Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2015 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Романа О. А. ,

при секретарі - Кішинському М. О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві

справу за позовом ОСОБА_1, інтереси якої представляє ОСОБА_2

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мішелін Україна»

про визнання недійсними наказів, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

21.10.2013 року, а уточнивши вимоги 05.11.2013 року, 08.11.2013 року, 05.12.2014 року та 05.03.2015 року, ОСОБА_1, інтереси якого представляє ОСОБА_2, звернувся в суд з позовною заявою до ТОВ «Мішелін Україна» (далі - Товариство) та просить:

- визнати недійсним п.1 Наказу №87-В від 14.10.2013 року «Про продовження відпустки з подальшим звільненням»;

- визнати недійсним Наказ №13-К від 15.10.2013 року «Про звільнення», яким передбачено нарахування та виплату компенсації за п»ять невикористаних днів щорічної відпустки;

- поновити на посаді Фінансового директора з 15.10.2013 року;

- стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 684 228,75 грн., в період з 16.10.2013 року по 15.10.2014 року.

Свої вимоги мотивує тим, що в період з 05.07.2010 року по 15.10.2014 року, він працював в ТОВ «Мішелін Україна» на посаді Фінансового директора на підставі Трудового Договору на невизначений строк та був звільнений по ст.40 п.1 КЗпП України у зв»язку зі скороченням штату працівників, хоча фактично скорочення штату працівників не було.

При звільненні було видано:

- Наказ №13-К від 15.10.2013 року, яким передбачено нарахування та виплату компенсації за п»ять невикористаних днів щорічної відпустки (далі - Наказ №1).

- Наказ №13-К від 15.10.2013 року, яким передбачено нарахування та виплату компенсації за сім невикористаних днів щорічної відпустки (далі - Наказ №2).

Ввважає, що оскільки Наказ №2 не скасовано, то Наказ №1 повинен бути визнаний недійсним.

Також вважає, що не було і підстав для внесення змін до цього Наказу.

Звільнення відбулося на підставі протоколу Загальних Зборів Товариства №22 від 29.05.2013 року, яким з 06.08.2013 року посаду Фінансового директора виключено зі щтатного розпису «у зв»язку з переходом функції стратегічного фінансового планування господарської діяльності Товариства до головного офісу групи компаній Мішелін в Російській Федерації, а відтак з огляду на подальшу економічну недоцільність існування посади фінансового директора в Товаристві.», хоча підстав для прийняття такого рішення у Загальних Зборів Товариства не було.

При звільненні, йому не була запропонована інша робота, хоча на час його звільнення, в Товаристві були вакантні посади, чим порушено вимоги ст.49-2 КЗпП України.

Після звільнення, протягом одного року, в Товаристві проводилося прийняття на роботу працівників відповідної кваліфікації, але він повідомлений не був, чим порушено вимоги ст.42-1 КЗпП України.

В судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_2 позов підтримав, просить його задовольнити.

Представники відповідача - Лапій О.А.,Снітка С.С., Курача А.Ю. позов не визнали, мотивуючи тим, що звільнення позивача з роботи та інші дії, які є предметом спору, вчинені у відповідності з вимогами чинного законодавства, а тому в позові просять відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити.

Так, вимога, в межах ст.40 п.1 КЗпП України, задоволенню не підлягає, оскільки вище вказана стаття передбачає, що трудовий договір, укладений на не визначений строк , а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства, або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Так, суд вважає, що в Товаристві відбулосася скорочення штату працівників, у вигляді скорочення посади Фінансового директора.

Такого висновку суд дійшов з наступних підстав.

Так, як вбачається зі Статуту (т.2 а.с.137-162), ТОВ «Мішелін України» є юридичною особою (п.3.1.), до виключної компетенції Загальних Зборів учасників Товариства належить, в тому числі, затвердження правил процедури та інших внутрішніх документів Товариства, визначення організаційної структури Товариства (п.10.4.11.), Генеральний Директор має право приймати на роботу та звільняти працівників Товариства ( за виключенням членів Дирекції, Генерального Директора, Голови та членів Ревізійної Комісії) (п.11.10.4), Генеральний Директор підзвітний Загальним Зборам учасників Товариства і організовує виконання їх рішень (п.11.11.).

Згідно з Наказом №54-К від 05.07.2010 року, ОСОБА_1 прийнято на посаду Фінансового директора.(т.1 а.с.72) та Укладено Трудовий Договір на невизначений строк. (т.1 а.с.10-16)

Як вбачається з Протоколу Загальних Зборів учасників Товариства №22 від 29.05.2013 року, зв»язку з переходом функції стратегічного фінансового планування господарської діяльності Товариства до головного офісу групи компаній Мішелін в Російській Федерації, а відтак з огляду на подальшу економічну недоцільність існування посади фінансового директора в Товаристві, передбачено виключити посаду Фінансового директора зі штатного розпису, починаючи з 06.08.2013 року.(т.1 а.с.205)

Згідно з Наказом Генерального Директора Товариства №7 К від 30.05.2013 року, у виконання вищевказаного рішення Загальних Зборів, передбачено виключити посаду Фінансового директора зі штатного розпису Товариства, починаючи з 06.08.2013 року.(т.1 а.с.206)

З викладеного вбачається, що Загальні Збори учасників Товариства, діючи в межаж своїх повноважень, прийняли рішення про виключення посади Фінансового директора зі

штатного розпису, а Генеральний Директор, як особа, яка організовує виконання їх рішень, видала відповідний наказ, а тому суд вважає, шо дійсно відбулося скорочення штату працівників, у вигляді скорочення посади Фінансового Директора.

Правильність зробленого судом висновку також підтверджується:

-Штатним розписом станом на 01.07.2013 року, де в Товаристві передбачена посада Фінансового директора.(т.3 а.с.32 об.-33);

-Штатним розписом станом на 06.08.2013 року, де в Товаристві посада Фінансового директора не передбачена. (т.1 а.с.208-209);

-Штатним розписом станом на 09.08.2013 року, де в Товаристві посада Фінансового директора не передбачена. (т.3 а.с.35 об.- 36).

В матеріалах справи відсутні докази, які свідчать про введенння у штатний розпис Товариства посади Фінансового директора після 09.08.2013 року.

Крім того, як пояснила в судовому засіданні представник відповідача -ОСОБА_3, позивачу пропонувалося звільнитися за згодою сторін, але розмов про те, що на посаду Фінансового Директора є інша кандидатура, не було.

Надати докази з цього приводу представник позивача не зміг, представники відповідача про введення такої посади заперечують, а тому суд вважає, що після 09.08.2013 року і на час звільнення позивача з роботи, посади Фінансового директора у Товаристві не існувало.

Вимога, в межах ст.42-1 ч.1 КЗпП України, задоволенню не підлягає, оскільки вище вказана стаття передбачає, що працівник, з яким розірвано трудовий договір з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 цього Кодексу ( крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), протягом одного року має право на укладання трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, якщо власник або уповноважений ним орган провадять прийняття на роботу працівників аналогічної кваліфікації.

В даному випадку, чиним законодавством не передбачено інформування Товариством звільненого працівника про наявність вакантних посад, а тому в цій частині, позовна вимога задоволенню не підлягає.

Також не підлягає задоволенню вимога, в межах ст.49-2 ч.1,ч.2 КЗпП України, яка передбачає, що про наступне звільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв»язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі,організації, працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно..

Як вбачається з вищевикладеного, на час попередження про наступне звільнення, вільних вакансій в Товаристві не було.

Як пояснили представники позивача, в Товаристві не було вакантних посад і на час звільнення позивача з роботи.

Докази, які спростовують ці обставини, в матеріалах справи відсутні, а тому суд вважає, що на час час попередження про наступне звільнення і на час звільнення, вільних вакансій в Товаристві не було, а тому звільнення позивача відбулося у відповідності з вимогами чинного законодавста.

Крім того, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, в частині визнання недійсним п.1 Наказу №87-В від 14.10.2013 року «Про продовження відпустки з подальшим звільненням» та Наказу №13-К від 15.10.2013 року «Про звільнення», яким передбачено нарахування та виплату компенсації за п»ять невикористаних днів щорічної відпустки.

Такого висновку суд дійшов з наступних підстав.

Так, як вбачається з Наказу №13 від 15.10.2013 року, ним передбачено нарахування та виплату компенсації за п»ять невикористаних днів щорічної відпустки (далі - Наказ №1), (т.1 а.с.8), на підставі:

- Наказу Генерального Директора Товариства №7 К від 30.05.2013 року про виключення посади Фінансового директора зі штатного розпису Товариства, починаючи з 06.08.2013 року.(т.1 а.с.206)

- Наказу Заступника Генерального Директора Товариства №66 В від 29.07.2013 року « Про надання відпустки ОСОБА_1 з наступним звільненням» тривалістю 4 календарні дні ( 2 дні за період роботи з 05.07.2012року по 04.07.2013 року та 2 дні за період роботи з 05.07.2013 року по 08.08.2013 року), починаючи з 05.08.2013 року по 08.08. 2013 року включно з наступним звільненням.(т.1 а.с.216);

- Наказу Генерального Директора Товариства №87 В від 14.10.2013 року « Про продовження відпустки ОСОБА_1 з подальшим звільненням» тривалістю 2 календарні дні, в період з 14.10.2013 року по 15.10.2013 року, у зв»язку з перебуванням на лікарняному.(т.1 а.с.246)

Як пояснили учасники судового засідання та підтверджується листком непрацездатності серії АВО №999766 (т.3 а.с.93) та листком непрацездатності серії АВІО №810204 (т.3.а.с.93), в період з 07.08.2013 року по 30.08.2013 року (п»ятниця) та в період з 02.09.2013 року (понедолок) по 11.10.2013 року (п»ятниця), ОСОБА_6 перебував на лікарняному.

Оцінивши зібрані докази, суд вважає, що Наказ Генерального Директора Товариства №87 В від 14.10.2013 року « Про продовження відпустки ОСОБА_1 з подальшим звільненням» винесено у відповідності зі ст.3 Закону України «Про відпустки», яка передбачає, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. У разі звільнення працівника у зв'язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки, з урахуванням вимог ст.116 КЗпП України, яка передбачає, що при звільненні працівника, йому виплачуються усі належні від підприємства, установи, організації суми.

Докази, які спростовують висновок суду, в цій частині, в матеріалах справи відсутні, а тому суд вважає, що вищевказаний Наказ видано у відповідності з вимогами чинного законодавства.

Наряду з цим, як вбачається з Наказу №13-К від 15.10.2013 року, ним передбачено нарахування та виплату компенсації за сім невикористаних днів щорічної відпустки (далі - Наказ №2).

Як пояснили в судовому засіданні представники відповідача, Наказ №2 було видано помилково, а тому, у виправлення допущеної помилки, було видано Наказ №1, який і було внесено до Журналу реєстрації кадрових наказів (т.2 а.с.110-125) і з урахуванням якого, при звільненні, позивачу були виплачені належні йому від Товариства кошти.

З викладеного суд робить висновок, що підстави для задоволення вимоги, в частині, визнання недійсним Наказу №13-К від 15.10.2013 року «Про звільнення», яким передбачено нарахування та виплату компенсації за п»ять невикористаних днів щорічної відпустки, відсутні, а тому позов цій частині задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного,

-ст.ст.40 п.1, 42-1, 49-2, 116 КЗпП України,

-ст.3 Закону України «Про відпустки»,

керуючись ст.ст.5,6,7,8,10,11,60,79,88,208,209,212,213,214,215,294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову, ВІДМОВИТИ.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду м.Києва через Подільський районний суд м.Києва протягом 10-ти днів з дня отримання його копії.

Суддя О. А. Роман