Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2015 року м. Київ
Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Юровська Г.В., розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 29 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 30 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому зазначав, що 10 лютого 2015 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс») було укладено договір фінансового лізингу № 000215, предметом якого є транспортний засіб - трактор

МТЗ 82.1.26. Перед підписанням зазначеного договору представник ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» в усній формі повідомив ОСОБА_2, що трактор коштує 120 тис. грн, однак спочатку йому необхідно сплатити авансовий платіж в сумі 40 тис. грн, в якості часткової оплати вартості трактора, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого трактор буде передано в його користування.

Однак, після перерахування авансового платежу виявилось, що сплачена сума в розмірі 40 тис. грн є адміністративним платежем лізингодавцю за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, а сам предмет лізингу позивачу переданий не був.

Оскільки ОСОБА_2 вважав, що позивач вважає що представник ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» ввів його в оману щодо обставин, які мають істотне значення при укладенні Договору, просив суд визнати недійсним договір фінансового лізингу та стягнути кошти.

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області

від 29 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 30 липня 2015 року, позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано договір фінансового лізингу від 10 лютого 2015 року

№ 000215, укладений між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс», недійсним. Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_2 сплачений адміністративний платіж у сумі 40 тис. грн. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_2 відмовити, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно дійшов висновку про часткове задоволення позову відповідно до

ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки оспорюваний договір фінансового лізингу є таким, який порушує принцип добросовісності, умови якого призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Із матеріалів касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків про порушення судами норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів, за касаційною скаргою на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області

від 29 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області

від 30 липня 2015 року.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ Г.В. Юровська