Справа № 168/322/15-ц
Провадження № 2/168/97/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.09.2015 р. Старовижівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого-судді Хаврони О.Й.,

з участю секретаря Островерхої Т.С.,

представника позивача Ігнатьєва П.А.,

представника відповідачів ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Стара Вижівка справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У травні 2015 р. ПАТ комерційний банк "Приватбанк" (далі - Банк) звернувся до суду із позовом про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за укладеним 21.09.2007 р. між позивачем і відповідачем ОСОБА_3 кредитним договором 21/к, згідно з яким відповідач отримав в позивача кредит у розмірі 9200 дол. США на термін до 20.05.2010 р., і зобов'язався повернути зі сплатою відсотків за користування кредитом строки і в порядку, встановленими договором і графіком, за порушення умов договору передбачено відповідні санкції. У забезпечення виконання даного зобов'язання укладено договір поруки з ОСОБА_4, яка є солідарним з ОСОБА_3 боржником.

Відповідач належним чином не виконував умови договору, у зв'язку із чим виникла заборгованість 12337,41 дол. США (згідно з курсом НБУ - 290052,59 грн).

Вимога позивача про погашення заборгованості відповідачами залишена без задоволення. Враховуючи, що відповідачі є солідарними боржниками, позивач просить стягнути вказану заборгованість та судові витрати з них солідарно.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, пояснив, що в позовній заяві і в додатку № 1 до договору допущено описку при зазначенні дати укладення договору, просить стягнути заборгованість за договором від 23.05.2007 р., а не від 21.09.2007 р., розрахунок до договору надано, Графік, який є додатком № 1 до договору підписано 24.05.2007 р., а тому помилково вказано, що він є додатком до Договору від 24.05.2007 р.; доказ отримання коштів відповідачем наданий, розмір заборгованості підтверджено належним розрахунком, випискою про рух коштів, необхідності надавати квитанції про сплату відповідачем будь-яких коштів на рахунки Банку немає. Крім того, у листопаді 2012 р. позивач звертався до Індустріального суду м.Дніпропетровська із позовом про стягнення з відповідачів заборгованості за цим же договором. За рішенням суду в рахунок стягнення заборгованості в розмірі 9101,40 дол.США звернено стягнення на предмет застави, вказане рішення не виконане, тому вважає, що немає підстав для уточнення позовних вимог. Вважає, що оскільки відповідач не подавав жодних зауважень на позов у 2012 р. і на рішення, то таким чином підтвердив факт укладення Договору і отримання ним коштів. Враховуючи звернення до Індустріального районного суду, вважає, що строк позовної давності позивачем не пропущено (як загальної, так і спеціальної - щодо пені). Таким чином, строки позовної давності слід рахувати з листопада 2012 р., і помилковим є твердження представника відповідачів щодо того, що строк дії поруки в Договорі не встановлений, оскільки в п.11 Договору поруки встановлено, що він діє до повного виконання сторонами зобов'язань за кредитним договором, відповідач ОСОБА_3 не виконав своїх зобов'язань, тому подія, визначена договором поруки, не настала, а строк дії договору поруки не закінчився. Просить позов задовольнити в повному обсязі.

У судове засідання відповідач ОСОБА_3 не з'явився, подав письмове заперечення на позов, у якому зазначає, що жодного кредитного договору з банком саме 21.09.2015 р. він не підписував і не сплачував коштів за цим кредитом, жодних доказів того, що він виконував умови такого договору позивач не надав, оскільки зі змісту позову виходить, що заборгованість становить 3058,14 дол. США, а отже, більша частина коштів була сплачена, завірених квитанцій про оплату кредиту банк не надав /а.с.55/.

У судове засідання відповідач ОСОБА_4 не з'явилась, клопотань не подавала.

Представник відповідачів ОСОБА_2 у поясненнях, даних у судовому засіданні і в письмовому запереченні на позов, пояснив, що позовні вимоги є безпідставними, оскільки позивач на підтвердження своїх вимог не надав доказів укладення договору, позивач в позові просить стягнути заборгованість за договором від 21.09.2007 р., а до матеріалів позову додано копію договору від 23.05.2007 р., додано Додаток 1 до договору від 24.05.2007 р. № 23/к; не надав копії Статуту банку, не надав квитанцій пор сплату відповідачем ОСОБА_3 кредиту, які б підтверджували дії відповідача, спрямовані на виконання кредитного договору, тобто не надано доказів який кредитний договір відповідач виконував, а саме - здійснював проплату. В розрахунку заборгованості, наданому, позивачем відсутні прив'язки до будь-якого документа, підписаного сторонами, розмір пені наведено за весь період розрахунку, без урахування, що до пені застосовується спеціальна позовна давність в один рік, за останній рік пеня повинна би становити 1133,21 дол. США, тому неможливо (навіть математично) порахувати і перевірити чи правильно здійснені розрахунки позивачем. Оскільки відсутній графік погашення заборгованості за договором від 21.09.2007 р., то неможливо теоретично перевірити правильність нарахувань усіх складових заборгованості, а на підставі зовсім іншого додатку це зробити неможливо. Просить в позові до ОСОБА_3 відмовити повністю.

Вважає, що суду не надано договору, який є предметом спору, і розрахунку заборгованості до такого договору, що виключає можливість перевірити правильність суми заборгованості, визначеної в позові.

Також просить відмовити в позові щодо ОСОБА_4, крім вищенаведених підстав, також з огляду на те, що строк дії договору поруки в даному випадку не встановлено, тому відповідно до ч.4 ст. 559 ЦК порука припинена, оскільки строк дії оскаржуваного договору закінчився 20.05.2015 р. а протягом шести місяців після цього позивач не заявив вимоги до поручителя. Зазначений у договорі поруки строк позовної давності 5 років не є строком, який продовжує дії договору поруки, а є строком, який дає право кредитору просити стягнути заборгованість, що виникла не за три роки, а за п'ять.

Суд, заслухавши представника позивача і представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що в позовних вимог до ОСОБА_3 слід відмовити, а позовні вимоги до ОСОБА_3 частково задовольнити з таких підстав.

Ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, розмір яких визначається сторонами у кредитному договорі з урахуванням вимог ст. 1056-1 ЦК України.

Встановлено, що позивач та відповідач ОСОБА_3 23.05.2008 року уклали договір, згідно з яким позивач надав відповідачу кредит на суму 9200 дол. США, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом. Термін повернення кредиту, відсотків і винагороди здійснюється відповідно до Графіка щомісячними платежами, але не пізніше 20.05.2015 р. /а.с.12/.

Відповідач ОСОБА_3 прийняв умови договору, про що свідчить його підпис у договорі, а також часткове виконання договірних зобов'язань, що підтверджується наданим позивачем розрахунком /а.с.4-5/.

23.05.2007 р. між банком і відповідачкою ОСОБА_4 укладено договір поруки, згідно з яким поручитель і боржник відповідають перед Банком як солідарні боржники.

Як встановлено, в даті укладення договору, зазначеній у прохальній частині позовної заяви, і в додатку № 1 допущено описку, датою укладення договору № 23/к слід вважати 23.05.2007 р.

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Всупереч вимогам ст. 1049 ЦК, яка передбачає повернення позикодавцеві позики в строк і в порядку, що встановлені договором, відповідач не виконав взятих на себе зобов'язань, а тому повинен нести відповідальність за порушення грошового зобов'язання відповідно до ст. 625 ЦК.

У результаті неналежного виконання відповідачем умов кредитного договору виникла заборгованість, яка згідно з наданим позивачем розрахунком станом на 27.03.2015 р. становить 12 337,41 дол. США, і відповідно 290 052,59 грн., а саме:

3058,14 дол. США. - заборгованість за кредитом,

4157,46 дол. США. - заборгованість за процентами за користування кредитом,

160,77 дол. США. - заборгованість по комісії за користування кредитом;

4363,42 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання;

а також 10,63 дол. США. - штраф (фіксована частина),

586,99 дол. США. - штраф (процентна складова).

Згідно з цим же розрахунком встановлено, що останні платежі відповідач ОСОБА_3 здійснив зокрема: 06.08.2009 р. - тіло кредиту, 04.12.2009 р. - відсотки і пеня.

Також встановлено, що в зв'язку з виникненням заборгованості за договором від 23.05.2015 р. № 23/к станом на 28.11.2012 р. в розмірі 9101,40 дол. США позивач у листопаді 2012 р. звернувся з позовом в Індустріальний суд м.Дніпропетровська.

Рішенням цього суду від 27.12.2012 р. частково задоволено позов.

З наданої Старовижівському районному суду копії позовної заяви і розрахунку заборгованості, на підставі яких ухвалено рішення від 27.12.2012 р. Індустріального суду м. Дніпропетровська, встановлено, що заборгованість за кредитним договором № 23/к від 23.05.2007 р., яка виникла за період з 23.05.2007 р. по 28.11.2012 р., становила: за тілом кредиту - 3058,14 дол. США, за відсотками - 3162,54 дол. США, за комісією - 160,77 дол. США, пеня - 2256,76 дол. США, штрафи: 31,28 дол. США (фіксована складова) і 431,91 дол. США (процентна складова), всього 9101,04 дол. США.

В рахунок погашення цієї заборгованості (9101,04 дол. США) звернуто стягнення на предмет застави.

Вказане рішення набрало законної сили.

Зобов'язання відповідач на даний час не виконав.

Наявність судового рішення про звернення стягнення на заставне не впливає на право позивача захистити своє порушене право шляхом звернення із позовом про стягнення заборгованості, яка виникла у період після ухвалення рішення Індустріального суду м.Дніпропетровська.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Представник позивача на пропозицію суду не уточнив розмір позовних вимог, вважаючи, що для цього немає підстав, оскільки рішення не виконане, а сума заборгованості не стягнена, крім того, цим рішенням не стягнуто саму заборгованість, а лише звернено стягнення на майно, що є предметом застави, тому суд при визначенні розміру заборгованості виходить із наявних у справі доказів.

Так, до даного позову позивач надав розрахунок заборгованості за період з 20.05.2007 р. по 27.03.2015 р., а рішенням Індустріального суду м.Дніпропетровська за частину цього періоду - з 20.05.2007 р. по 28.11.2012 р. вже стягнуто заборгованість (розрахунки заборгованості в цій частині співпадають), а саме: стягнуто тіло кредиту повністю - 3058,14 дол. США, відсотки - 3162,54 дол. США, комісію - 160,77 дол. США, пеню - 2256,76 дол. США.

За таких обставин, з відповідача ОСОБА_3 слід стягнути заборгованість за відсотками і пенею за період з 28.12.2012 р. по 27.03.2015 р., зменшивши розмір заборгованості за відсотками і пенею за цим позовом на суму стягнутих відсотків і пені за рішенням Індустріального суду (тобто 4157,46 дол. США - 3162,54 дол. США; 4363,42 дол. США - 2256,76 дол. США).

Враховуючи факт звернення позивача до суду у 2012 р., складові заборгованості за цим позовом і встановлення сторонами в договорі терміну позовної давності за цими вимогами 5 років, що відповідає нормам ст.259 ЦК, суд приходить до висновку, що підстав для застосування строків позовної давності в частині вимог до відповідача ОСОБА_3 немає, позивач не порушив строків позовної давності, і доводи представника відповідачів про її застосування на увагу не заслуговують.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 14 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Таким чином, загальна сума заборгованості відповідача ОСОБА_3 за цим позовом, що підлягає стягненню, становить 3101,58 дол. США., що відповідно до встановленого Національним банком України офіційного курсу гривні до долара США еквівалентно 67609 грн. 85коп.

Не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з штрафів з таких підстав.

Згідно з ч.1 ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до положень ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Одним із правових наслідків порушення зобов'язання, встановлених договором або законом, є сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Поняття та види неустойки визначено у ст. 549 ЦК України, за змістом якої неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що штраф і пеня є видами неустойки як міри цивільно-правової відповідальності боржника, що наступає у разі порушення останнім взятих на себе зобов'язань, а не окремими видами штрафних санкцій, які можуть застосовуватися одночасно та незалежно один від другого.

Штраф і пеня як різновиди неустойки обчислюються у відсотках від суми невиконаного, неналежно виконаного або несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання.

Відповідно до Умов договору позичальник зобов'язується сплатити Банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову за одні і ті ж самі порушення умов договору (п.6.6).

Згідно із доданим до позовної заяви позивачем розрахунком заборгованість відповідача за штрафами становить - 10,63 дол. США (250 грн.) та 588,99 дол. США.

Із наведеного розрахунку вбачається, що позивач нарахував неустойку у виді штрафу на суму заборгованості по кредиту, до якої було включено і суму нарахованої пені, тобто застосував до боржника подвійну цивільно-правову відповідальність, а саме: два різновиди (штраф і пеню) одного й того ж самого виду відповідальності (сплата неустойки) за одне й те ж порушення договірного зобов'язання (прострочення виконання грошового зобов'язання за кредитним договором), що є неприпустимим.

В порушення ст. 549 ЦК України вимоги позивача про стягнення одночасно штрафу і пені за одні і ті ж самі порушення відповідачем умов зобов'язання є безпідставними, оскільки з урахуванням встановленої Конституцією України неприпустимості подвійного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення ці поняття є взаємовиключними і не можуть застосовуватися одночасно.

Крім того, умови договору про стягнення з відповідача передбаченої договором неустойки у виді фіксованого штрафу в розмірі 500 грн. не відповідають визначеному законом змісту цього поняття та його правовій природі як грошової суми, що обчислюється відповідно до ч. 2 ст. 549 ЦК України, що носить імперативний характер, у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а тому підстав для її стягнення немає, оскільки встановлення розміру штрафу як неустойки у фіксованій твердій грошовій сумі законом не передбачено і відступлення від таких положень закону відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України не допускається.

Позовні вимоги до відповідачки ОСОБА_3 не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Згідно із ст.553 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови укладеного Банком та ОСОБА_4 договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань ОСОБА_3 не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителів.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами здійснити 20 травня 2010 року, тому з часу несплати цього платежу відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Таким чином, шестимісячний строк для пред'явлення вимоги Банку до поручителя повинен обраховуватись з дня настання строку виконання кожного із чергових щомісячних платежів, а оскільки строк договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Як уже встановлено судом із графіка погашення кредиту, останній черговий платіж боржник повинен був останнього такого платежу повинен був внести 20.05.2010 року, тому на час розгляду справи в суді у даному випадку підлягає застосуванню частина четверта статті 559 ЦК України.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Про необхідність пред'явлення саме позову до поручителя про стягнення кредитної заборгованості у передбачений ч.4 ст.559 ЦК України строк, а не претензійної вимоги в позасудовому порядку, свідчить правовий висновок Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53 цс 14.

Таким чином, закінчення передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку є підставою для відмови в позові у зв'язку з припиненням права Банку на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя ОСОБА_4 Поважних причин пропуску шестимісячного строку Банк не навів.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України оскільки позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві з відповідача ОСОБА_3 пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.526, 536, 610, 611, 625, 629, 1054 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 88, 212- 215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором у розмірі 3101,58 дол. США., що відповідно до встановленого Національним банком України офіційного курсу гривні до долара США еквівалентно 67609 (шістдесят сім тисяч шістсот дев'ять) грн. 85коп.

У решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" 676 (шістсот сімдесят шість) грн. 11 коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Старовижівський районний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О. Й. Хаврона