Справа № 363/1346/15-ц Головуючий у І інстанції Чірков Г. Є.
Провадження № 22-ц/780/5409/15 Доповідач у 2 інстанції Мельник Я. С.
Категорія 47 01.10.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

01 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Петленко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 04 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «База відпочинку «Фалькон», Глібівської сільської ради Вишгородського району Київської області про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року позивачка звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що її чоловік ОСОБА_3, діючи без її згоди, передав на підставі акту прийому-передачі до статутного капіталу ТОВ «База відпочинку «Фалькон» належні їм на праві спільної сумісної власності подружжя 3/10 частини Бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1». Вважає, що така передача належного їм нерухомого майна відбулася з порушенням Закону, через що просить визнати недійсним рішення виконавчого комітету Глібівської сільської ради Вишгородського району Київської області №42 від 08 вересня 2006 року та видане на цій підставі свідоцтво про право власності на нерухоме майно у частині визнання та реєстрації права власності за ТОВ «База відпочинку «Фалькон» на 3/10 частини бази, що розташована на АДРЕСА_1, стягнути в натурі з ТОВ «База відпочинку «Фалькон» та відновити право спільної сумісної власності подружжя на 3/10 частини бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 04 серпня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з'ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що розпорядження її чоловіком ОСОБА_3 спірним нерухомим майном, що належить їм на праві спільної сумісної щодо передачі його до статутного капіталу і у власність ТОВ «База відпочинку «Фалькон», відбулося з порушенням вимог ч.2 ст.369 ЦК України та ч.3 ст. 65 СК України, оскільки відбулося без її згоди та нотаріального посвідчення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60, 213 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно з ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд має вирішити такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, а також при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених п.п.1,2 ч.1 ст.355 цього кодексу.

Однак зазначеним вимогам закону рішення місцевого суду відповідає не у повній мірі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки спірних 3/10 частини бази відпочинку в натурі не виділялися і ОСОБА_2 ніколи не володіла та не користувалася цим нерухомим майном, а вклад до статутного фонду господарського товариства не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя то, позивачка, яка не є учасником товариства, має право лише на поділ одержаних від нього доходів.

Колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, з 29 березня 1986 року по теперішній час позивачка ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі (а. с. 6).

28 квітня 2006 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_3, за згодою його дружини ОСОБА_2 та за спільні кошти придбав у ТОВ «Аспект» 3/10 частини бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1», що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 7-8).

24 травня 2006 року Вишгородським БТІ було зареєстровано право власності ОСОБА_3 на цю частку вказаної бази відпочинку (а. с. 9).

Відповідно до протоколу № 12 установчих зборів ТОВ «База відпочинку «Фалькон» від 26 липня 2006 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було створено Товариство з обмеженою відповідальністю «База відпочинку «Фалькон» до статутного капіталу якого ними, як учасниками цього товариства було передано всі будівлі та споруди бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1», з розміром часток-3/10 та 7/10, вартістю відповідно 210 000 грн. і 490 000 грн., про що 27 липня 2006 року між ОСОБА_3 та директором ТОВ «База відпочинку «Фалькон» Ленченко Ю.П. було складено акт прийому-передачі цього нерухомого майна (а. с. 15-16).

Рішенням виконавчого комітету Глібівської сільської ради Вишгородського району Київської області №42 від 08 вересня 2006 року було оформлено право власності на базу відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1» за ТОВ «База відпочинку «Фалькон», змінено назву з бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1» на базу відпочинку «Фалькон», видано 19 вересня 2006 року свідоцтво про право власності ТОВ «База відпочинку «Фалькон» на це нерухоме майно (а.с. 17, 46), на підтаві яких 29.09.2006 року Вишгородським бюро технічної інвентаризації було зареєстровано за ТОВ «База відпочинку «Фалькон» право власності на цю базу відпочинку (а.с.17, 18, 46).

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя чітко визначені ст. 60 СК України. Так, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до положень ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Зазначене відповідає роз'ясненням, що містяться у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 грудня 2011 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляду справ про право на шлюб, на розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Згідно із ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом чи іншою посадовою особою, котра за законом вправі вчиняти нотаріальні дії, шляхом вчинення посвідчу вального напису на документі, в якому викладено текст правочину, при цьому останні має відповідати вимогам, встановленим ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України, ч.1 ст. 60, ч.1 ст. 61 СК України, будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.2 ст.369 ЦК України, ч.3 ст. 65 СК України, для укладення (вчинення) одним із подружжя правочинів, які потребують нотаріального посвідчення та (або) державної реєстрації, згода другого з подружжя має бути подана письмово і нотаріально засвідчена.

Згідно із п.п. 35, 43, 44 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03 березня 2004 року, що втратила чинність 07 березня 2012 року, договори про відчуження нерухомого майна підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, при цьому правочини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю, що подаються для нотаріального посвідчення, підписуються всіма співвласниками цього майна чи уповноваженими ними особами. Посвідчуючи правочини щодо розпорядження спільним майном, котрі підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, якщо правовстановлюючий документ оформлений на одного із співвласників, нотаріус вимагає письмову згоду інших співвласників.

Правочини щодо належного подружжю на праві спільної сумісної власності майна, які потребують обов'язкового нотаріального посвідчення та (або) державної реєстрації, а також правочини щодо іншого цінного майна можуть бути посвідчені нотаріусом при наявності письмової згоди другого з подружжя.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Відповідно до п. 8 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України, не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити вказаному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч ч. 1, 3, 4, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи і не оспорюється сторонами, розпорядження ОСОБА_3 спірним нерухомим майном по передачі його до статутного капіталу ТОВ «База відпочинку «Фалькон» та визнання виконавчим комітетом Глібівської сільської ради Вишгородського району за товариством права власності на це майно, тобто його відчуження та перехід права власності відбулися за відсутності згоди позивачки.

Такі дії відповідачів ОСОБА_3 та Глібівської сільської ради Вишгородського району є незаконними, оскільки суперечать положенням ст. 65 СК України, та ст. 369 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду необхідно скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позовних вимог у частині визнання недійсними рішення виконавчого комітету Глібівської сільської ради Вишгородського району№42 від 08 вересня 2006 року про оформлення (визнання) права власності за ТОВ «База відпочинку «Фалькон» на 3/10 частини бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1», які належали відповідачу ОСОБА_3 та виданого на його підставі свідоцтва про право власності на це нерухоме майно у частині посвідчення права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «База відпочинку «Фалькон» на 3/10 частини цієї бази відпочинку.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що позовні вимоги позивачка про стягнення в натурі з ТОВ «БВ «Фалькон» та відновлення права спільної сумісної власності подружжя на 3/10 частки бази відпочинку «Фалькон» є такими, що не підлягають задоволенню, оскільки цивільним законодавством не передбачено такого способу захисту порушеного майнового права.

За таких обставин доводи апеляційної скарги частині визнання недійсними оскаржуваних рішення виконавчого комітету Глібівської сільської ради Вишгородського району Київської області та виданого на його підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно заслуговують на увагу, тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 04 серпня 2015 року скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позовних вимог.

Визнати недійсними рішення виконавчого комітету Глібівської сільської ради № 42 від 08 вересня 2006 року в частині оформлення (визнання) права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «База відпочинку «Фалькон» на 3/10 частини бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1», яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, та видане на підставі цього рішення свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 19 вересня 2006 року у частині посвідчення права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «База відпочинку «Фалькон» на 3/10 частини цієї бази відпочинку, які належать ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 4217 від 28 квітня 2006 року.

Стягнути з ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «База відпочинку «Фалькон» та Глібівської сільської ради на користь ОСОБА_2 у рівних частинах судові витрати по 670 грн. 50 коп. з кожного.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: