Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/343/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Бойко П. М.
Доповідач Авраменко Т. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

25.02.2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючої судді : Авраменко Т.М.

суддів : Кіселика С.А., Суровицької Л.В.,

при секретарі : Кравченко Я.С.

за участю представника позивача та представника банку

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах малолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», треті особи Долинська районна державна адміністрація, державний нотаріус Долинської державної нотаріальної контори Величко С.О., про визнання іпотечного договору недійсним.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А:

В червні 2014 року ОСОБА_2 в інтересах свого малолітнього внука ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі-банк), треті особи Долинська районна державна адміністрація, державний нотаріус Долинської державної нотаріальної контори Величко С.О., про визнання іпотечного договору недійсним.

Зазначав, що з 2002 року його внук постійно проживав в будинку АДРЕСА_2 зі своїми батьками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 13 липня 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, для забезпечення виконання якого було передано в іпотеку зазначений житловий будинок, про що йому стало відомо з вимоги банку від 09 січня 2013 року про виселення. Згода органу опіки та піклування на укладення договору про передачу в іпотеку житлового будинку, в якому проживав малолітній ОСОБА_3, не надавалася.

Просив суд визнати недійсним іпотечний договір, оскільки він укладений з порушенням прав малолітнього на житло.

Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 10 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено. Суд встановив, що на час нотаріального посвідчення іпотечного договору в житловому будинку малолітній ОСОБА_3 не був зареєстрований, тому іпотечний договір відповідає вимогам закону і підстави для визнання його недійсним відсутні. Крім того, суд зазначив, що іпотечний договір укладено в 2007 році, про що відомо позивачу, проте до суду він звернувся 11 липня 2014 року, порушивши строк позовної давності.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, і ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Зазначає, що підставою для відмови в позові є відсутність реєстрації малолітнього в житловому будинку, разом з тим права малолітнього на житло порушено тим, що на час укладення іпотечного договору він фактично проживав в будинку та мав право користування ним, проте зазначеним доводам позову суд не дав належної правової оцінки та не врахував, що факт не реєстрації в будинку не свідчить про не проживання дитини в будинку на час укладення договору іпотеки та не може бути підставою для позбавлення дитини права на єдине житло.

В засіданні апеляційного суду представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, а представник банку просив відхилити апеляційну скаргу, оскільки рішення суду є законним.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи про час та місце розгляду справи повідомлені під розписку (а.с. 155-159,172), в засідання апеляційного суду не прибули повторно.

Відповідач ОСОБА_4 подав письмове клопотання про розгляд справи у його відсутності (а.с.139).

Орган опіки та піклування просить розглянути справу у відсутності представника, в письмовому запереченні просить відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення суду першої інстанції без зміни, оскільки на час укладення іпотечного договору дитина не була зареєстрована в будинку (а.с.131-133).

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи , не перешкоджає розглядові справи (ч.2 ст.305 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

У справі «Мала проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що ключовим для концепції справедливого розгляду справи є те, щоб скаржник не був позбавлений можливості ефективно представляти свою справу у суді та мав змогу нарівні із протилежною стороною користуватися правами, передбаченими принципом рівності сторін. Принцип справедливості, закріпленій у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником. Згідно з практикою Суду, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 8 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК України, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

В мотивувальній частині зазначаються мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти (п.3 ч.ч.1 ст.215 ЦПК України).

Таким чином, у судовому рішенні суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи та заперечення сторін, оскільки інакше буде порушено вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як мотивування судового рішення судом.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції (ч.1 ст.303 ЦПК України).

В позовній заяві позивач зазначає, що дійсно його внук не був зареєстрований в житловому будинку, але фактично проживає там з 2002 року по цей час, спочатку жив зі своїми батьками ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а потім з батьком, оскільки після розірвання шлюбу ОСОБА_5 з 2007 року не проживає в житловому будинку, залишивши сина на колишнього чоловіка.

Доводам позивача щодо фактичного проживання дитини в житловому будинку та наявності в нього права користування ним суд не дав ніякої оцінки, обмежившись відсутністю реєстрації місця проживання дитини в будинку. Також не можна погодитися з висновком суду про відмову в позові з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Згідно з ч. 6 ст. 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

У п. 44 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що згідно зі ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

У зв'язку з наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки.

Таким чином, в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів суд першої інстанції зобов'язаний був перевірити обставини щодо права користування ОСОБА_3 житловим будинком на час укладення іпотечного договору 13 липня 2007 року.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_4 та дідом ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6,9). Батьки ОСОБА_3 розірвали шлюб 13 липня 2007 року (а.с.10). З паспорту позивача вбачається, що він зареєстрований 08 квітня 2014 року в АДРЕСА_2 (а.с.5).

Відповідно до ст.258 СК України баба і дід мають право на самозахист внуків, право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень.

Судом установлено, що 12 липня 2007 року між «Приватбанком» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав ОСОБА_4 кредит у розмірі 111775 грн. до 11 липня 2017 року зі сплатою 14,04% річних.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 13 липня 2007 року укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_4 передав в іпотеку банку належний йому на праві приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_2 (а.с.169-171).

В п.14.7, п.23 зазначеного договору іпотеки іпотекодавець свідчить, що відносно предмету іпотеки відсутні вимоги третіх осіб, в тому числі ті, що не зареєстровані в установленному законом порядку, на час підписання іпотечного договору жилий будинок, що передається в іпотеку, вільний від будь-яких речей домашньої обстановки та вжитку, будь-які особи, в тому числі неповнолітні та малолітні діти, у ньому не зареєстровані, не проживали та не проживають. Письмову згоду на передачу майна в іпотеку надала дружина іпотекодавця ОСОБА_5

12 липня 2007 року виконком Долинської міської ради видав ОСОБА_4 довідку про те, що за адресою АДРЕСА_2, зареєстрованих осіб немає, яка долучена до іпотечного договору (а.с.161).

Також матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_4 Долинською міською радою видано 25 лютого 2001 року Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, яка знаходиться в АДРЕСА_2, а 06 липня 2006 року - свідоцтво про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями за цією ж адресою (а.с.11,171). Будинкова книга для реєстрації місця проживання в цьому будинку видана 22 квітня 2011 року і в цей же день проведена реєстрація місця проживання в будинку ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с.11-12).

В поясненнях прокурору Долинського району іпотекодавець ОСОБА_4 пояснив, що з листопада 2002 року його сім'я проживає в будинку по АДРЕСА_2 без реєстрації, оскільки на будинок не було оформлено правовстановлювальних документів. 06 липня 2006 року він отримав свідоцтво про право власності на будинок, проте реєстрація місця проживання його сімї в будинку не була проведена з метою отримання кредиту під заставу будинку (а.с.8).

Довідкою голови вуличного комітету вулиці Перемоги м.Долинська, засвідченою виконкомом Долинської міської ради підтверджується, що ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 з листопада 2002 року проживають по АДРЕСА_2, без реєстрації, з 22 квітня 2011 року по даний час ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстровані в будинку. З березня 2007 року ОСОБА_5 в зв'язку з розірванням шлюбу в будинку не проживає. Також з серпня 2008 року без реєстрації в будинку проживають ОСОБА_8 та ОСОБА_9, 2001 року народження (а.с.23), завірена копія довідки (а.с.173).

Повноваження голови вуличного комітету підтверджуються довідкою міської ради (а.с.178).

В порушення ч.4 ст.212, ст.215 ЦПК України в рішенні суд оцінку зазначеному документу не дав, мотиви відхилення цього доказу не зазначив.

Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Сторони мають рівні права щодо подання доказів , їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК, а суд зобов'язаний сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

В суді першої інстанції представник позивача заявив клопотання про допит свідків на підтвердження факту проживання малолітнього в будинку з 2002 року. З технічного запису судового засідання вбачається, що суд в задоволенні клопотання про допит свідків відмовив, посилаючись на підтвердження цього факту довідкою вуличного комітету, разом з тим при вирішенні спору цю довідку проігнорував.

Усуваючи порушення, допущені судом першої інстанції, апеляційним судом задоволено клопотання представника позивача про допит свідків.

Свідки ОСОБА_10 та голова вуличного комітету ОСОБА_11 пояснили, що вони проживають на цій вулиці з 1998 року, після завершення будівництва сім'я ОСОБА_2 стала в ньому проживати, підтвердили проживання в житловому будинку ОСОБА_4 та його сина ОСОБА_3 з осені 2002 року по цей час. Після розірвання шлюбу батьків ОСОБА_3 залишився проживати в будинку з батьком.

Довідками дошкільних навчальних закладів підтверджується, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, згідно даних обліку дітей на час перебування в дошкільних закладах з січня 2004 року по 30 травня 2008 року проживав за адресою АДРЕСА_2 (а.с.175-176), відомості про місце його проживання за зазначеною адресою маються в Долинській загальноосвітній школі №4 (а.с.174).

З інформації комунального закладу «Долинський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» вбачається, що до 2002 року ОСОБА_3 перебував на обліку в дитячій консультації Долинської ЦРЛ за адресою АДРЕСА_1, потім адреса, за якою він перебуває на обліку - АДРЕСА_2 (а.с.177).

Обставини щодо фактичного місця проживання дитини на час укладення іпотечного договору суд першої інстанції не встановив та пов'язав відсутність права малолітнього ОСОБА_3 на користування житловим будинком з відсутністю реєстрації його місця проживання в будинку.

Такий висновок суду суперечить правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 30 січня 2013 року у справі №6-125цс 12.

Статтею 29 ЦК України визначено, що місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, а місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законо. Члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (ст.156 ЖК України, ст.405 ЦК України).

Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що діти - члени сім'ї власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником.

Зазначені норми права свідчать про те, що місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має право користування цим приміщенням. Не внесення відомостей про місце проживання на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не позбавляє цю особу права користування житлом.

На підставі аналізу наданих сторонами доказів у їх сукупності, належності та допустимості, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_3 проживав у житловому будинку разом з батьком ОСОБА_4 на час укладення іпотечного договору, що свідчить про його право користування цим будинком та є підставою для визнання такого договору недійсним у зв'язку з невиконанням вимог закону щодо отримання згоди органу опіки та піклування.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 4 проголошено, що дитині має належати право на відповідне житло.

Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Виходячи з принципу забезпечення інтересів дитини, верховенства права, передбаченого ст.8 Конституції України, факт подання батьком недостовірної інформації щодо місця проживання дитини в будинку та в зв'язку з цим щодо наявності у дитини права користування будинком, не може бути підставою для відмови в позові про визнання недійсним іпотечного договору.

Доводи банку, що іпотекодавець ОСОБА_4 звертався з позовом про визнання іпотечного договору недійсним і суд в позові відмовив, не можуть бути взяті до уваги, оскільки іпотекодавець просив визнати недійсним договір не з підстав порушення права малолітньої дитини, а з тих підстав, що іпотечний договір ним вчинено під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах, що підтверджується рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 22 грудня 2009 року та ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 30 березня 2010 року (а.с.162-168).

Наявність судового рішення від 25 вересня 2012 року про звернення стягнення на предмет іпотеки та судового рішення про виселення від 30 жовтня 2013 року (а.с.21-22,27-28) не є перешкодою для відмови в позові про визнання іпотечного договору недійсним, оскільки на час ухвалення зазначених рішень відповідно до презумпції правомірності правочину, передбаченої ст.204 ЦК України, договір був дійсним і ніким не оспорювався.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 3 і ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Як роз'яснено у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

В порушення зазначеного, суд першої інстанції відмови в задоволенні позову з двох підстав : за безпідставністю позову та за пропуском строку позовної давності.

Банк подавав заяву про застосування позовної давності (а.с.76), посилаючись на те, що іпотечний договір укладено 13 липня 2007 року, а позивач до суду звернувся 26 червня 2014 року.

Колегія суддів приходить до висновку, що строк позовної давності не пропущено. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ОСОБА_2 не є стороною іпотечного договору, позов пред'явив на захист інтересів малолітнього онука, зазначав, що про укладення іпотечного договору та порушення права онука на житло дізнався з отримання 02 лютого 2013 року вимоги банку про виселення. Його доводи не спростовано.

Крім того, відповідно до ч.4 ст.261 ЦК України у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування в апеляційному порядку з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.307, ч.1 ст.309, ч.2 ст.314, ст.316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах малолітнього ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 10 грудня 2014 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 задовольнити. Визнати недійсним нотаріально посвідчений 13 липня 2007 року по реєстру №2477 іпотечний договір, укладений між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_4.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий суддя:

судді: