Провадження №2/485/656/15
08 жовтня 2015 року Снігурівський районний суд Миколаївської області в складі:
головуючого - судді Квєтка І.А.,
при секретарі Шеремет Ю.Є.,
за участі позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Снігурівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування,
10 вересня 2015 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом. Позов мотивує тим, що у 2000 році на підставі нотаріально посвідченого договору міни вона та її чоловік ОСОБА_3 набули у спільну сумісну власність житловий будинок, що розташований у м.Снігурівка по вул.Некрасова,110, на земельній ділянці площею 0.0792 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд згідно державного акту серії 1-МК №017049, виданому Снігурівською міською радою 20 лютого 1995 року на ім"я власника будинку ОСОБА_2 На час оформлення договору міни діяла ст.30 ЗК 1990 року, яка передбачала автоматичний перехід права вланості на земельну ділянку у разі набуття права власності на будинок. 13 квітня 2014 року її чоловік помер. Після його смерті вона успадкувала його частку житлового будинку та зареєструвала своє право на цю частку у реєстраційний службі. Таким чином, вона стала власником всього житлового будинку. З метою оформлення спадкових прав після смерті чоловіка й на присадибну земельну ділянку вона звернулася до нотаріуса, однак 31.07.2015 року отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії за відсутності державного акту, виданого на ім"я чоловіка. На її вимогу до колишньої власниці будинку й власниці земельної ділянки під ним щодо укладення договору відчуження земельної ділянки відповідач не реагує. Просить визнати за нею у судовому порядку право власності на земельну ділянку, припинивши право власності відповідача на неї.
Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, з підстав, що викладені у позові просила про їх задоволення.
Відповідачка в судове засідання не з"явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином та своєчасно, про причини неявки суд не повідомила.
На підставі ст.224 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення.
Дослідивши докази по справі, суд прийшов до наступного.
У відповідності до договору міни, посвідченого 27 травня 2000 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 обміняли належну їм квартиру в м.Миколаїв на житловий будинок належний на праві власності ОСОБА_2 з усіма господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в м.Снігурівка Миколаївської області по вул.Некрасова,110, на земельній ділянці площею 0.0792 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка належить ОСОБА_2 згідно державного акту серії 1-МК №017049, виданому Снігурівською міською радою 20 лютого 1995 року. Право власності на вказаний житловий будинок ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстрували у Снігурівському МБТІ 01 липня 2000 року, про що вчинено відмітку на вказаному договорі (а.с.6).
13 квітня 2014 року ОСОБА_3 помер (а.с.8).
Належну йому 1/2 частину вказаного житлового будинку успадкувала його дружина ОСОБА_1, що підтверджено свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим державним нотаріусом Снігурівської державної нотаріальної контори Миколаївської області 22 липня 2015 року (а.с.38), й зареєструвала право власності на неї (частину будинку), про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 41729443 (а.с.39).
Постановою державного нотаріуса Снігурівської державної нотаріальної контори від 31 липня 2015 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, розміром 0.0778 га для будівництва та обслуговування житлового будинку по вул.Некрасова,110, в м.Снігурівка, після смерті ОСОБА_3, у зв"язку з відсутністю правовстановлювального документу на спадкове майно (а.с.9).
Як вбачається з копії державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії 1-МК №017049, виданому Снігурівською міською радою 20 лютого 1995 року - земельна ділянка площею 0.0792 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Некрасова,110, в м.Снігурівка належить ОСОБА_2О.(а.с.7).
Про видачу вказаного державного акту ОСОБА_2 свідчить також і лист Снігурівської міської ради від 06.10.2015 року (а.с.47).
07 серпня 2015 року позивачка звернулася до відповідача з листом-пропозицією щодо переоформлення права власності на земельну ділянку у зв"язку з відчудженням будинку (а.с.9,10). Вказане відповідач залишила без реагування.
Позивачка твердить, що іншим чином оформити право власності на земельну ділянку, що перейшло до неї при переході права власності на будинок, вона можливості не має, оскільки відповідач ухиляється від переоформлення такого права.
Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України (2001 року) право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Поняття земельної ділянки як обєкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Нормами частини другої статті 6, частини першої статті 22, частини першої статті 23 ЗК України (1991 року) передбачалося набуття громадянами права власності на земельні ділянки у разі одержання їх у спадщину та виникнення права власності після встановлення меж земельної ділянки в натурі і одержання державного акта про право власності на землю.
Аналогічними за змістом нормами статті 81 ЗК України також передбачено, що громадяни набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, прийняття спадщини.
Судом встановлено, що спірна земельна ділянка як обєкт права власності визначена державним актом на право власності на землю, виданим ОСОБА_2, що зареєстрований 20 лютого 1995 року в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2043, тобто є об"єктом права власності.
На час набуття права власності на будинок у спільну сумісну власність позивачкою та її чоловіком ОСОБА_3 діяла ст.30 ЗК Української РСР (1991) року у відповідності до якої при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.
При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів.
Таким чином, норми статті 30 ЗК Української РСР (1991 року) в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду.
На час відкриття спадщини діють норми чинного ЦК України та ЗК України в редакції чинній на квітень 2014 року.
Статтями 1216, 1218 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Як свідчить правова позиція Верховного Суду України у справі №6-2 цс 15 при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на обєкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід застосовувати положення частини четвертої статті 120 ЗК України з огляду на таке.
Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. Згідно цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.
При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак обєкта права власності.
Виходячи з наведеного, враховуючи, що земельна ділянка раніше набула ознак об"єкта права власності, право власності до позивача на неї перейшло одночасно з переходом прав на будівлю, однак в частині не було зареєстровано за спадкодавцем, й на даний час зареєструвати таке право позивачка позбавлена, нотаріус не визнає переходу прав за відсутності підтверджувального документу, та оскільки право власності на земельну ділянку за попереднім власником ніким не припинене, що є порушенням загального принципу цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, суд приходить до висновку про задоволення позову на захист прав позивача на безперешкодне володіння належним йому майном житловим будинком та земельною ділянкою в межах, що визначені на місцевості.
Крім того, виходячи з положень ст.120 ЗК України суд одночасно припиняє право власності відповідача на спірну земельну ділянку.
Керуючись ст.ст.3,10,209,212-218,224-232,293,294ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку, - задовільнити.
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Снігурівський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом за письмовою заявою відповідача до суду, що його ухвалив, з поданням такої заяви у десятиденний термін з дня отримання копії рішення.

СУДДЯ