Ухвала

іменем україни

7 жовтня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Дем'яносова М.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 листопада 2008 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 25 грудня 2014 року,

встановила:

У жовтні 2008 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона у 2001 році вона мала намір купити квартиру в м. Рівне. Оскільки вона перебувала за межами міста, а також будучи юридично необізнаною, попросила свого сина ОСОБА_6 зайнятись пошуком квартири в м. Рівне, у зв'язку з чим передала останньому власні кошти в сумі 9 000 грн, про що він написав розписку. За домовленістю з відповідачем, останній оформив куплену за її кошти квартиру АДРЕСА_1 на своє ім'я . Зазначала, що її син із сім'єю не мав житла і фактично з моменту придбання квартири в ній проживав. На даний час вона має намір зробити у квартирі сучасний ремонт і тому просить відповідача переоформити на неї цю квартиру, на що відповідач їй відмовив. Вважала себе фактичним покупцем та власником спірної квартири, тому просила визнати недійсним у частині покупця договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 від 22 жовтня 2001 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, та визнати за нею права та обов'язки покупця по цьому договору та визнати право власності на вказану вище квартиру.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від

10 листопада 2008 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 25 грудня 2014 року, позов задоволено.

Визнано недійсним в частині покупця договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 22 жовтня 2001 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, посвідченим приватним нотаріусом Рівненського міського округу Бештинарською Н.О та зареєстрований в КП «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» під номером 1012.

Визнано за ОСОБА_3 права і обов'язки покупця по вказаному договору та право приватної власності на вказану квартиру.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати ухвалені в справі судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарг та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, вважав доведеним, що покупцем спірної квартири була ОСОБА_3, а оскільки інші підстави для визнання цієї угоди недійною відсутні, то вказаний договір підлягає визнанню недійсним у частині покупця і покупцем за цим договором є ОСОБА_3, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна, виходячи з наступного.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3, посилаючись на положення

ст. ст. 48, 63, 224 ЦК УРСР, просила визнати за нею права та обов'язки покупця за договором купівлі-продажу квартири від 22 жовтня 2001 року, укладеного між продавцнм ОСОБА_7 та покупцем ОСОБА_6, оскільки вона придбана за її власні кошти.

З матеріалів справи вбачається, що оспорюваний правочин и вчинено у 2001 році, тобто до 1 січня 2004 року, тому правовідносини сторін урегульовані нормами ЦК УРСР <nau://ukr/1540-06> 1963 року.

Як роз'яснив Пленуму Верховного Суду України у п. п. 2, 5 постанови від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними <nau://ukr78>» (яка була чинною на час укладення правочину), угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. При задоволенні позову суд в одному рішенні постановляє про визнання угоди недійсною і про застосування передбачених законом наслідків.

За правилами ст. 48 ЦК УРСР угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції.

Стаття 48 ЦК застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов'язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (статті 45-47, 49-58 ЦК).

Визнаючи договір купівлі-продажу недійсним в частині покупця, суд першої інстанції в порушення вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України у рішенні не послався на нормативний акт, вимогам якого угода не відповідає.

Згідно із ч. 1 ст. 58 ЦК УРСР <nau://ukr/1540-06|st58> недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода).

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Погоджуючись з рішенням місцевого суду та визнаючи угоду такою, що укладена лише про людське око, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України не врахував, що звертаючись із зазначеним позовом ОСОБА_3 зазначала, що укладена угода не відповідає вимогам закону, тобто з підстав передбачених ст. 48 ЦК УРСР та підстави заявленого позову не змінювала.

Установлено, що 22 жовтня 2001 року між ОСОБА_7 (продавець) та ОСОБА_6 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, загальною площею 28,2 кв. м.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не з'ясував коло осіб, права та інтереси яких рішення стосується, зокрема не вирішив питання про залучення ОСОБА_7 до участі у розгляді справи, оскільки сторонами оспорюваного правочину були продавець ОСОБА_7 та покупець ОСОБА_6, який ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер.

Викладене свідчить, що при вирішенні спору судами не вірно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального закону, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу скаргою ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від

10 листопада 2008 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 25 грудня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук
Судді:В.С. Висоцька

М.В. Дем'яносов

О.В. Кафідова

І.М. Фаловська