УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права спільної сумісної власності на квартиру і вселення та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру, за касаційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 червня 2014 року та рішення апеляційного суду Тернопільської області від 25 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_3 звернулась до суду із указаним позовом, в обґрунтування вимог посилаючись на те, що з 2007 року вона та ОСОБА_4 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. 08 серпня 2008 року між сторонами було зареєстровано шлюб.

14 лютого 2008 року між ОСОБА_4 та Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком, правонаступником якого є закрите акціонерне товариство «Промінвестбанк» (далі - ЗАТ «Промінвестбанк») було укладено договір про участь у фонді фінансування будівництва житла.

Відповідно до умов договору про відступлення майнових прав від 11 серпня 2009 року, укладеного між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ОСОБА_4, останній сплатив повну вартість об'єкта інвестування, а банк передав відповідачу майнові права на квартиру АДРЕСА_1. 18 березня 2010 року ОСОБА_4 отримав свідоцтво про право власності на вищезазначену квартиру.

Позивач зазначала, що 02 листопада 2012 року ОСОБА_4 змінив замки на вхідних дверях до квартири та не допускає її та сина до жилого приміщення.

Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просила визнати за нею право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1, вселити її та малолітнього сина - ОСОБА_5 у зазначену квартиру.

У грудні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та, уточнивши вимоги, просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 червня 2014 року позов ОСОБА_3 та зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 15/100 частини квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 85/100 частини квартири АДРЕСА_1.

Вселено ОСОБА_3 та малолітнього ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1.

У решті позову ОСОБА_3 та зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 25 листопада 2014 року рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 червня 2014 року в частині визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права власності на частини квартири скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.

Визнано за ОСОБА_3 право спільної сумісної власності на 304/1000 частини квартири АДРЕСА_1.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині вселення ОСОБА_3 та малолітнього ОСОБА_4 у квартиру та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на невідповідність висновків судів обставинам справи, неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на невідповідність висновків судів обставинам справи, неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовів, суд першої інстанції виходив із того, що у період шлюбу сторони сплатили за договором про участь у фонді фінансування будівництва житла 96 164 грн, що становить 30 % вартості квартири АДРЕСА_1, тому дійшов висновку, що за ОСОБА_3 підлягає визнанню право власності на 15/100 частини квартири та за ОСОБА_4 - на 85/100 частини квартири. Крім того, дійшов висновку про вселення до спірної квартири ОСОБА_3 разом з малолітнім сином ОСОБА_5

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання права власності на квартиру та ухвалюючи в цій частині нове рішення, виходив із того, що ОСОБА_3 заявляла вимоги про визнання спірної квартири спільним сумісним майном сторін та не порушувала питання про визнання за сторонами права власності на відповідну частку в майні, тому з урахуванням розміру сплачених сторонами коштів у період шлюбу за договором про участь у фонді фінансування будівництва житла дійшов висновку про визнання за сторонами права спільної сумісної власності на 304/1000 частини квартири АДРЕСА_1.

Судами встановлено, що з 08 серпня 2008 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі.

14 лютого 2008 року між ОСОБА_4 та Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком, правонаступником якого є ЗАТ «Промінвестбанк», було укладено договір про участь у фонді фінансування будівництва виду «А» № 198-08/36.

Відповідно до п. 5.1.7 договору фінансування будівництва управитель зобов'язався передати довірителю в разі, якщо він повністю проінвестує закріплений за ним об'єкт інвестування, майнові права на цей об'єкт інвестування за договором про відступлення майнових прав.

На виконання умов договору фінансування будівництва ОСОБА_4 сплатив кошти: 15 лютого 2008 року - 120 000 грн, 18 березня 2008 року 64 000 грн, 02 квітня 2008 року - 36 000 грн та 21 жовтня 2008 року - 90 944 грн, а всього 220 000 грн (а. с. 54).

11 серпня 2009 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком, правонаступником якого є ЗАТ «Промінвестбанк», та ОСОБА_4 було укладено договір про відступлення майнових прав № 5608-09/36, за умовами якого останній сплатив повну вартість об'єкта інвестування, а банк передав відповідачу майнові права на квартиру АДРЕСА_1.

18 березня 2010 року ОСОБА_4 отримав свідоцтво про право власності на вищезазначену квартиру та 02 серпня 2010 року здійснив державну реєстрацію права власності на вказане майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що за час перебування сторін у шлюбі на виконання умов договору про участь у фонді фінансування будівництва останні сплатили кошти у розмірі 90 944 грн, що дорівнює вартості 18,55 кв. м та становить 30,415 % вартості спірної квартири (а. с. 54).

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарств догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч. 1 ст. 68 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Із позовної заяви вбачається, що ОСОБА_3 звернулась до суду з вимогами про визнання за нею права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1.

За таких обставин, змінюючи рішення суду першої інстанції в частині визнання права власності на спірну квартиру, апеляційний суд обґрунтованого виходив із того, що позивач не порушувала питання про визначення їй частки в спірному майні, тому дійшов правильного висновку про визнання за нею права спільної сумісної власності з відповідачем на 304/1000 частини вищевказаної квартири.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 7 ст. 319 ЦК України).

Визнаючи 304/1000 частини спірної квартири спільною сумісною власністю сторін, суди дійшли обґрунтованого висновку про вселення в квартиру позивача як співвласника квартири разом з малолітньою дитиною.

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків апеляційного суду та не дають підстав для скасування оскаржуваних рішення суду першої інстанції в незміненій частині та рішення апеляційного суду.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку про відхилення касаційної скарги і залишення рішення суду першої інстанції в незміненій частині та рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 червня 2014 року в незміненій частині та рішення апеляційного суду Тернопільської області від 25 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

В.П. Гончар

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко