Справа № 307/488/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04 вересня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КОЖУХ О.А., ГОТРИ Т.Ю.

при секретарі ДАШКОВСЬКІЙ С.О.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом Управління Пенсійного фонду України в Тячівському районі Закарпатської області до ОСОБА_1 про стягнення незаконно отриманої пенсії, за апеляційною скаргою Управління ПФУ в Тячівському районі Закарпатської області на рішення Тячівського районного суду від 8 червня 2015 р., -

в с т а н о в и л а :

Управління ПФУ в Тячівському районі Закарпатської області 09.02.2015 звернулося до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1 Позов мотивувався тим, що у листопаді 2007 р. ОСОБА_1 звернулася до Управління ПФУ за призначенням пенсії по втраті годувальника. Виходячи із загального трудового стажу годувальника ОСОБА_2 (1982 р.н.) у 5 років 3 місяці відповідачу було призначено пенсію по втраті годувальника на неповнолітню дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 На підтвердження трудового стажу годувальника відповідач подав трудову книжку із записом про стаж роботи в МПП «Аліса» з 10.01.1999 по 01.04.2012.

Однак, актом перевірки достовірності даних у системі персоніфікованого обліку від 04.04.2012 № 46 було встановлено, що у листопаді 2012 р. директор МПП «Аліса» ОСОБА_4 подав до підрозділу ПФУ індивідуальні відомості щодо ОСОБА_2 за 1999-2004 рр., проте, страхові внески за цей період не були сплачені. Підтвердити стаж роботи ОСОБА_2 за цей період первинними документами підприємства неможливо, оскільки за поясненням директора вони знищені паводком 2008 р.

Беручи до уваги, що без врахування вищезазначеного періоду роботи годувальника у ОСОБА_1 відсутнє право на пенсію, 26.03.2013 Управління ПФУ прийняло рішення про припинення виплати пенсії. У звязку з тим, що відповідач подав недостовірні дані (підроблену трудову книжку) про стаж роботи годувальника, за період з 06.06.2007 по 28.02.2013 виникла переплата пенсії в розмірі 58625,71 грн.

Посилаючись на ці обставини, на норми ст. 101 Закону України «Про пенсійне забезпечення», ст.ст. 36, 50 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», відповідно до яких суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути стягнуті з нього в судовому порядку, позивач просив стягнути на його корись з відповідача незаконно отриману пенсію в сумі 58625,71 грн.

Рішенням Тячівського районного суду від 08.06.2015 у позові відмовлено.

Позивач ставить в апеляції питання про скасування рішення суду як незаконного та необґрунтованого і просить задовольнити позов. У скарзі посилається на ті самі обставини, якими мотивувався позов, а також зазначає, що суд, замість застосування норм закону щодо порядку призначення пенсії та припинення її виплати, послався лише на недоведеність позову, факту зловживання з боку відповідача та невірно вважав наявне кримінальне провадження щодо відповідача таким, що не дає підстав вважати особу винною у кримінальному правопорушенні.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника апелянта ОСОБА_5, який скаргу підтримав, відповідача ОСОБА_1, яка скаргу не визнала, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали кримінального провадження № 0000836, матеріали справи № 307/1669/15-к, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні зазначеного позову по суті внаслідок його необґрунтованості та недоведеності. Втім, погодитись із таким рішенням не можна, оскільки своїх висновків суд дійшов з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ст. 2 ч. 3, ст. 3 ч. 1 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Особа на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору (ст.ст. 10, 11, 27, 31 ЦПК України). Сторонами у справах позовного провадження є позивач особа, яка вважає, що її цивільне право порушене і яка предявила вимогу про захист порушеного права, і відповідач особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом, у результаті задоволення якого повинна вчинити відповідні дії (утриматися від таких), може бути примушена до вчинення відповідних дій з метою поновлення прав позивача (ст. 26 ч. 1, ст.ст. 30, 33 ЦПК України). Правомірній вимозі відповідає обовязок належного відповідача усунути порушення права.

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; апеляційний суд не звязаний доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення (ст. 303 ч.ч. 1, 3 ЦПК України). Оскільки розгляд справи покладається на суд першої інстанції, а в апеляційному порядку здійснюється перевірка судового рішення, яким закінчено провадження в справі, під час апеляційного розгляду справи позивач не вправі змінювати позовні вимоги шляхом їх збільшення, апеляційний суд не вправі змінювати склад відповідачів у справі, зміни у складі учасників процесу допустимі лише у прямо передбачених цивільним процесуальним законом випадках (ст.ст. 27, 31-34, ст. 37 ч. 1, ст. 45 ч.ч. 2, 3, ст.ст. 107, 174, 175, 205, 207, ст. 208 ч. 3, ст.ст. 209, 291, 292, ст. 300 ч.ч. 2, 4, ст. 304 ч. 1, ст. 306 ЦПК України).

Як убачається з матеріалів справи, Управління ПФУ в Тячівському районі Закарпатської області з урахуванням правової позиції щодо підвідомчості справи, висловленої в Постанові Верховного Суду України від 18.06.2013 у справі № 21-204а13, поставило в порядку цивільного судочинства питання про стягнення з ОСОБА_1 незаконно отриманої пенсії, призначеної по втраті годувальника на доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 1-3). Позивач посилався на те, що у 2007 р. помер батько дитини ОСОБА_2 (16.07.1982 р.н.), у листопаді 2007 р. ОСОБА_1 звернулася за призначенням пенсії по втраті годувальника на дитину, така пенсія їй була призначена, однак, у 2012 р. зясувалося, що для підтвердження необхідного для призначення пенсії трудового стажу годувальника подала підроблену трудову книжку із записом про стаж роботи ОСОБА_2 в МПП «Аліса» з 10.01.1999 по 01.04.2012. Тому 26.03.2012 виплату було припинено внаслідок відсутності у ОСОБА_1 права на цю пенсію, належна до стягнення з відповідача переплата за період з 06.06.2007 по 28.02.2013 склала 58625,71 грн.

Між тим, відповідно до Законів України «Про пенсійне забезпечення» (ст.ст. 1, 2, 37, 38, Закон № 1788-XII), «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (ст.ст. 9, 36, Закон № 1058-IV) (у редакції, що була чинною на час смерті годувальника (05.06.2007)) право на державне пенсійне забезпечення у звязку з втратою годувальника, право на одержання відповідної пенсії мають непрацездатні члени сімї померлого годувальника, які були на його утриманні, при цьому дітям пенсії призначаються незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника; члени сімї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування; пенсія призначається непрацездатним членам сімї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по інвалідності.

Таким чином, право на отримання пенсії у звязку з втратою годувальника має дитина померлого ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, а не її мати, саме дитині призначається пенсія. В силу положень ст. 2 ч. 1, ст.ст. 24-26, 31, ст. 237 ч.ч. 1, 3, ст. 242 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 3, 28-30, ст. 38 ч. 1, ст. 39 ч. 1 ЦПК України, дитина має повну цивільну і процесуальну правоздатність і часткову цивільну дієздатність, мати дитини в спірних правовідносинах діє від імені та в інтересах дитини як її законний представник. Зазначене ніким не заперечується, а з довідки Управління ПФУ в Тячівському районі від 11.11.2014 № 452 випливає, що саме як законний представник ОСОБА_3 її мати ОСОБА_1 отримувала пенсійні виплати у звязку з втратою годувальника на загальну суму 58625,71 грн (а.с. 8-9).

Тож посилання позивача на призначення пенсії ОСОБА_1 в якості підстави позову суперечить дійсним обставинам справи, фактично позивач поставив питання про позбавлення ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 права на пенсію у звязку з втратою годувальника, за обставинами справи, спір має місце піж органом ПФУ і ОСОБА_3 ОСОБА_4 дитини вправі діяти як її законний представник, в т.ч., вправі захищатися від позову, заперечувати законність та обґрунтованість вимог позивача, що випливає з положень ст. 104 Закону № 1788-XII, ст. 105 Закон № 1058-IV та з інших норм законодавства щодо права на судовий захист.

Попри вищенаведене, позивач на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами і предявив позов до матері дитини ОСОБА_1, тоді як отримувач пенсії, про права якого йдеться і який повинен відповідати за позовом, не був відповідачем у справі. Відтак, позов був предявлений, а справу було вирішено щодо неналежного відповідача. Саме сторона у справі повинна доводити обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, саме відповідачу належить право визнавати, заперечувати позов, укладати мирову угоду, предявити зустрічний позов (ст. 10 ч. 3, ст. 31 ч.ч. 2, 3, ст. 60 ч. 1, ст.ст. 123, 128, 174, 175 ЦПК України); предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 60 ч. 3, ст. 179 ч. 1 ЦПК України). Отже, докази, які оцінюються в цивільній справі, факти, що на їх підставі встановлюються в порядку цивільного судочинства, за сукупністю яких вирішується питання про цивільні права і обовязки сторін, ухвалюється судове рішення, мають правове значення, якщо ці дії вчиняються у процесі, участь в якому беруть належні учасники у належному процесуальному статусі. У даному випадку факти щодо права на пенсію у звязку з втратою годувальника мають правове значення, якщо встановлені у справі, в якій є належний відповідач отримувач пенсії.

Суд першої інстанції не мав процесуальних підстав за відсутності належного відповідача для вирішення спору як щодо його прав, так і щодо прав позивача по суті. Таке вирішення справи є неправильним у процесуальному розумінні, рішення суду не відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України, вищенаведені обставини виключали можливість задоволення позову, проте, не внаслідок його необґрунтованості та недоведеності, як це випливає з рішення місцевого суду, а через відсутність у справі належного відповідача, без якого законність розвязання спору по суті виключається. Інші обставини наразі значення не мають.

За таких обставин, з урахуванням положень ст. 8 ч. 8, ст. 303 ч. 3 ЦПК України вирішення справи щодо неналежного відповідача є обовязковою підставою для зміни рішення суду, яке щодо власне відмови в позові вірне як таке, тому на підставі ст. 309 ч. 1 п. 4 цього Кодексу апеляцію слід задовольнити частково, рішення суду змінити та відмовити в позові у звязку з предявленням його до належного відповідача.

Керуючись ст. 8 ч. 8, ст. 303 ч. 3, ст. 307 ч. 1 п. 3, ст. 309 ч. 1 п. 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Тячівському районі Закарпатської області задовольнити частково, рішення Тячівського районного суду від 8 червня 2015 р. змінити, у позові Управління ПФУ в Тячівському районі Закарпатської області до ОСОБА_1 про стягнення незаконно отриманої пенсії відмовити внаслідок його предявлення до неналежного відповідача.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскар¬жене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді