АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2015 року м. Дніпропетровськ

05 жовтня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Осіяна О.М.

при секретарі - Прудченко В.Д.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 червня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Дніпропетровської міської ради, Амур-Нижньодніпровської районної у м.Дніпропетровську ради за участю третіх осіб ОСОБА_4, Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори про визнання дій такими, що свідчать про відмову від права власності, припинення права власності на частину житлового будинку, скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права користування частиною домоволодіння, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись не те, що його колишній дружині ОСОБА_5 належало 32/100 часток домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1., придбане останньою до реєстрації між ними шлюбу, але за спільні кошти та для проживання їх сім'ї. В свою чергу ОСОБА_5, після їх розлучення в 1989 році почала мешкала окремо, отримала нове житло, проте зазначене домоволодіння залишилося зареєстроване за нею.

Зазначає, що він і по теперішній час мешкає та зареєстрований в зазначеному житловому будинку, утримує його, сплачує комунальні послуги.

Вважає, що нове житло ОСОБА_5 мала можливість отримати лише в разі визнання будинку по АДРЕСА_1 аварійним та непридатним для житла, а стати на квартирний облік на підставі діючого на той час законодавства ОСОБА_5 не могла без припинення права власності на аварійне житло, як і отримати право власності на державне житло - квартиру по АДРЕСА_2.

Стверджує, що вона пішла на фіктивне розірвання їх шлюбу, залишивши належне їй нерухоме майно «колишньому» чоловіку, щоб уникнути передачі майна виконкому та його знесення - в подальшому вона планувала подарувати позивачеві свою частку домоволодіння, але після охолодження їх відносин відмовилася від цього та перестала з ним спілкуватися. Оскільки на той час виконком райради не мав можливості надати йому тимчасове житло і виселити його з аварійного будинку, він продовжив мешкати в ньому та почав робити ремонт власними силами та за власні кошти - ним були замінені несучі конструкції, стіни, дах, замінені вікна та двері, труби та проводка, тобто фактично ним на місті аварійного будинку було збудовано новий.

Вважає, що ОСОБА_5 відмовилась від права власності у розумінні положень ст.347 ЦК України, а відповідачка ОСОБА_3 не мала права успадкувати це житло та отримала свідоцтво про право на спадщину незаконно. Зазначає, що у нього виникло першочергове право на користування та приватизацію відновленого за власні кошти будинку. Протягом 25 років виконком райради та міська рада не проявляла до нього ніяких вимог, не проводила капітального та поточного ремонту, тому вважає, що вони втратили право на спірний будинок.

З урахуванням уточнених позовних вимог, просить визнати дії ОСОБА_5 - переселення в інше житло та не проживання у належному їй будинку за адресою: АДРЕСА_1, протягом більше 25 років такими, що свідчать про відмову від права власності; припинити право власності ОСОБА_5 на 32/100 частки вказаного житлового будинку на підставі ч. 2 ст. 347 ЦК України; скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 06 червня 2014 року на 32/100 частки зазначеного житлового будинку, видане Шостою ДДНК на ім'я ОСОБА_3, у зв'язку з відмовою спадкодавця ОСОБА_5 від права власності на житло; визнати за позивачем право користування 32/100 частками вказаного домоволодіння.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 червня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено (т.2 а.с.71-76).

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_2 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування матеріального права, просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги (т.2 а.с.79-84).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15 січня 1978 року ОСОБА_6 придбала 61/100 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1. Згідно акту БТІ від 02 квітня 1983 року, у фактичному користуванні ОСОБА_7 перебувають приміщення та господарчі будівлі, які за загальною вартістю становлять 32/100 частки домоволодіння, а у фактичному користуванні ОСОБА_4, якій за договором купівлі-продажу від 12 квітня 1974 року належить 39/100 часток домоволодіння, перебувають приміщення та господарчі будівлі, які за загальною вартістю становлять 68/100 частки домоволодіння. Рішенням виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська № 329/2 затверджено акт ідеальних часток. Згідно довідки КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» станом на 21 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі містяться відомості про право власності за адресою: АДРЕСА_1: за ОСОБА_4 68/100 частки та 61/100 частки за ОСОБА_6 (частка не перереєстрована).

21 жовтня 1978 року позивач зареєстрував шлюб з ОСОБА_6.(а.с. 50).

Як вбачається із матеріалів справи, а саме довідки МДКЕП «Дніпроміськлектротранс» від 04 березня 2015 року № 2, ОСОБА_5 працювала на підприємстві з 1980 по 2013 роки (т. 1 а.с. 120). Була включена у контрольний список працівників підприємства, які перебували на обліку у виконкомах районних у м. Дніпропетровську рад складом родини 3 особи (ОСОБА_5, ОСОБА_2 - чоловік, ОСОБА_8 - дочка). Дата взяття на облік: 07 серпня 1979 року / 30 серпня 1979 року по АНД районній у м. Дніпропетровську раді.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було розірвано 17 травня 1989 року (т. 1 а.с. 82).

Згідно витягу із протоколу № 19 спільного засідання адміністрації, ради трудового колективу та профкому ДТТУ від 22 червня 1989 року (т. 1 а.с. 128-129), у зв'язку зі зміною в складі сім'ї ОСОБА_5 (зменшення складу сім'ї з трьох до двох осіб) було розглянуте питання про збереження за ОСОБА_5 права на отримання двокімнатної квартири та прийняте рішення надати ОСОБА_5 двокімнатну квартиру в будинку по АДРЕСА_1

За витягом із протоколу № 3 спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету Дніпропетровського трамвайно-тролейбусного управління від 11 січня 1990 року (т. 1 а.с. 121-123), за результатами розгляду інформації голови житлово-побутової комісії про розподіл квартир в будинку, зведеному госпспособом по АДРЕСА_2 було прийняте рішення виділити двокімнатну квартиру № 201 ОСОБА_5 на склад сім'ї з двох осіб.

27 січня 1990 року виконавчим комітетом Індустріальної районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська, на підставі рішення виконкому № 21 від 23 січня 1990 року, ОСОБА_5 виданий ордер на заселення двокімнатної квартири по АДРЕСА_2 разом з донькою ОСОБА_8 (т. 1 а.с. 150).

Із наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про право власності на житло (т. 1 а.с. 61) вбачається, що 29 листопада 1996 року ОСОБА_5 разом з донькою ОСОБА_8 шляхом приватизації набули право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_2

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 41), заповіту після себе не залишила (т. 1 а.с. 45-46). До нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після її смерті звернулася відповідачка ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 40), яка є донькою померлої ОСОБА_5 та позивача ОСОБА_2.(т. 1 а.с. 47, 48-50).

06 червня 2014 року державним нотаріусом Шостої ДДНК видане свідоцтво про право на спадщину за законом, за яким ОСОБА_3 успадкувала майно у вигляді 32/100 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1, після смерті ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 79).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції на підставі доказів наданих сторонами й належним чином оцінених судом (ст. 212 ЦПК України), дійшов обгрунтованого висновку про те, що обставини, на які позивач посилався у позові, не свідчать про відмову колишньої дружини ОСОБА_5 від права власності у розумінні вимог ч. 2 ст. 347 ЦК України та не є підставами для припинення права власності у розумінні вимог п. 2 ч. 1 ст. 346 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким вирішенням справи та вважає висновки суду такими, що відповідають обставинам встановленим у справі та нормам чинного законодавства.

Право власності ОСОБА_5 може бути припиненим лише встановленим законом способом при наявності для того законних підстав.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відмови власника від права власності.

Особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру (ч. ч. 1, 3 ст. 347 цього Кодексу).

Посилання апелянта на те, що померла ОСОБА_5 фактично припинила здійснювати щодо домоволодіння повноваження власника, що є умовою для припинення її права власності з цієї підстави, є надуманими та не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи.

У справі відсутні відомості про звернення ОСОБА_5 за своє життя з відповідною заявою про припинення її права власності на спірне домоволодіння, отже доказів, які б свідчили про відмову ОСОБА_5 від права власності в порядку, передбаченому вищевказаними правовими нормами, а саме державної реєстрації відчуження вказаного нерухомого майна з обов»язковою реєстрацією у відповідному державному реєстрі, матеріали справи не містять.

Оскільки єдиною підставою для скасування свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 червня 2014 року на 32/100 частки вказаного житлового будинку позивач у позовній заяві зазначає відмову спадкодавця ОСОБА_5 від права власності на житло, що не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції, відсутні підстави для задоволення цих позовних вимог. Відповідач ОСОБА_3 є спадкоємцем за законом першої черги і право власності на зазначено майно виникло шляхом спадкування за законом у відповідності до ст. 1261 ЦК України.

В частині вирішення вимог про визнання за ОСОБА_2 права користування 32/100 частками домоволодіння, суд першої інстанції з урахуванням поданих сторонами доказів та відсутності спору між сторонами стосовно права позивача на проживання у вказаному будинку, дійшов цілком правомірних висновків і не встановивши підтвердження порушень прав позивача, обґрунтовано відмовив у задоволенні цієї частини позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про незаконність набуття права власності померлої ОСОБА_5 житлової площі по АДРЕСА_2 не можуть братися судом до уваги, оскільки не стосуються предмету позовних вимог, зокрема житлового будинку АДРЕСА_1 та не підлягають розгляду у даній цивільній справі, тому як з них прямо не слідує відмова ОСОБА_5 від права власності на спірне домоволодіння у розумінні положень п. 2 ч. 1 ст. 346 ЦК України.

Посилання апелянта на постанову Ради Міністрів УРСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470 «Про затвердження порядку Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР», не свідчать про обов»язковість відчуження особистої власності у випадку отримання житлової площі.

Посилання апелянта на те, що суд повинен був застосувати обов»язкові нормм права, а саме положення ст.ст. 101-103 ЦК Української РСР - є безпідставні, оскільки справа була розглянута в межах заявлених ним позовних вимог, і жодним чином не свідчить про неправильність рішення суду, оскільки вказані норми матеріального права на час розгляду справи втратили чинність.

Інші доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 червня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

Н.М. Деркач

О.М. Осіян