Справа № 2-2302/15
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2015 року суддя Солом'янського районного суду м. Києва Калініченко О.Б., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Соломянського РУГУ ГУ МВС України в м. Києві, Управління державного казначейства Солом'янського району м. Києва про стягнення компенсації за завдану немайнову шкоду не проведенням слідчих дій,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка 29.01.2015 року звернулася з позовною заявою, в якій просила стягнути на її користь з відповідача Соломянського РУГУ ГУ МВС України в м. Києві компенсацію за немайнову шкоду, завдану не проведенням слідчих дій (ЄРДР №0013873), що унеможливлює передачу справи до суду, притягнення до кримінальної відповідальності злочинців, повернення належного їй майна.

Відповідно до чинного законодавства України позовна заява є процесуальним документом, який повинен містити в собі, зокрема, зміст позовних вимог; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину або наявність підстав для звільнення від доказування.

Тобто в позовній заяві має містись посилання, зокрема, на те, до кого пред'явлений позов; що саме вимагає позивач (предмет позову); обставини, на яких ґрунтується вимога (матеріально-правова підстава позову); зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину.

Таким чином, на цій стадії цивільного процесу позивач зобов'язаний виконувати вимоги щодо доведення певного кола фактів, що мають процесуальне значення, для підтвердження наявності права на пред'явлення позову та дотримання процесуального порядку його пред'явлення.

Вивченням матеріалів позовної заяви, встановлено, що даний позов не відповідає вимогам ст.119 ЦПК України, оскільки в позовній заяві не викладені обставини, якими позивачка обґрунтовує свої вимоги про стягнення з відповідача Соломянського РУГУ ГУ МВС України в м. Києві компенсації немайнової шкоди, тобто ті юридично значимі факти, на основі яких вона звертається до суду та обґрунтовує свої вимоги відповідно до норм матеріального права, що поширюються на спірні правовідносини, з зазначенням доказів в підтвердження обґрунтування заявлених вимог або наявність підстав для звільнення від доказування, не є викладеними обставини щодо порушення прав позивачки, які підлягають відновленню саме відповідачем, оскільки не зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, якими доказами це підтверджується, не зазначено її розмір.

Так, в позові позивачка посилається на норми ст.1167 України, які встановлюють загальні підстави деліктної (позадоговірної) відповідальності за завдання моральної шкоди особі, а також нормами, які встановлюють умови спеціальних деліктів, а саме: ст.1173 ЦК України, якою врегульовано порядок відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, та ст.1176 ЦК України, якою врегульовано порядок відшкодування шкоди, завданої фізичній особі внаслідок незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду.

Між тим, окрім цитування вказаних правових норм, які при цьому є взаємовиключними підставами позову, позивачка в поданій позовній заяві не виклала обставини, якими вона обґрунтовує своє право вимоги відповідно до норм матеріального права, оскільки в тексті позовної заяви вказала лише на невідповідність, на її думку, закону вчинення дій в межах виконавчого провадження, не визначаючи характер правовідносин та не окреслюючи предмет даного позову, який би характеризував те, на що спрямований позов, тобто які відносини виникли між позивачкою та відповідачем, з приводу завдання за яких обставин, ким саме і якої саме шкоди та її розміру, враховуючи, що ст.16 ЦК України визначений перелік способів захисту порушених прав та інтересів осіб, а право на звернення до суду відповідно до ст.4 ЦПК України притаманне лише особі, яка звертається за захистом своїх порушених прав або охоронюваних законом інтересів.

Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову, а за вказаних обставин для судового розгляду позивачкою не визначені ні суть позовних вимог до кожного з відповідачів, ні їх правові підстави, що позбавляє можливості з'ясувати предмет спору та межі доказування.

Тому, оскільки відповідно до ст. 15 цього ж Кодексу суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають саме з правових відносин: цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових, а не з будь-яких суспільних зв'язків, то зазначення вказаних вище обставин за нормами ст. 119 ЦПК України є передумовою відкриття провадження у справі.

Також згідно з чинним законодавством зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину позову щодо порушення прав позивача є обов'язковими для особи, яка пред'являє позов, оскільки без зазначення доказів, що підтверджують вимоги, суд не може здійснити підготовку справи до розгляду та належним чином провести судове засідання.

Виходячи з вищенаведеного, позивачці необхідно викласти обставини як правові підстави в обґрунтування пред'явлених позовних вимог до кожного з відповідачів, виходячи з правовідносин, що склалися між сторонами, які її права, свободи чи інтереси були порушені та ким, яким чином передбачені шляхи їх поновлення, чим визначений той засіб захисту права, який вона просить застосувати, з посиланням на докази в підтвердження обставин в обґрунтування позовних вимог.

Ст. 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи вищевикладене, суд не може здійснити підготовку справи до розгляду та належним чином провести судове засідання, а відповідачі, котрі як і позивач мають право на судових захист, мають бути обізнані, які вимоги до них заявлені, з яких підстав і якими доказами це підтверджується.

За таких обставин в силу ч.1 ст. 121 ЦПК України вважаю за необхідне позовну заяву залишити без руху, надавши позивачу строк для усунення вказаних недоліків.

Керуючись ст.ст. 119-121 ЦПК України, суддя, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Соломянського РУГУ ГУ МВС України в м. Києві, Управління державного казначейства Солом'янського району м. Києва про стягнення компенсації за завдану немайнову шкоду не проведенням слідчих дій залишити без руху, надавши строк для виправлення недоліків, який не може перевищувати 5 днів з дня отримання позивачем ухвали, шляхом подачі позовної заяви в новій редакції з урахуванням вимог, викладених в ухвалі.

Роз'яснити, що в разі невиконання вимог, зазначених в ухвалі, позовна заява буде вважатися неподаною та повернута позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: