У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді Григоренка М.П.,

суддів : Максимчук З.М., Рожина Ю.М.,

секретар судового засідання Демчук Ю.Ю., за участю представника позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 03 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні житлом,

В С Т А Н О В И Л А :

12 березня 2015 року ОСОБА_3 звернулася в Костопільський районний суд з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні житлом, в обґрунтування якого вказувала, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1. Даний будинок набутий нею згідно договору дарування від 07.09.2002 року, який подарувала їй бабуся ОСОБА_4

Проте, користуватися вказаним будинком їй та її сім'ї перешкоджає відповідач, яка є дочкою ОСОБА_4, і яка проживає в ньому без реєстрації, незважаючи на те, що рішенням Костопільского районного суду від 04 травня 2007 року було відмовлено ОСОБА_4 в задоволенні позову щодо визнання вищевказаного договору дарування недійсним, чим позбавляє її можливості володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

Із цих підстав просила виселити ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_1, зобов'язати останню звільнити вказаний будинок від належних їй речей та не чинити їй перешкоди у користуванні даним будинком.

_______________________________________________________________________

Провадження № 22-ц/787/1377/2015 Головуючий у 1 інстанції : Олійник П.В.

Доповідач : Григоренко М.П.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 03 червня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено повністю.

В поданій на рішення суду апеляційній скарзі ОСОБА_2 покликається на його незаконність, через порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи.

Вказує, що у вказаному будинку вона проживала останні 8 років і доглядала за хворою мамою, якій надавала посильну допомогу.

Вважає, що договір дарування був оформлений ОСОБА_3 шахрайським методом, в зв'язку з чим її мама зверталася до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним. Вважає, що ОСОБА_3 вчинила ряд злочинів щодо ОСОБА_4 заради корисливих мотивів.

Крім того, ОСОБА_3 незаконно оформила документи на приватизацію прилеглої до будинку земельної ділянки.

Із цих підстав просить скасувати оскаржуване рішення суду, скасувати договір дарування будинку та свідоцтво про приватизацію земельної ділянки, прилеглої до будинку, а також стягнути із позивача на її користь 100000 грн., а рахунок відшкодування завданої майнової шкоди.

В ході апеляційного розгляду справи відповідач підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Представник позивача просив відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 у повному обсязі, суд першої інстанції керувався положеннями ст. ст. 317, 319, 391 ЦК України та ст. ст. 9, 109, 156, 157 ЖК України та виходив із того, що оскільки відповідач проживає у спірному житловому будинку без відповідного волевиявлення власника цього житлового будинку, яким є позивач у справі, і останній чиняться перешкоди у користуванні своєю власністю ОСОБА_2, тому права позивача підлягають захисту, шляхом зобов'язання відповідача не чинити перешкод законному власнику у користуванні своєю власністю та її виселенні.

Даний висновок суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, наявним у справі доказам та ґрунтується на законі.

Доводи апеляційної скарги також не спростовують правильності висновків оскаржуваного рішення.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З матеріалів справи вбачається, що позивач набула право власності на спірний житловий будинок на підставі договору дарування від 07 вересня 2002 року, який був вчинений її бабусею ОСОБА_4 (а.с. 5, 6).

Як стверджує сама відповідач у своїх запереченнях на позовну заяву (а.с. 23), вона вселилась у спірний житловий будинок вісім років назад, тобто, в 2007 році, коли власником цього будинку згідно договору дарування вже була позивач і яка не надавала їй будь-якої згоди на вселення в цей житловий будинок.

Крім того, відповідач у спірному житловому будинку не зареєстрована, а зареєстрована за іншою адресою: АДРЕСА_2 і не є членом сім'ї позивача, а доводиться останній лише рідною тіткою.

Той факт, що відповідач здійснювала догляд за своєю матір'ю до її смерті, на переконання колегії суддів, ще не є достатньою підставою вважати, що у відповідача виникли законні підстави для володіння та користування спірним житловим будинком всупереч волі власника цього будинку, оскільки обов'язок дітей здійснювати догляд за своїми батьками передбачено ст. 202 СК України, незалежно від місця проживання батьків.

Твердження відповідача про те, що позивач заволоділа спірним житловим будинком шляхом вчинення шахрайських дій, а тому договір дарування від 07 вересня 2002 року є недійсним і ОСОБА_3 не вправі ставити питання про її виселення, на увагу не заслуговують, оскільки є голослівними та нічим не підтверджені.

Відповідно до частини 2 статті 59 ЦК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Будь-які рішення відповідних компетентних органів, якими було б підтверджено той факт, що договір дарування від 07 вересня 2002 року було укладено ОСОБА_4 в результаті вчинення ОСОБА_3 шахрайських дій, відповідач не надала.

Навпаки, в матеріалах справи міститься рішення Костопільського районного суду від 04 травня 2007 року (а.с. 7), яким було відмовлено ОСОБА_4 в задоволенні позову до ОСОБА_3 про визнання вищевказаного договору дарування недійсним і відповідач підтвердила в ході апеляційного розгляду ту обставину, що це рішення до цього часу є чинним.

Також відповідач не надала суду будь-яких доказів, відповідно до яких би вбачалось, що вона у встановленому порядку прийняла спадщину після смерті своєї матері і тому має право ставити питання щодо недійсності договору дарування, який був укладений її матір'ю в 2002 році.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 03 червня 2015 року підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 03 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають право оскаржити ухвалу апеляційного суду та рішення суду першої інстанції до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвали апеляційної інстанції.

Головуючий Григоренко М.П.

Судді : Максимчук З.М.

Рожин Ю.М.