Провадження № 22-ц/780/4841/15 Доповідач у 2 інстанції Журба С. О.
Категорія 52 31.08.2015
УХВАЛА

Іменем України

31 серпня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Волохова Л.А., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря Говорун В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» про визнання трудових відносин припиненими, зобов'язання вчинити дії та виплатити кошти,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року представник ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував наступним:

З червня 2012 року по травень 2014 року ОСОБА_2 працював на посаді інспектора-кінолога кінологічного центру служби авіаційної безпеки ДПМА «Бориспіль». 22 травня 2014 року він подав до відділу кадрів відповідача заяву про звільнення за власним бажанням з 26 травня 2014 року у зв'язку зі зміною місця проживання на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, на підтвердження цих обставин до заяви додав довідку підприємства, яке зобов'язувалось його працевлаштувати в подальшому в Республіці Білорусь. Цією ж заявою позивач просив направити належним чином оформлену трудову книжку за адресою його проживання в Республіці Білорусь. Вважав, що його трудові відносини з відповідачем припинено з 26 травня 2014 року, а тому 24 травня 2014 року перетнув державний кордон України з Республікою Білорусь та 26 травня 2014 року на роботу не вийшов.

В червні 2014 року за вказаною в заяві про звільнення адресою в Республіці Білорусь позивач отримав листа, з якого дізнався, що його не звільнено, оскільки він є працівником з повною матеріальною відповідальністю, а питання його звільнення буде вирішене після документального оформлення передачі отриманих раніше матеріальних цінностей. Також листом ДПМА «Бориспіль» від 30 травня 2014 року позивача було повідомлено, що згідно наказу підприємства від 26 травня 2014 року проведено інвентаризацію основних засобів, інших необоротних активів, за наслідками якої виявлено за ОСОБА_2 нестачу двох службових собак та спеціального одягу. У зв'язку з цим з нього буде відраховано із заробітної плати за травень 2014 року грошові кошти в рахунок часткового погашення заборгованості.

Листом від 13 червня 2014 року відповідач повідомив позивача про те, що адміністрація підприємства може припинити трудові відносини з працівником лише у чіткій відповідності до законодавства. Оскільки ОСОБА_2 просив звільнити його з 26 травня 2014 року, який є його робочим днем згідно графіку чергування, та на роботу цього дня не вийшов, підприємство може звільнити його в подальшому у зв'язку з прогулом.

В жовтні 2014 року позивач дізнався, що за минуванням 5 місяців його так і не звільнено з ДПМА, роботодавець не вчинив жодних дій щодо належного оформлення припинення з ним трудових відносин. Дії відповідача вважав незаконними та такими, що порушують його трудові права.

Також позивач вважає недійсним укладений з відповідачем під час його прийняття на роботу договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність № 11-14/1-1065 від 08 червня 2012 року, оскільки цей договір в цілому не відповідає вимогам законодавства, а позивач не є тією особою, з якою може бути укладено вказаний договір.

З урахуванням збільшених позовних вимог позивач просив суд: визнати незаконними дії відповідача щодо звільнення ОСОБА_2 на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України; скасувати наказ відповідача від 12 листопада 2014 року за № 11-07/1-1286/п про звільнення позивача на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України; визнати припиненими трудові відносини ОСОБА_2 з відповідачем із 26 травня 2014 року на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України; зобов'язати відповідача оформити припинення трудових відносин з позивачем та видати наказ про звільнення ОСОБА_2 з 26 травня 21014 року на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України згідно поданої 22 травня 2014 року позивачем заяви про звільнення за власним бажанням, видати ОСОБА_2 наказ про звільнення та належним чином оформлену трудову книжку; стягнути з відповідача на користь позивача: середню заробітну плату за час вимушеного прогулу внаслідок затримки видачі трудової книжки в розмірі 46671,35 грн.; середню заробітну плату за весь час затримки здійснення остаточного розрахунку в розмірі 21214,25 грн.; грошову компенсацію за всі невикористані ОСОБА_2 дні щорічної відпустки в розмірі 2997,17 грн.; грошову компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням терміну виплати грошової компенсації за всі невикористані позивачем дні щорічної відпустки в розмірі 722,32 грн.; визнати недійсним договір від 08 червня 2012 року за № 11-14/1-1065 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, укладений між позивачем та відповідачем; стягнути з державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу; рішення суду в частині стягнення середньої заробітної плати за весь час затримки видачі трудової книжки та здійснення остаточного розрахунку та в частині стягнення грошової компенсації за всі невикористані позивачем дні щорічної відпустки допустити до негайного виконання в частині стягнення за один місяць.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 липня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішення суду, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Обґрунтував скаргу тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки наявним доказам у справі. Зазначає, що незаконними діями відповідача порушені трудові права ОСОБА_2 Крім того вказує, що позивачем не пропущено строк звернення до суду щодо вирішення трудового спору, оскільки про саме порушення його трудових прав він дізнався лише 15 жовтня 2014 року, коли звернувся до адвоката для отримання правової допомоги. До цього ж часу, через незнання законодавства позивач не знав про те, що його права були порушені. Також судом не взято до уваги, що звільнення ОСОБА_2 проведено з порушенням трудового законодавства. Зазначає, що фактичного прогулу не було, оскільки ОСОБА_2 у своїй заяві про звільнення повідомив ДПМА «Бориспіль» про те, що він не з'явиться на роботі 26 травня 2014 року. Вказує, що відповідачем також порушені вимоги ст. 38 КЗпП України, згідно якої у разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (а саме - переїзд на нове місце проживання), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. За таких умов є правові підстави для задоволення уточнених позовних вимог. Вважає висновки суду такими, що не ґрунтуються на положеннях закону.

Відповідач подав до суду заперечення на апеляційну скаргу, в яких зазначив, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним доказам у справі, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, а сама процедура звільнення ОСОБА_2 була проведена у відповідності до трудового законодавства України. Вважає оскаржуване рішення суду законним та обґрунтованим, тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне:

У відповідності до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Перевіривши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду в повній мірі відповідає наведеним вимогам, підстави для його скасування чи зміни відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що предметом розгляду справи є наявність порушення права позивача на звільнення у строки та на умовах, визначених ним. Про той факт, що відповідач відмовив позивачу у звільненні з роботи за власним бажанням, позивач достеменно дізнався вже 10 червня 2014 року. В той же час за вирішенням даного спору позивач звернувся до суду лише 07.11.2014 року, тобто з пропуском встановленого ст. 233 КЗпП України строку. Посилання ж позивача на незнання закону не можуть обґрунтовувати поважність причин пропуску такого строку. При цьому, як зазначено у п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України „Про практику розгляду судами трудових спорів" за № 9 від 06.11.1992 року, пропуск без поважних причин встановленого законом строку для звернення за вирішенням трудового спору є підставою для відмови у задоволенні позову.

Також, враховуючи висновки про відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання трудових відносин між позивачем та відповідачем припиненими до 26.06.2014 року на підставі ч. 1 ст. 38 ЦК України та похідних від цього вимог, зважаючи на той факт, що позивач не вийшов 26.05.2014 року на роботу, хоча у відповідності до його заяви вказана дата мала бути його останнім робочим днем, в ході якого він мав перебувати на робочому місці, що визнав й сам позивач, та враховуючи згоду профспілкового органу на звільнення позивача з роботи за вчинення прогулу, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав й для задоволення вимоги щодо оскарження звільнення позивача на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та похідних від цього вимог.

З наведеними висновками суду першої інстанції в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду, вважаючи їх виваженими та обґрунтованими, а наведені в рішенні суду доводи - аргументованими. Погоджується колегія суддів й з тим, що при звільненні позивача йому були належним чином нараховані та зараховані на рахунок усі належні до виплати суми, а також з висновком суду про відсутність порушень прав позивача з питання видачі йому трудової книжки. Дані обставини були належним чином перевірені в ході розгляду справи, суд першої інстанції дав їм відповідну правову оцінку.

Згідно Переліку посад і робіт, котрі заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на схов, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року за № 447/24, який дії й на даний час, з працівниками, які виконують роботи з вирощування, відгодівлі, утримання та розведення сільськогосподарських та інших тварин, укладається договір про повну матеріальну відповідальність. Оскільки на позивача відповідною посадовою інструкцією було покладено обов'язок виконувати роботи із збереження, вирощування та утримання службових собак, укладення ним договору про повну матеріальну відповідальність відповідає вимогам закону. За таких умов підстави для задоволення позовних вимог про визнання недійсним укладеного між сторонами договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 08.06.2012 року відсутні.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим. Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді