АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7054/15 Справа № 185/1932/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - Боженко Л. В. Доповідач - Петешенкова М.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2015 року м. Дніпропетровськ

05 жовтня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Осіяна О.М.

при секретарі - Прудченко В.Д.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2015 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що за час шлюбу з відповідачем був придбаний жилий будинок АДРЕСА_1, який зареєстрований на ім»я відповідача. За час спільного проживання ними проведено капітальний ремонт у вказаному будинку, а саме: проведено перебудову, змінено вікна, підлогу, проведено водопостачання та будинок газифіковано.

У зв'язку із виникненням між ними спору про поділ спільного майна подружжя, позивач просила визнати за нею право власності на 1/2 частину жилого будинку №197 з надвірними господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1, залишивши іншу 1/2 частину будинку з надвірними господарськими будівлями та спорудами у власності ОСОБА_2 Встановити порядок користування житловим будинком наступним чином: виділити ОСОБА_3 в користування прим.1-3 площею 6,9 кв.м., прим 1-4 площ. 16.1 кв.м, літню кухню літера «Д», сарай літера «д». Виділити ОСОБА_2 в користування прим.1-5, площею 9,3 кв.м., прим.1-6 площею 18,1кв.м., гараж літера «Б», сарай літера «б». Залишити у спільному користуванні у жилому будинку приміщення 1-7 площею 10 кв.м., приміщення 1-8 площею 4.6 кв.м. в сінях літера «а», залишити приміщення 1-1 площею 9,3 кв.м., приміщення 1-2 площею 8,2 кв.м., сіни літера «а1» площею 4.4 кв.м., убиральню літера «В», сарай літера «Г», душ літера «Е», альтанку літ. «Ж», залізобетонну огорожу літера №1,4, металеві ворота з хвірткою літера №2,3, трубчатий колодязь літера №5,огорожу із металевої сітки літера №6,7, вимощення літера №1. Стягнути з відповідача на її користь вартість виконаних робіт, вартість будівельних матеріалів в розмірі 15 935 грн., а також витрати зі сплати судового збору та пов»язані з розглядом справи.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено (а.с.202-204).

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину будинку №197 з надвірними господарськими будівлями та спорудами, розташованими по АДРЕСА_1.

Залишено у власності за ОСОБА_2 іншу 1/2 частину будинку №197 з надвірними господарськими будівлями та спорудами, розташованими по АДРЕСА_1

Встановлений наступний порядок користування жилим будинком №197 з надвірними господарськими будівлями та спорудами, розташованими по АДРЕСА_1:

ОСОБА_3 виділено в користування: прим.1-3 площею 6,9 кв.м., прим. 1-4 площ. 16.1 кв.м., літню кухню літера «Д» та сарай літера «д».

ОСОБА_2 виділено в користування: прим.1-5, площею 9,3 кв.м., прим.1-6 площею 18,1кв.м., жилої площі, гараж літера «Б» та сарай літера «б».

Залишено у спільному користуванні в жилому будинку приміщення 1-7 площею 10 кв.м., приміщення 1-8 площею 4.6 кв.м. В сінях літера «а2» залишено у загальному користуванні приміщення 1-1(коридор) площею 9,3 кв.м., приміщення 1-2(кухню) площею 8,2 кв.м, сіни літера «а1» площею 4.4 кв.м., залишено у спільному користуванні убиральню літера «В», сарай літера «Г», л. душ літера «Е», альтанку літ. «Ж», залізобетонну огорожу літера №1,4, металеві ворота з хвірткою літера №2,3, трубчатий колодязь літера №5, огорожу із металевої сітки літера №6,7, вимощення літера №1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 вартість виконаних робіт, вартість будівельних матеріалів в розмірі 15 935 грн.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з вищезазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог (а.с.208-211).

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 213 ЦПК України - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України - під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції помилково виходив з того, що спірне домоволодіння є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому наявні підстави для визначення кожному з подружжя по 1/2 частини спірного жилого будинку з надвірними господарськими будівлями та спорудами.

Проте погодитися з таким вирішенням справи не можливо враховуючи наступне.

Судом встановлено, з 16 серпня 1997 року по 20 серпня 2010 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.7, 189).

За час шлюбу подружжя придбало за договором купівлі-продажу від 14 жовтня 2002 року 1/2 частину жилого будинку № 197, розташоване по АДРЕСА_1 (а.с.11). Інша 1/2 частина жилого будинку № 197, розташована по АДРЕСА_1 належить відповідачу на підставі договору дарування від 14 жовтня 2002 року (а.с. 12). На підставі рішення сесії Павлоградської міської ради за № 947-48від 01 червня 2009 року, на ім»я ОСОБА_2 виданий державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0717 га, розташованої по АДРЕСА_1 (а.с.23).

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане об'єктом права спільної сумісної власності подружжя за рішенням суду.

Отже, суд може визнати майно дружини (чоловіка) об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо воно за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат другого з подружжя, але при цьому майно, що належало одному із подружжя в порядку ст. 57 СК України не перетворюється у спільну сумісну власність. Спільна сумісна власність виникає лише в порядку, визначеному ст. 62 СК України, тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок умов, передбачених цим законом.

Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Положеннями ст. 71 СК України передбачається, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно із ст. 79 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту) незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

З урахуванням вищезазначеного та положень ч. 1 п. 2ст. 57 СК України відповідно до яких, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, слідує, що 1/2 частина спірного жилого будинку, є особистою приватною власністю чоловіка, оскільки отримана ним у дар, тому дане майно належить останньому на праві особистої приватної власності, і не може бути об»єктом поділу.

У порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України суд першої інстанції на зазначені положення закону уваги не звернув; доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірив; в результаті чого не визначив об»єкт поділу спільного майна подружжя і відповідно частки кожного із них, безпідставно зробивши висновок про те, що спірне майно відноситься до правового режиму спільної сумісної власності подружжя.

Не може залишатись без змін рішення суду в частині визначення порядку користування жилим будинком, оскільки запропоновані експертом варіанти, будуть істотно порушувати право ОСОБА_2 Крім того, ці вимоги є взаємопов'язаними з вимогами про визначення розміру часток сторін у праві власності на жилий будинок, тому його висновки про можливість встановлення саме такого порядку користування, є передчасними.

Разом з тим, вирішуючи питання про стягнення вартості будівельних матеріалів у розмірі 15 935 грн. суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач в порядку передбаченому положеннями ст.ст. 57-60 ЦПК України не довела вищезазначену суму, отже позовні вимоги позивача на думку колегії суддів не підтверджені належними та допустимими доказам.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції не застосував норми матеріального права в повній мірі, зокрема СК України, чим порушив норми ЦПК України, а тому постановив неправомірне рішення, яке підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

Н.М. Деркач

О.М. Осіян