Справа №463/3997/14-ц
Провадження №2/463/166/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Гирич С. В.

при секретарі судових засідань ОСОБА_1

з участю представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

в м. Львові

у відкритому судовому засіданні,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно, суд

в с т а н о в и в :

позивач звернувся до суду із позовними вимогами про визнання за ним права спільної сумісної власності на 7/10 частин житлового будинку за адресою: м. Львів, вул. На Сторожі, 4-а та визнання за ним права спільної часткової власності на 1/3 частини вказаного будинку, площею 235 кв.м. В подальшому вимоги уточнив, просить визнати за ним право спільної часткової власності на частину будинку за адресою: м. Львів, вул. На Сторожі, 4-а у розмірі 71,855 кв.м.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що в період перебування у шлюбі із відповідачем ОСОБА_4 з 03.06.1978 року по 09.02.1996 року, ними шляхом залучення спільних коштів було суттєво покращено житловий будинок № 4-а по вул. На Сторожі в м. Львові, внаслідок чого його площа збільшилася із 131,5 м.кв. до 235 м.кв. Вказаний будинок перебував у спільній частковій власності відповідачки в розмірі 7/10 частин, а також ОСОБА_7 в розмірі 3/10 частин, які 08.08.1980 року були відчужені ним на користь батька відповідача, а згодом успадковані відповідачкою. За таких обставин вважає, що має право на визнання за ним на половину від належної на час шлюбу з відповідачем частки у майні в розмірі 7/10, що шляхом математичного розрахунку визначив, як 71,855 м.кв.

В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали з аналогічних підстав, доповнили, що на здійснене перепланування та добудову будинку не можуть поширюватися положення цивільного законодавства про самовільне будівництво, що діяло на той час, оскільки будівельні роботи здійснювалися на підставі відповідних дозволів архітектурно-планувального управління, а відповідно до указів Президії Верховної ОСОБА_8 СРСР від 26.08.1948 року та постанови ОСОБА_8 Міністрів СРСР від 26.08.1948 року, підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства, тобто на відведеній для забудови земельній ділянці.

Крім цього, вважають, що на заявлені вимоги не поширюється позовна давність, строк спливу якої передбачено ч.3 ст. 29 КпШС України, оскільки спір заявлено не з приводу поділу спільного майна подружжя, а виключно щодо визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, що випливає із шлюбних та сімейних відносин. А тому просять позов задоволити.

Відповідач, її представник в судовому засіданні відносно позову заперечили, суду пояснили, що позовні вимоги є безпідставними з огляду на те, що здійснена добудова до житлового будинку №4-а по вул. На Сторожі в м. Львові є самочинною, а відтак права власності на неї не може виникати. Вказали, що згідно правовстановлюючих документів відповідач являється власником житлового будинку загальною площею 130,5 м.кв., що відповідає тій площі будинку, яка становила на час її одруження з позивачем. Крім цього вважають, що у випадку узаконення самочинного будівництва позивач може претендувати на частку в будинку, що відповідає половині від тієї площі на яку будинок був збільшений. Розмір частки, що відповідає площі будинку на час їх одруження не підлягає поділу.

Одночасно вказали, що у відповідності до положень ст. 29 КпШС України, що регулював сімейні правовідносини на час розірвання шлюбу між сторонами, позовна давність для заявлених позивачем сплила, а оскільки позивачем жодних причин поважності подачі позову після спливу позовної давності не заявлено, просять відмовити у задоволенні позову за спливом позовної давності.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд в задоволенні позову відмовляє з таких підстав.

Як встановлено безспірно судом, сторони у справі ОСОБА_6 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі з 03.06.1978 року та рішенням Личаківського районного суду від 09.02.1996 року шлюб між ними розірвано.

Згідно з наявних в матеріалах справи договору купівлі-продажу від 06.05.1976 року (а.с.10) вбачається, що відповідач ОСОБА_4 на момент укладення шлюбу із відповідачем належало на праві власності 7/10 ідеальних частин житлового будинку №4-а по вул. На Сторожі в м. Львові, що складався в цілому з пяти кімнат житловою площею 80,3 м.кв. та однієї кухні. Інші 3/10 частини вказаного будинку, що складається в цілому з пяти кімнат житловою площею 80,3 м.кв. та однієї кухні, відповідач набула у власність на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_9 від 11.09.2001 року (а.с.16).

Позивач обґрунтовуючи свої вимоги про визнання права власності на 71,855 м.кв. вказаного житлового будинку, як спільне майно подружжя - ? частину від 7/10 частин, що перебували у власності відповідача на час шлюбу, вважає, що набув право спільної власності, оскільки внаслідок спільного вкладання коштів в добудову приміщень до будинку його площа істотно збільшилася.

Підставність заявлених вимог позивач доводить висновком судової будівельно-технічної експертизи від 07.05.2015 року (а.с.64-75), підтриманого в судовому засіданні в ході допиту експертом ОСОБА_10 про те, що в період 03.06.1978 року по 09.02.1996 року загальна площа житлового будинку №4-а по вул. На Сторожі в м. Львові збільшилася на 74,8 м.кв., з 130,5 м.кв., станом на 03.06.1978 року до 205,3 м.кв., станом на 09.02.1996 року, і що внаслідок проведеної реконструкції та добудови відбулось покращення житлового будинку, що є істотним та у відсотках до вартості будинку після реконструкції та добудови становить 32,3%; а також показами свідка ОСОБА_7, який в ході допиту в судовому засіданні стверджував, що добудова та реконструкція спірного будинку здійснювалася сторонами виключно за їх спільні кошти, під час перебування у шлюбі, він як співвласник будинку на той час ,участі в добудові не брав.

Відповідно до положень ст. 15 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, визначеному Законом, звернутися д осуду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів.

Одночасно, положеннями ст. 60 ЦПК України передбачено обовязок сторони довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Дійсно, у відповідності до положень ст. 25 КпШС України (що діяв на час спірних правовідносин) якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. При цьому ч.1 ст. 28 названого Закону визначала, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Однак, оцінивши в сукупності представлені позивачем докази суд вважає, що позивачем не доведено перед судом факту набуття ним права спільної власності із відповідачем на спірний житловий будинок №4-а по вул. На Сторожі в м. Львові з врахуванням проведеної добудови.

Як встановлено в ході судового розгляду, що дійсно після набуття у власність будинку №4-а по вул. На Сторожі в м. Львові згідно договору купівлі-продажу від 06.05.1976 року, у ньому здійснено реконструкцію та перепланування, внаслідок чого загальна площа будинку збільшилася.

Згідно з оглянутими в судовому засіданні матеріалами інвентаризаційної справи на вказаний будинок, а також висновку судової будівельно-технічної експертизи від 07.05.2015 року (а.с.64-75) вбачається, що за час з 1978 року по 1996 рік загальна площа будинку №4-а по вул. На Сторожі в м. Львові збільшилася із з 130,5 м.кв., станом на 03.06.1978 року до 205,3 м.кв., станом на 09.02.1996 року.

Однак, як встановлено судом, і вказані обставини підтверджуються матеріалами інвентаризаційної справи, згідно правовстановлюючих документів, до цього часу відповідачу ОСОБА_4 належить на праві власності житловий будинок №4-а по вул. На Сторожі в м. Львові, житловою площею 80,3 м.кв., загальною площею 130,5 м.кв., що відповідає обєму площі будинку, що існувала на час укладення шлюбу між сторонами. Право власності на реконструйовану та добудовану частину будинку ніким із сторін по даний час не оформлялося, реєстрація права власності на вказану добудову в органах влади не здійснювалася, жодних доказів про те, що така добудова здійснювалася на підставі відповідного дозволу органу виконавчої влади та затвердженого в установленому порядку робочого проекту позивачем не представлено.

Відповідно до ч.1 ст.105 ЦК України 1963 року, який діяв на час спірних правовідносин, громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо).

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові «Про практику застосування судами України ст. 105 ЦК України» від 19.09.1975 року №9, вирішуючи позови про право власності на самовільно споруджені жилі будинки або прибудови, в тому числі пов'язані з купівлею-продажем, міною, даруванням, спадкуванням останніх, а також вимоги про поділ цих будівель між учасниками будівництва і визначення порядку користування приміщеннями в них, про відшкодування витрат, понесених на самовільне будівництво, суди повинні враховувати, що щодо таких жилих будинків і прибудов не виникає прав і обов'язків власника ні в осіб, які їх спорудили, ні в осіб, які уклали щодо них угоди. Самовільно споруджені будинки чи прибудови не можуть бути об'єктом права приватної власності.

За таких обставин, оскільки судом встановлено, що здійснена добудова до спірного будинку є самовільною в розумінні чинного на той час законодавства, і позивачем не представлено суду жодних доказів про те, що прибудова до будинку №4-а по вул. На Сторожі в м. Львові здійснювалася на підставі відповідного дозволу органу виконавчої влади, що на той час надавав дозвіл на ведення будівельних робіт, і в подальшому таке будівництво було здане в експлуатацію та в установленому законом порядку на нього було виготовлено правовстановлюючі документи та зареєстровано право власності, а відтак ним не доведено перед судом факту виникнення у нього права спільної власності із відповідачем на спірний житловий будинок внаслідок його покращення в період шлюбу. А тому позовні вимоги є безпідставними, у звязку із чим в їх задоволенні слід відмовити.

Одночасно суд не приймає до уваги посилання позивача на Указ Президії Верховної ОСОБА_8 СРСР від 26.08.1948 року та ОСОБА_8 Міністрів СРСР від 26.08.1948 року, які діяли на той час, оскільки на переконання суду такі регулювали право на надання земельної ділянки та первинне будівництво житлових будинків обмеженою житловою площею, та не могли поширюватися на правовідносини, що виникали у звязку із добудовою чи реконструкцією будинків. Крім цього, як вказав у свої постанові Пленум Верховного Суду СРСР від 31.07.1981 року №4, що діяла на той час, «право власності на житловий будинок, збудований особою, на відведеній для цього земельній ділянці в установленому законом порядку, і прийнятого в експлуатацію, виникає з моменту його реєстрації у виконавчому комітеті місцевої ради».

Крім цього, суд не приймає до уваги заперечення відповідача про застосування судом спливу позовної давності до цих вимог, оскільки хоча судом і встановлено факт пропуску позивачем трьохрічного строку на звернення до суду із даним позовом (передбаченим ст. 29 КпШС України), в той же час правила про позовну давність, відповідно до ст. 267 ЦК України, мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права. У випадках відсутності такого права або коли воно ніким не порушене, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а в зв'язку з необґрунтованістю самої вимоги.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання за ним права спільної сумісної власності на 7/10 частин житлового будинку за адресою: м. Львів, вул. На Сторожі, 4-а та визнання права спільної часткової власності на частину будинку за адресою: м. Львів, вул. На Сторожі, 4-а у розмірі 71,855 кв.м. відмовити за безпідставністю.

На рішення може бути подана апеляційна скарга в строки і порядок передбачені ст.294 ЦПК України до апеляційного суду Львівської області через місцевий суд.

Суддя: Гирич С. В.