Справа № 309/2429/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

05 жовтня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Куштана Б.П., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Маринець Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою Хустського міжрайонного прокурора який діє в інтересах держави в особі Управління Пенсійного фонду України в місті Хуст та Хустському районі та Хустської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Закарпатській області на рішення Хустського районного суду від 29 листопада 2013 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 де третьою особою без самостійних вимог є: Хустське районне управління юстиції в особі відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності та його реєстрацію, -

у с т а н о в и л а :

У червні 2013 року ОСОБА_1, звернулось в суд із вищезазначеним позовом, та як на підставу своїх вимог посилався на те, що 09.06.2006 року між ним та ОСОБА_2 було укладено в простій формі договір купівлі-продажу нежитлової будівлі кафе Гуцулка, що по вул. І.Франка, 197 в м. Хуст, загальною площею 781 кв.м.. За придбану нежилу будівлю сплатив, ОСОБА_2 110000,00 гривень за, що отримав від останнього розписку. Та 12.06.2006 року було складено Акт прийому-передачі нежитлової будівлі кафе Гуцулка. Укласти нотаріально договір купівлі-продажу повинні були 01.09.2006 року. Від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, ОСОБА_2 ухиляється, мотивуючи це різними обставинами, не дивлячись на вимоги до нього. Оскільки, між сторонами досягнуто всіх істотних умов по договору, та відбулось його фактичне виконання, а тому на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України просив визнати такий договір купівлі-продажу дійсним.

Рішенням Хустського районного суду від 29 листопада 2013 року, позовні вимоги задоволено.

Заперечуючи рішення суду, Хустський міжрайонний прокурор який діє в інтересах держави в особі Управління Пенсійного фонду України в місті Хуст та Хустському районі та Хустської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Закарпатській області, подав апеляційну скаргу в якій просить апеляційну інстанцію скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, про відмову в задоволенні позову. При цьому посилається на те, що рішення суду є неправосудним, оскільки суд дійшов до таких висновків помилково та в супереч вимог норм матеріального й процесуального права.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник апелянта в особі ОСОБА_3, підтримав, доводи скарги, та просив задоволити такі з наведених підстав.

Позивач ОСОБА_1 заперечив, доводи апеляційної скарги та просив відхилити таку як безпідставну.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, пояснення сторін та обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального й процесуального права при винесенні оспорюваного судового рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до вимог статей 212 -214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним рішення є тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й, всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, а висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності й підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав такі обґрунтованими, а тому, визнав договір купівлі-продажу від 09.06.2006 року нежитлової будівлі кафе Гуцулка, що по вул. І.Франка, 197 в м. Хуст, загальною площею 781 кв.м., який укладено між сторонами у простій письмовій формі, дійсним.

Проте зазначеним вимогам закону ухвалене в справі рішення суду не відповідає, через неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення й неправильне застосування норм матеріального й процесуального права. Та через це таке підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. А здійснюючи правосуддя, суд захищає, права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси в спосіб, визначений законами України, ст. 4 ЦПК України.

Звертаючись із позовом про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності та його реєстрацію з підстав передбачених ч. 2 ст. 220 ЦК України, ОСОБА_1 зазначав, що 09.06.2006 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі за яким досягнуто всіх істотних умов і відбулось його повне виконання, проте, ОСОБА_2 ухиляється від його нотаріального посвідчення за різних обставин.

Так, ч. 1 ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

За положеннями ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна зі сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним із моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 06.11.2009 року за N 9 розяснив, що, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

А ст. 657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається в письмовій формі, і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Однак при розгляді справи, суд першої інстанції на зазначені положення закону уваги не звернув та не врахував, що договір купівлі-продажу нежитлового будинку в силу ст. 657 ЦК України в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, тому не міг бути визнаний судом дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України.

А звідси, відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно у звязку з дійсністю укладеного договору купівлі-продажу.

Таким чином, судом першої інстанції ухвалено рішення в порушення, та за неправильного застосування норми процесуального та матеріального права, що в силу вимог п.п. 1 і 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відхилення позовних вимог за безпідставністю таких.

Згідно вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України на користь держави із ОСОБА_1, слід стягнути 550 гривень судового збору.

Зважуючи на вищезазначене та керуючись вимогами статей 10, 11, 60, 212, 309, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

р і ш и в :

апеляційну скаргу Хустського міжрайонного прокурора який діє в інтересах держави в особі Управління Пенсійного фонду України в місті Хуст та Хустському районі та Хустської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Закарпатській області, задоволити.

Рішення Хустського районного суду від 29 листопада 2013 року скасувати, ухваливши нове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 де третьою особою без самостійних вимог є: Хустське районне управління юстиції в особі відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності та його реєстрацію.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 550 гривень судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Головуючий : ____________________ Судді : _____________________

_____________________