АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2078/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19, 21 Пироженко (С.А.) С. А.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоНерушак Л. В.
суддівПальонного В. С. , Карпенко О. В.
при секретаріПосипайко А. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» - Побийвовка Віталія Валерійовича на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 30 червня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Черкаської обласної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа: ОСОБА_9 про визнання договорів дарування недійсними ,-

в с т а н о в и л а :

24 лютого 2015 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Черкаської обласної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа: ОСОБА_9 про визнання договорів дарування недійсними, посилаючись на те, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 листопада 2010 року стягнуто з ОСОБА_9 заборгованість в розмірі 167998,16 дол. США. за кредитним договором № 014/02-2/425-08 від 14 березня 2008 року.

На виконання рішення суду банк отримав виконавчий лист, який поданий ним на примусове виконання рішення суду до Центрального відділі ДВС Черкаського міського управління юстиції, а 07.04.2011 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження. Однак, наданий час рішення суду не виконано, оскільки державним виконавцем було встановлено, що у боржника ОСОБА_9 відсутнє будь - яке майно.

Майновим поручителем боржника - АТ «Житлобуд -3» за рахунок заставного майна було частково погашено заборгованість ОСОБА_9, за тілом кредиту, заборгованість зменшилась на 37 280,90 доларів США і складає 107493, 53 дол. США.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що в зв'язку з тим, що ОСОБА_9 з 06 серпня 1983 року по теперішній час перебуває у шлюбі з ОСОБА_7, 19 вересня 2014 року банк звернувся до суду з позовом про виділення частки із спільного майна в натурі та звернення стягнення на неї, предметом позовних вимог є 1/2 частина нежитлового приміщення, що розташоване в АДРЕСА_1 та належала ОСОБА_7 на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 03 вересня 2008 року. Рішення суду першої інстанції ухвалено про відмову в задоволенні вимог банку, однак дане рішення не набрало законної сили, оскаржено в апеляційному порядку, провадження у справі зупинено до вирішення даної справи.

18 лютого 2015 року, отримавши інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстрів до 2013 року об'єктів нерухомого майна позивачу стало відомо, що відповідач ОСОБА_7 24 жовтня 2014 року на підставі договору дарування № 2230 та договору дарування № 2226 відчужила спірну нерухомість своєму сину ОСОБА_8 - відповідачу у даній праві.

Позивач вважає, що відповідачі, укладаючи вказані договори дарування, мали на меті уникнути процедури звернення стягнення на нерухоме майно, що розташоване в АДРЕСА_1 з метою уникнення відповідальності по зобов'язанням за кредитним договором ОСОБА_9 та без наміру створення реальних правових наслідків, тому повинні бути визнані недійсними. Одне із відчужуваних приміщень по АДРЕСА_1 згідно договору оренди від 29.09. 2011 року за № 10 / С-24- 102- 1/ 157 передано ОСОБА_7 в оренду - позивачу - банку Публічному акціонерному товариству «Райффайзен Банк Аваль» для розміщення приміщення банку. 24.08. 2014 року дія договору була автоматично продовжена на підставі п. 10. 1 до 24.08. 2015 року. Проте, вважає позивач, що після укладення оспорюваних договорів дарування та зміни власника приміщень, жодна із сторін вчиненого правочину не звернулась до орендаря з питанням про внесення змін до діючого договору оренди чи укладення нового договору щодо заміни орендодавця та банківських реквізитів для оплати оренди. Позивач вважає, що дані обставини дають підстави банку, що відповідачі. укладаючи договори дарування не мали на меті отримати реальні наслідки правочину, в тому числі щодо переходу до обдарованого всіх прав та обов'язків орендодавця, що на думку позивача підтверджує фіктивність договорів дарування нерухомого майна. А тому позивач, посилаючись на вимоги ст.ст. 202, 203, 215, 234 ЦК України, вважаючи що укладення договорів дарування порушує права банку, звернувся до суду із даним позовом та просив визнати недійсним договір дарування від 24 жовтня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Степаненко А.М., за реєстровим № 2230, який укладено між ОСОБА_7 та ОСОБА_8; визнати недійсним договір дарування від 24 жовтня 2014 року посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Степаненко А.М., за реєстровим № 2226, який укладено між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та стягнути з відповідачів суму сплаченого судового збору у рівних частинах.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 30 червня 2015 року Публічному акціонерному товариству «Райффайзен Банк Аваль» в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» - Побийвовк В.В. оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення незаконне, необґрунтоване та таке, що не відповідає обставинам справи і винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права за неповно встановлених обставин справи. Просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 30 червня 2015 року та винести нове рішення, яким задовольнити у повному обсязі позовні вимоги позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, третьої особи, які з'явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності вимог позивачем, оскільки дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами відсутності факту передачі майна від дарувателя до обдарованого, а посилання на наявність укладеного у вересні 2011 року договору оренди відповідача - дарувателя із банком є безпідставними, так як наявність у сторін орендованих правовідносин не спростовує факту передачі нерухомого майна новому власнику.

Також суд першої інстанції послався на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року за № 6- 197 цс14, яка є обов'язковою для всіх судів про те, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути визнаний фіктивним. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним, вчиняючи фіктивний правочин сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь - який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

ака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає, що висновки суду першої інстанції є вірними, такими що відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні 14 березня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_9 було укладено кредитний договір № 014/02-2/425-08. На підставі даного кредитного договору останньому було надано кредит в сумі 145000 доларів США строком на 24 місяці із сплатою 13,5% річних.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 листопада 2010 року з ОСОБА_9 на користь банку стягнуто заборгованість в розмірі 167998,16 доларів США. На виконання вказаного рішення Соснівським районним судом м. Черкаси видано виконавчий лист та постановою державного виконавця Центрального відділу ДВС Черкаського міського управління юстиції від 07 квітня 2011 року відкрито виконавче провадження по його виконанню. Рішення суду боржником ОСОБА_9 не виконано, оскільки державним виконавцем було встановлено, що у боржника ОСОБА_9 відсутнє будь - яке майно.

Майновим поручителем боржника -АТ «Житлобуд -3» за рахунок заставного майна було частково погашено заборгованість ОСОБА_9, за тілом кредиту, заборгованість зменшилась на 37 280,90 доларів США і складає 107493, 53 дол. США.

19 вересня 2014 року банк ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до ОСОБА_9 та ОСОБА_7 з позовом про виділення в натурі належної ОСОБА_9 1/ 2 частки у праві приватної власності на майно, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя, а саме: на нерухоме нежитлове приміщення, що розташоване в АДРЕСА_1, а також звернути стягнення на це майно в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

21 листопада 2014 року банк подав уточнену позовну заяву з приводу місця знаходження спірного майна, та вказав іншу адресу АДРЕСА_1. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 31 березня 2015 року в задоволенні позовних вимог банку було відмовлено. Однак, дане рішення не набрало законної сили, оскаржено в апеляційному порядку, провадження у справі зупинено до вирішення даної справи. На ухвалу в частині щодо зупинення розгляду справи подано касаційну скаргу, та як повідомила сторона по справі, відкрито касаційне провадження судом касаційної інстанції.

Згідно даних договору дарування нежитлових приміщень від 24 жовтня 2014 року ОСОБА_7 подарувала своєму синові ОСОБА_8 нежитлові приміщення І поверху (аптека), а саме приміщення з № 42-1 по № 42-14, що розташоване в будинку АДРЕСА_1.

Згідно даних договору дарування нежитлових приміщень від 24 жовтня 2014 року ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_8 вбудовано-прибудоване приміщення 1-го поверху житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями, приміщення 1 поверху (банк), в житловому будинку літ. А VІІІ № 39, а саме: приміщення з № 1 по № 8, приміщення підвалу V, VІ, VІІ, VІІІ, ІХ, Х, що розташоване в будинку АДРЕСА_1.

25 вересня 2011 року між ОСОБА_7 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» Черкаська обласна дирекція було укладено договір оренди нежилих приміщень № 10/С-24-102-1/157, за яким ОСОБА_7 передала ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» Черкаська обласна дирекція в тимчасове платне користування нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 на першому поверсі 9 поверхового цегляного приміщення, літера А-VІІІ, що сторонами в судовому засіданні не оспорюються.

Звертаючись до суду з даним позовом, банк посилається на те, що вищевказані договори дарування необхідно визнати недійсними, оскільки вважає, що укладеними договорами дарування порушуються права банку, виходячи з того, що після укладення оспорюваних договорів дарування та зміни власника приміщень жодна із сторін вчинених правочинів не звернулась до орендаря з питанням про внесення змін до діючого договору оренди чи укладення нового щодо заміни орендодавця та банківських реквізитів для оплати оренди. Тому банк вважає, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не мали на меті отримати реальні наслідки оспорюваного правочину, у тому числі щодо переходу до обдарованого усіх прав та обов'язків орендодавця, які несе в собі договір оренди від 29 вересня 2011 року № 10/С-24-102-1/157, просить визнати їх недійсними на підставі ст. 234 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції , оскільки вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи та вимогам закону, судом дана належна оцінка наданим сторонами доказам, а доводи апеляційної скарги є тими ж самими, що були предметом розгляду суду першої інстанції, і які не спростовують висновків суду і не дають підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Твердження апелянта, що висновки суду не відповідають обставинам справи є безпідставними та необґрунтованими, оскільки перебування нерухомого майна в оренді банку не дає підстав для визнання укладених договорів дарування недійсними.

Як вбачається із матеріалів справи на момент укладення відповідачами договорів дарування на вказане нерухоме майно не було жодного обтяження чи будь - яких судових заборон відносно його відчуження .

Представник відповідача в спростування доводів апелянта посилається, що до моменту укладення договору дарування відповідач ОСОБА_7 протягом шести років вільно володіла та розпоряджалася офісними приміщеннями по АДРЕСА_1 при наявності відкритого виконавчого провадження з 2011 року щодо її чоловіка ОСОБА_9

Кредитні кошти були залучені ОСОБА_9 виключно для розвитку будівельної фірми, що підтверджується наявністю майнового поручителя АТ «Житлобуд - 3», який заставним майном повертав заборгованість по кредиту. Банком не доведено та не встановлено судом, що кредит ОСОБА_9 брався в інтересах сім'ї та кошти по кредиту були витрачені на сім'ю, оскільки такі докази відсутні.

Порядок визначення частки майна боржника у майні, яким боржник володіє спільно з іншими особами передбачено ст. 379 ЦПК України та зазначено, що дане питання вирішується судом за поданням державного виконавця.

Як вбачається із матеріалів справи та не заперечується самим позивачем, що триває процедура виконавчого провадження, а тому лише виключно за поданням державного виконавця можна вирішувати процесуальні питання щодо визначення частки майна боржника ОСОБА_9, яким він володіє спільно з дружиною ОСОБА_7, в тому числі і на належні їй на праві власності об'єкти нерухомого майна. Банк, як сторона виконавчого провадження не позбавлений права на звернення до державного виконавця з відповідним клопотання чи заявою щодо вирішення даного питання про визначення частки майна.

Колегія суддів вважає, що позивачем не доведено відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки, як і не доведено належними та допустими доказами відсутність факту передачі майна від дарувателя до обдарованого, бо посилання на наявність орендних відносин з банком не спростовує факту передачі нерухомого майна новому власникові.

Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги банку, оскільки відсутні підстави для скасування обґрунтованого та законного рішення суду, ухваленого з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи, що судом не встановлено порушення прав позивача з боку відповідачів, а захисту підлягають лише порушені права, то за таких обставин відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача.

Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Обов'язок доказування та подання доказів, встановлений ст. 60 ЦПК України, в якій зазначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Посилання апелянта, що рішення суду першої інстанції є незаконним не підтверджено доказами та не наведено підстав, визначених у ст. 309 ЦПК України, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, тому підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» - Побийвовка Віталія Валерійовича - відхилити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 30 червня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Черкаської обласної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа: ОСОБА_9 про визнання договорів дарування недійсними - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :