Справа № 202/6213/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

09 жовтня 2015 року Індустріальний районний м. Дніпропетровська в

складі:судді-Бєльченко Л.А.

при секретарі- Терещук Л.І.,

за участі : позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника третоьї особи - Молочко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в :

Позивач звернулась до суду з даним позовсм до відповідача, вказуючи, що з відповідачем перебувала у фактичних шлюбних відносинах з кінця 2007 по 2010 рік. ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син, ОСОБА_5. З 2011 року сімейні відносини між нею та відповідачем зіпсувалися, останній пішов з дому. У 2012 році під час розгляду справи про стягнення з відповідача аліментів вона дізналася, що останній проживає з іншою жінкою та в них є спільна дитина. Таким чином, відповідач з кінця 2011 року не приймає участь у вихованні дитини, не спілкується із сином, не піклується про нього.

В червні 2012 року вона з дитиною переїхала до міста Києва, де, після того як дитині виповнилося чотири роки, вона влаштувала його у дитячий садок. При проходженні медичної комісії виявилося, що у дитини затримка психічного розвитку з елементами аутизму. Оскільки такий діагноз потребує відвідування дитиною спеціального дитячого закладу, вона повернулася з сином в м. Дніпропетровськ. Для оформлення дитини до спеціального дитячого садка необхідно було проходити психічне обстеження дитини, а для цього потрібна згода обох батьків. Вона, позивач, звернулась до відповідача з проханням надати дозвіл на обстеження дитини, алк останній проігнорував її прохання. У зв*язку із зазначеним вона вимушена була звернутися до відповідної комісіїї в АНД районі в м. Дніпропетровську, яка дала згоду на проведення психічного обстеження дитини. З огляду на це, позивач вважає, що така безвідповідальна поведінка відповідача загрожує здоров*ю дитини. В майбутньому їй також необхідно буде обстежувати дитину, кожного разу вона вимушена буде звертатися до відповідача, а він може їй безпідставно відмовляти. Позивач вважає, що відповідач не виконує своїх батьківських обов*язків по вихованню їх спільного сина, не спілкується з ним, не забезпечує необхідним харчуванням, відверто показує, що йому дитина не потрібна. Тому позивач просила суд позбавити ОСОБА_3 Батьківських прав відносно сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідач позовні вимоги не визнав та зазначив, що після, приблизно, трьох чотирьох років спільного життя з позивачем їх стосунки стали псуватися. Позивач запропонувала йому деякий час пожити окремо один від одного. Незабаром він дізнався, що у позивача є інший чоловік і запропонував розлучитися. При цьому остання його запевнила в тому, що він, відповідач, може у будь-який час спілкуватися із сином. Проте коли він приходив щоб навідати сина, їх ніколи не було вдома. Потім він дізнався, що позивач разом із сином виїхала до міста Києва. Про хворобу сина він дізнався, коли його запросили на комісію органу опіки та піклування АНД району. Там він пояснив, що не заперечує проти обстеження свого сина. В майбутньому, коли позивач зверталась до нього з проханням про дачу згоди на обстеження дитини, він таку згоду надавав. Крім того, відповідач зазначив, що на його прохання зустрічатися із сином, позивач йому відповіла, що це негативно вплине на психічний стан дитини, тому їм не потрібно зустрічатися. Заради здоров*я дитини він погодився з такою думкою позивача. Він, зная, що дитина хвора, влаштувався на іншу роботу з метою сплачувати аліменти на утримання дитини в більшому розмірі. Відповідач просив суд відмовити позивачеві у задоволені позовних вимог.

Представник третьої особи - органу опіки та піклування не підтримала позовні вимоги ОСОБА_2 та зазначила, що з метою підготування висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача органом опіки та піклування була вивчена ситуація, яка склалася між сторонами та встановлено, що малолітня дитина проживає з матір*ю, батько дитини проживає окремо та сплачує на утримання дитини аліменти. Останній працює, позитивно характеризується; пояснив, що він бажає спілкуватися із сином, приділяти йому увагу, але на прохання позивача, яка зазначила, що спілкування з батьком завадить здоро*ю дитини, ОСОБА_3 погодився з цим. Сама позивач в орган опіки та піклування з питанням щодо невиконання обов*язків відповідача по відношенню до сина не зверталась. Представник органу опіки та піклування зазначив, що не вбачається підстав для позбавлення батьківських прав відповідача і це є недоцільним.

Вислухавши сторін, представника третьої особи, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони мають малолітнього сина, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с.10).

Після припинення сімейних стосунків між сторонами з 2011 року дитина проживає із матір*ю, позивачем у справі, відповідач сплачує на утримання дитини аліменти за рішенням суду (а.с.24).

Судом встановлено, що у 2011 році позивач разом із дитиною виїхала до міста Києва, де проживала деякий час.Після повернення позивача в м. Дніпропетровська та з метою психічного обстеження дитини , остання двічі зверталася до відповідача про дачу згоди на таке обстеження. Перший раз ОСОБА_3 викликали на засідання комісії в АНД районі, а другий раз відповідач самостійно дав згоду. На прохання позивача відповідач не спілкується з дитиною, оскільки , зі слів позивача, це завадить здоров*ю сина. Зазначені обставини встановлені показами сторін в судовому засіданні.

Стаття 164 Сімейного кодексу містить перелік підстав, за яких мати або батько неповнолітньої дитини можуть бути позбавлені батьківських прав, зокрема, ухилення батьків від виконання своїх обов*язків по вихованню.

Саме на цю підставу посилається позивач у своєму позові, зазначаючи, що ОСОБА_3 участі у вихованні сина не приймає , не забезпечує харчуванням, не спілкується з дитиною, не дбає про його фізичний та моральний розвиток.

У пункті 16 ( абз.2) постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 року " Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав та поновлення батьківства" зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов*язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема : не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині допуску до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов*язками.

Відповідно до статтей 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За встановлених осбтавин, суд вважає, що позивачем не доведено, не надано відповідних , належних доказів тому, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов*язків по відношенню до сина ОСОБА_5, свідомо нехтує своїми обов*язками.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач дійсно не спілкується із сином за проханням позивача, яка стверджує, що це завадить дитині. Дане твердження відповідача позивач не спростувала в судовому засіданні. Окрім того, як вбачається з пояснень позивача, питання про позбавлення батьківських прав постало у зв*язку з тим, що вона через повний проміжок часу вимушена буде звертатися до відповідача з проханням надати згоду на психічне обстеження сина.

Слід зазначити, що суд критично ставиться до наданих позивачем до позовної заяви відповідей дитячих та медичних закладів м. Києва про те, що відповідач не забирав дитину з дитячого садку, в закладах охорони здоров*я не цікавився його станом здоров*я та ін., оскільки , як встановлено в судовому засіданні, відповідач навіть не відразу дізнався, що позивач з дитиною виїхала до м. Києва. Окрім того, сам він проживав в іншому місті і фізично був позбавлений в цей час відвідувати ці заклади.

За таких обставин, приймаючи до уваги висновок органу опіки та піклування, а також те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а позивачем належних доказів не надано щодо ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов*язків, суд приходить до висновку про відмову позивачеві у задоволені позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 3,10,11.58,60, 213-215 ЦПК України, ст. 164, 165 Сімейного кодексу України, суд-

В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_2 у позовних вимогах до ОСОБА_3, третя особа- орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради про позбавлення батьківських прав.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Дніпропетровської області через Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя- Бєльченко Л.А.