Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 324/898/15 Головуючий у 1-й інстанції: Іванченка М.В.
Провадження № 22-ц/778/5037/15 Суддя-доповідач: Кухар С.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 вересня 2015 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого, судді:Гончар М.С.
суддів:Краснокутської О.М.
Кухаря С.В.
при секретаріОстащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 13 липня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до укладеного б/н від 26.07.2005 року ОСОБА_5 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку» складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

ОСОБА_5 не виконав зобов'язання за вказаним договором, у зв'язку з цим станом на 28.02.2015 року виникла заборгованість в сумі 144107,90грн., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 24670,45грн., заборгованості по процентах за користування кредитом в сумі 116937,45грн., заборгованості за пенею та комісією в сумі 2500грн.

Як вказав банк, від вказаної суми заборгованості віднімається сума 79104,58грн., яка була стягнута рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 25.11.2010 року з відповідача ОСОБА_5 на користь позивача ПАТ КБ «ПриватБанк», відповідно борг становить 65003,32гр також штрафи відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг 500 грн. та 3250,17 грн.

У зв'язку з цим, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 26.07.2005 року в сумі 68753,49грн.

Заочним рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 13 липня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ПАТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як встановлено судом першої інстанції, 26.07.2005 року ОСОБА_5 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку» складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

За рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 листопада 2010 року з відповідача ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» було стягнуто всю заборгованість за цим же кредитним договором від 26.07.2005 року яка утворилась станом на 22.10.2010 року у розмірі 79104,58 грн. (а.с. 8).

За розрахунком позивача станом на 28.02.2015 року за відповідачем виникла заборгованість в сумі 144107,90 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 24670,45грн., заборгованості по процентах за користування кредитом в сумі 116937,45грн., заборгованості за пенею та комісією в сумі 2500грн.

Позивач урахував вказане судове рішення шляхом зменшення суми заборгованості на суму стягнуту за рішенням у іншій справі.

Відмовляючи в позові суд першої інстанції вірно послався на те, що строк договору закінчився, а між сторонами існують лише невиконані зобов'язальні правовідносини.

Апелянт у скарзі фактично переоцінює вказані висновки суду першої інстанції і вважає, що договірні стосунки між сторонами не припинились і у банку є повне право відповідно до умов договору стягувати всі платежі з відповідача до моменту коли він їх не погасить у повному обсязі.

З позицією суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, а доводи скарги є невірними виходячи з наступного.

Так, звертаючись з позовом до суду позивач не звернув увагу на те, що ним нараховані проценти на тіло кредиту, а також уже стягнуто тіло кредиту та ті ж штрафи за судовим рішенням від 25.11.2010 року (а.с. 7-8, розрахунок стягнутих сум в мотивувальній частині рішення на а.с. 8).

Тобто мало місце стягнення всієї кредитної заборгованості, а, відтак, строк договору закінчився, а між сторонами існують лише невиконані зобов'язальні правовідносини.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення або невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст.ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 116 цс 13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Аналогічна позиція викладена в Ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.03.2015 року №6-2313св15.

Правові позиції Верховного суду України викладені в постановах від 14.11.2011 року справа №116гс11 та від 23.01.2012 року у справі 3-142гс11, на які посилався апелянт, ухвалені в порядку господарського судочинства, не спростовують висновків суду першої інстанції. Оскільки дійсно зобов'язання боржника щодо погашення заборгованості попереднім рішенням у іншій справі не припинилось, закінчився лише строк дії договору, і вказаний факт перешкоджає повторно суду стягувати тіло кредиту, нараховані відсотки та штрафи за умовами договору який не діє.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У абз. 1, 2 п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Таким чином, з часу ухвалення судового рішення у іншій справі правовідносини між сторонами не припинились, що не звільняє відповідача від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання і не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, однак позбавляє кредитора права нараховувати відсотки та інші штрафні санкції передбачені умовами договору строк якого закінчився.

Враховуючи те, що банк вимог про стягнення сум передбачених частиною другою статті 625 ЦК України не заявляв, а лише просив суд стягнути нараховані суми за умовами договору строк якого закінчився, то у задоволенні позову банку суд вірно відмовив з вказаних підстав.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 13 липня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: