АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5711/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Заєць Т.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Желепа О.В., Поліщук Н.В.

при секретарі: Гречка Т.В.

за участю: позивача ОСОБА_3

представника позивача ОСОБА_4

відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6

представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_8 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 6 березня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3, що діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_9 до ОСОБА_6, ОСОБА_5, третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання права постійного користування квартирою, зобов'язання не чинити перешкод в користуванні квартирою, вселення, зобов'язання передати дублікат ключів.

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вищевказаним позовом. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що у березні 2007 року вона разом зі своїм чоловіком ( відповідачем ОСОБА_6) вселилася за згодою власника квартири, матері чоловіка ( відповідача ОСОБА_3) до квартири АДРЕСА_1. Починаючи з серпня 2014 року вона з відповідачем ОСОБА_6 як подружжя разом не проживають. 26.10.2014 року повернувшись від знайомих до місця свого мешкання, позивач виявила, що замки квартири змінені та потрапити до приміщення з дитиною не змогла. Вважала, що вселившись з дозволу власника квартири, та несучи всі обов'язки по сплаті комунальних послуг, витрат на утримання будинку та прибудинкової території, проводячи ремонт квартири, вона разом з донькою набули права постійного користування квартирою. Тому просила суд задовольнити заявлені нею вимоги, щодо визнання за ними права постійного користування квартирою, їх вселення, усунення перешкод у користуванні та зобов'язанні відповідачів видати дублікаті ключів.

Рішенням Святошиського районного суду м. Києва від 6 березня 2015 року позов було задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_6 та ОСОБА_5 не чинити перешкод ОСОБА_3 та її неповнолітній доньці ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, у користуванні квартирою АДРЕСА_1, вселено та передано дублікат ключів від квартири АДРЕСА_1.

У задоволенні інших вимог було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_5 - ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, де ставив питання про його скасування та постановлення нового про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог. Вказуючи при цьому на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Зазначаючи при цьому, що судом не встановлено порушень відповідачами права позивача на житло, так як позивач має власну квартиру, право власності якої ніким не оспорюється. Неповнолітня дитина також ніколи не була зареєстрована в спірній квартирі, так як має інше місце реєстрації, яке також ніхто не оспорює. У той час як судовим рішенням порушуються права власника квартири, яка має використовуватись для власного проживання та проживання членів її сімї власника, до яких позивач не відноситься. Також апелянтом вказувалось що судом не було встановлено факту виселення позивача відповідачами, оскільки ОСОБА_3 у добровільному порядку зібрала речі та переїхала проживати у інше місце.

Апелянт, представник апелянта та відповідач ОСОБА_6 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили суд її задовольнити.

Позивач та представник позивача апеляційну скаргу не визнали, заперечували проти її задоволення.

Третя особа, будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду у судове засідання не з'явилася, поважність причин своєї неявки суду не повідомила. Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в її відсутність в силу вимог ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи вимоги позивача суд першої інстанції з урахуванням положень ст. 29 ЦК та ст.ст. 109, 154 ЖК України прийшов до висновку, що ОСОБА_3 будучи дружиною сина власника квартири вселилася і останні 7 років проживала в спірній квартирі позивача як член сімї власника квартири. Спірна квартира у відповідності до положень ст. 29 ЦК України була їх місцем проживання. Змінивши замки відповідачі фактично здійснили їх виселення всупереч вимогам ст. 109 ЖК України, так як у добровільному порядку позивач з дитиною не виселялися і судового рішення про їх виселення не було.

І хоча позивач припинила сімейні відносини з відповідачем ( чоловіком), суд першої інстанції вважав, що вибуття певної особи зі складу сімї власника житла із збереженням за нею права користування і появою обов'язку сплачувати платежі не перетворює її на наймача житла, адже відносини найму ґрунтуються на договорі, а права колишніх членів сімї - на законі. Зміст ст. 402 ЦК дає підстави стверджувати, що в даному випадку має місце сервітут, встановлений в силу закону.

Оскільки позивач фактично користується квартирою на підставі сервітуту, встановленого в силу закону, і в установленому порядку сервітут не припинений, а також враховуючи відсутність доказів порушення прав відповідачів, суд вважав вимоги позивача доведеними та такими що підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким, суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам постановлене справі рішення не відповідає.

Як вбачається із матеріалів справи починаючи з 2007 року ОСОБА_6 ( відповідач) та ОСОБА_3 ( позивач) перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_9

Позивач ОСОБА_3 ( дружина) на час звернення до суду з позовом була зареєстрована в АДРЕСА_2, Зазначена квартира належить їй на праві власності згідно договору купівлі - продажу починаючи з відповідач ОСОБА_6 ( чоловік) має місце реєстрації за адресою - АДРЕСА_3.

Неповнолітня дитина - ОСОБА_9( 2007 року народження) з моменту народження зареєстрована за місцем реєстрації свого батька ( відповідача по справі) - АДРЕСА_3.

Звертаючись до суду з позовом позивач ставила питання щодо відновлення порушених її та неповнолітньої доньки житлових прав, шляхом вселення та усунення перешкод у користуванні до квартири АДРЕСА_1.

Квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності відповідачу по справі ОСОБА_5, яка в ній і зареєстрована.

Задовольняючи вимоги суд виходив з того, що позивач довела у судовому засіданні факт користування квартирою яка належить на праві власності відповідачу на підставі сервітуту, встановленого в силу закону, і в установленому порядку сервітут не припинений.

У відповідності до положень ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут це право користування чужим майном.

У той же час, як вбачається із позовної заяви правовими підставами для відновлення свого порушеного права та прав неповнолітньої дитини позивач при звернення до суду вказувала норми ЖК України, а саме ст. ст. 150 -156 ЖК України.

Згідно положень ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакшн як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Зазначене вище свідчить про те, що прийшовши до зазначених вище висновків суд першої інстанції вийшов за межі правових обґрунтувань позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР. члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (ч. 2 ст. 156 ЖК УРСР).

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК УРСР (до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Позивач була невісткою, а неповнолітня дитина онукою власника квартири, а отже за своїм статусом на момент вселення до спірної квартири в силу положень ст.ст.64, 156 ЖК України не могла бути членом сімї власника.

Згідно ч.2 ст. 64 ЖК України членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Позивач при зверненні до суду з позовом вказувала на те, що вона постійно проживала в спірній квартирі та здійснювала несення витрат по її утриманню.

Однак, у ході розгляду справи сторони, в тому числі і позивач визнали, що відповідач по справі - ОСОБА_5 власник спірної квартири на момент вселення ( 2007) позивача так і протягом всього часу її проживання ( 2007 -2014 роки) разом з подружжям ОСОБА_6 у спірній квартирі, яка належить їй на праві власності ніколи не проживала, спільного господарства з ними не вела.

Зазначене свідчить про відсутність підстав вважати, що позивач та неповнолітня дитина набули права користування жилим приміщенням з підстав постійного проживання разом з власником квартири та ведення з ним спільного господарства.

Також у ході судового розгляду позивачем не було надано доказів на підтвердження дотримання встановленого порядку вселення у жиле приміщення, а саме отримання письмової згоди. Відповідачі заперечували проти посилань позивача.

Крім того, слід також зазначити, що позивачем ставилося питання про визнання за ними права на постійне користування спірною квартирою, в той час як законодавчо визначено можливість поновлення порушеного права шляхом визнання права користування. Питання постійного користування житловим приміщенням законодавчо не визначено.

Також не підлягають задоволенню вимоги позивача в частині усунення перешкод у здійсненні права користування спірною квартирою, так як право такої вимоги має власник житла, яким позивач не є.

Вимога позивачів в частині зобов'язання надати дублікати ключів не підлягає задоволенню так як не ґрунтується на нормах діючого законодавства.

Враховуючи вищевикладене а також те, що після вселення до спірної квартири, позивач протягом десяти років проживання в ній продовжувала бути зареєстрованою за місцем знаходження своєї власності, а саме квартири АДРЕСА_2, неповнолітня дитина також була зареєстрована за місцем реєстрації свого батька, колегія суддів вважає, що вони самостійного права користування житлом ( спірною квартирою) не набули незалежно від тривалості їх проживання в ній.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду як таке що постановлено з порушенням норм матеріального права підлягає скасуванню з постановленням нового за правилами ст. 309 ЦПК України про відмову позивачу у задоволенні заявлених вимог з зазначених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 309, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_8 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 6 березня 2015 року скасувати та постановити нове за яким:

ОСОБА_3, що діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_9 відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог до ОСОБА_6, ОСОБА_5, третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання права постійного користування квартирою, зобов'язання не чинити перешкод в користуванні квартирою, вселення, зобов'язання передати дублікат ключів.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення. Однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: