Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Висоцької В.С., Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Стар-Майстер» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення недоплаченої заробітної плати у зв'язку з неправомірним переведенням на іншу посаду, стягнення моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 28 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від

2 липня 2015 року,

встановила:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив поновити строк звернення до суду із позовом про поновлення на роботі, поновити його на роботі на посаді майстра обвалювального цеху товариства з обмеженою відповідальністю «Стар-Майстер» (далі - ТОВ «Стар-Майстер»), стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня офіційного звільнення - 25 грудня 2014 року по день винесення рішення, стягнути суми недонарахованої і недоплаченої заробітної плати у зв'язку з незаконним обліком його на посаді вагаря за період з 1 вересня 2013 року по 25 грудня 2014 року, стягнути моральну шкоду, яку оцінив у 12 000 грн.

Позов мотивовано тим, що відповідно до наказу № 84-к від

3 вересня 2012 року його було призначено на посаду майстра ТОВ «Стар-Майстер». У вересні 2013 року його повідомили про переведення на посаду вагаря, так як посада майстра мала бути скорочена. Заяву про переведення його на посаду вагаря він писав під тиском, але її не підписував. Пунктом 1 наказу № 48 від 2 жовтня 2014 року «Про скорочення штату працівників» передбачено внесення змін до штатного розпису про виведення із нього однієї одиниці - вагаря. Наказом № 49 від

2 жовтня 2014 року «Про попередження», його, як вагаря, попереджено про наступне звільнення з 2 грудня 2014 року, з пропозицією переведення на одну з посад: менеджера із збуту напівфабрикатів, вантажника, обвалювальника м'яса. Наказом № 49 від 23 жовтня 2014 року «Про виведення посади із штатного розпису» скорочено посаду майстра обвалювального цеху з 25 грудня 2014 року і повідомлено його про наступне звільнення в зв'язку зі скороченням посади з 25 грудня

2014 року.

Зазначав, що на час попередження про його майбутнє звільнення з роботи на підприємстві були наявні вакантні посади: касира-бухгалтера, заготівника, продавця, які йому запропоновані не були, хоча він має вищу за спеціальністю «Облік і аудит», про що свідчить диплом, наявний в особовій справі.

Ураховуючи відсутність факту переведення його з посади майстра обвалювального цеху на посаду вагаря, вважав, що у період з

1 вересня 2013 року по 25 грудня 2014 року при звільненні його з посади майстра обвалювального цеху ТОВ «Стар-Майстер», з вини посадових осіб підприємства він недоотримав необхідної різниці у заробітній платі обумовлених посад.

Тому він звернувся до суду і просить Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 28 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 2 липня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що звільнення позивача з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України відбулося з дотриманням норм трудового законодавства.

Наявними у справі доказами підтверджено, що на підприємстві мало місце скорочення штату, а саме посади майстра обвалювального цеху, яку займав позивач, роботодавець виконав обов'язок, передбачений ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення персонально попередив позивача за два місяці та пропонував працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, від якої останній відмовився, у день звільнення з працівником проведений повний розрахунок та видано трудову книжку.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю вимог позивача, апеляційний суд вірно зазначив, що посилання місцевого суду про пропуск строку звернення до суду є зайвим.

Згідно вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення Лебединського районного суду Сумської області від 28 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 2 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська