Провадження № 22-ц/780/522/15 Доповідач у 2 інстанції Білоконь
Категорія 18 19.02.2015
УХВАЛА

Іменем України

19 лютого 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі :

головуючого судді - Білоконь О.В.,

суддів: Даценко Л.М., Савченка С.І.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2014 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_4, про визнання правочинів недійсними, скасування реєстрації права власності на квартиру,-

встановила:

У серпні 2014 року позивач звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на таке.

Після смерті свого чоловіка ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, вона стала єдиним власником квартири за адресою: АДРЕСА_1, яка є її житлом.

Після смерті чоловіка позивач перебувала у вкрай тяжкому психологічному і фізичному стані.

Відповідачі запропонували їй допомогу та догляд, тому вона погодилась подарувати їм квартиру, оформивши на них відповідну довіреність.

Не поруч близьких родичів та потребуючи сторонню допомогу, позивач погодилась на надання їм повноважень з питань дарування квартири.

Таким чином, збіг тяжких обставин: смерть рідної людини, похилий вік, незадовільний стан здоров'я, який посилився в результаті смерті чоловіка, одинокість і безпомічність, крайня нужденність, потреба в сторонній допомозі спонукали позивача погодитись на пропозицію відповідачів та надати їм право на дарування від її імені квартири на вкрай невигідних умовах.

Позивач просила суд на підставі ст.ст. 233, 203, 215 ЦК України визнати недійсною довіреність від 22 серпня 2011 року , видану нею на ім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчену приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу ОСОБА_4, та визнати недійсним договір дарування квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, від 17.11.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу ОСОБА_4, скасувавши реєстрацію права власності на зазначену квартиру за ОСОБА_3.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, невідповідність висновків суду обставинам справи, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів, що зазначений договір дарування та довіреність вчинено під впливом тяжких для позивача обставин і на вкрай невигідних умовах.

Колегія суддів із вказаними висновками погоджується, оскільки вони є обґрунтованими і відповідають вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає в АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер чоловік позивача - ОСОБА_5 ( а.с.7).

22 серпня 2011 року позивач ОСОБА_1 надала відповідачам довіреність на право вчинення від її імені необхідних дій в органах, установах і організаціях, зокрема , з питань дарування квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_3. Зазначена довіреність була посвідчена в установленому законом порядку нотаріусом 22.08.2011 року ( а.с.9).

17 листопада 2011 року на підставі зазначеної довіреності від імені позивача відповідач ОСОБА_2 уклала нотаріально посвідчений договір дарування вищезазначеної квартири на ім'я ОСОБА_3, яка 21 грудня 2011 року зареєструвала своє право власності на це майно ( а.с.10-11).

Згідно положеннями ст.ст. 237-239 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Згідно до ст. 244 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно з вимогами ч.2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За положеннями ч. 1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Як видно із виписки із медичної карти хворого ОСОБА_1, вона у період з 28 листопада по 5 грудня 2011 року знаходилась на стаціонарному лікуванні в міській лікарні № 1 м. Біла Церква у кардіологічному відділенні у зв»язку з хворобою серця і гіпертонією II ступеню.

Разом з тим матеріали справи не містять даних про наявність у позивача тяжкої хвороби станом на час, що передував наданню довіреності на дарування своєї квартири, тобто на 22 серпня 2011 року.

Смерть ІНФОРМАЦІЯ_4 чоловіка позивача ОСОБА_5 не може бути визнання тяжкою обставиною, під впливом якої позивач надала 22 серпня 2011 року довіреність на дарування своєї квартири, оскільки у справі не має даних, що померлий був годувальником позивача, навпаки, остання отримує пенсію за віком ( а.с.6).

Сторони визнали, що позивач зараз проживає у спірній квартирі, там зареєстроване її місце проживання ( а.с.5), відповідно, її житлові права не порушені.

Наміри позивача, щодо передачі ? цієї ж квартири родичці ОСОБА_3 в майбутньому, підтверджуються наданою суду копією заповіту від 21.03.2008 року ( а.с.28).

Допитані у судовому засіданні свідки не надали суду стверджуючих показів щодо існування обставин, які могли б бути підставою для задоволення позовних вимог.

Отже, вказані у позовній заяві обставини на підтвердження того, що оспорювані правочини позивач вчинила під впливом тяжких для неї обставин і на вкрай невигідних умовах, не знайшли свого підтвердження вході судового розгляду.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги про те, що позивач через представника уклав договір дарування під впливом тяжкої для неї обставини, якою він вважає смерть чоловіка та її похилий вік та стан здоров»я, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Разом з тим, видача на ім»я відповідачів довіреності на розпорядження квартирою, дарування цієї квартири не усунули обставини, які позивач вважає тяжкими - похилий вік, незадовільний матеріальний стан та стан здоров»я.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що позивач вчинила цілеспрямовані дії щодо дарування належної їй квартири відповідачу та не надала належних та допустимих доказів про те, що оспорювані довіреність та договір дарування, вчинені під впливом тяжких для позивача обставин і на вкрай невигідних умовах.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд обґрунтовано виходив з положень ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи апелянта про порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на думку апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, оскільки повністю спростовуються зазначеними належними та допустимими доказами по справі.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді :