У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 20 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 26 вересня 2006 року згідно з договором про відкриття кредитної лінії ОСОБА_4 відкрито невідновлювальну кредитну лінію на загальну суму 70 тис. доларів США зі сплатою 15 % річних за користування кредитом на строк до 25 вересня 20214 року. 25 червня 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду № 1 до договору про відкриття кредитної лінії від 26 вересня 2006 року, за умовами якої збільшено розмір невідновлювальної кредитної лінії до 300 тис. доларів США та змінено графік погашення заборгованості.

З метою забезпечення виконання вказаного кредитного зобов'язання ОСОБА_3 26 вересня 2006 року згідно із договором передала банку в іпотеку житловий будинок, гараж та земельну ділянку площею 0,1078 грн, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, і належать їй на праві власності. Взяті на себе зобов'язання ОСОБА_4 не виконувала, у зв'язку з чим станом на 10 січня 2013 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 8 675 254 грн 24 коп.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 20 травня 2015 року, у задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відповідно до вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон «Про мораторій»), який набрав чинності 7 червня 2014 року, не може бути звернуто стягнення на спірне нерухоме майно, яке є предметом іпотеки.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна, оскільки суди дійшли їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають; суди не встановили фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, при цьому порушили норми як процесуального, так і матеріального права.

Судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 26 вересня 2006 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_4 укладено договір про відкриття кредитної лінії, за умовами якого останній відкрито невідновлювальну кредитну лінію в розмірі 70 тис. доларів США на строк до 25 вересня 2021 року зі сплатою 15 % річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. 25 червня 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду № 1 до договору про відкриття кредитної лінії від 26 вересня 2006 року, за умовами якої збільшено розмір невідновлювальної кредитної лінії до 300 тис. доларів США та змінено графік погашення заборгованості.

З метою забезпечення виконання вказаного кредитного зобов'язання 26 вересня 2006 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, згідно з яким остання передала банку в іпотеку земельну ділянку площею 0,1078 грн, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, а 25 червня 2007 року договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_3 передала в іпотеку банку житловий будинок та гараж за вище вказаною адресою, що належать їй на праві власності.

У зв'язку з невиконанням позичальником своїх зобов'язань за договором про відкриття кредитної лінії від 26 вересня 2006 року та додатковою угодою №1 від 25 червня 2007 року заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 березня 2014 року задоволено позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь позивача заборгованість в розмірі 8 675 254 грн 24 коп. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року заочне рішення від 11 березня 2014 року змінено та зменшено розмір заборгованості, що підлягає стягненню солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь банку до 6 675 254 грн 24 коп.

Згідно зі ст. 526 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843595/ed_2013_01_19/pravo1/T030435.html?pravo=1>, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2013_01_19/pravo1/T030435.html?pravo=1>, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843599/ed_2013_01_19/pravo1/T030435.html?pravo=1> визначено якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, за змістом чч. 1, 3 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи; правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.

Частиною 1 ст. 576 ЦК України передбачено, що предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Відповідно до положень ст. 589 ЦК України в разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Згідно зі ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 1 ст. 33 та ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Пунктом 10 іпотечних договорів передбачено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється на розсуд іпотекодержателя: або за рішенням суду, або за виконавчим написом нотаріуса, або іпотекодержателем самостійно на умовах цих договорів.

Крім того, 7 червня 2014 року набув чинності Закон «Про мораторій» від 3 червня 2014 року.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню цього слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом «Про мораторій», не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно.

Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття Закону «Про мораторій» залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого ст. 3 Закону «Про мораторій».

Крім того, згідно з п. 4 Закону «Про мораторій» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону «Про мораторій» не підлягає виконанню.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-58цс15 та від 10 червня 2015 року № 6-333цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Проте суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення, у порушення вимог ст. ст. 212 <nau://ukr/1618-15|st213> - 214, 315 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st215> на зазначені положення закону уваги не звернули, не врахували, що ухваленням судового рішення відчуження майна не відбувається; дія Закону «Про мораторій» <nau://ukr/1304-18>розповсюджуються на дані правовідносини на стадії виконавчого провадження та дійшли передчасного висновку про відмову в позові.

За таких обставин ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 20 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик