Справа № 524/4385/15-ц
27.08.2015 року, Автозаводський районний суд м. Кременчука Полтавської області у складі:
головуючого судді Рибалка Ю.В.
при секретарі Стрижак С.В.
з участю позивача ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживачів, зобовязання повернути кошти,
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживачів, зобовязання повернути кошти.
Відповідно до умов договору відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (автомобіль) у власність та передати позивачу у користування на строк та умовах договору. Після підписання договору відповідачем було надано розрахунок з вказівкою на те, що це 20% вартості вказаного автомобіля, згідно якого позивач мав сплатити суму 20 000 грн., що він і зробив. Однак компанія відмовилась надавати автомобіль позивачу, поясняючи це тим, що ця сума є комісією за організацію та оформлення договору, а щоб отримати предмет лізингу позивачеві необхідно було сплатити 50% вартості автомобіля. Після вивчення та підписання договору позивач зрозумів, що сплачені кошти йому не повернуть. Позивач вважає, що його було введено в оману та не має можливості самостійно розірвати договір.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві.
Представник відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, про день час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.
Суд, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.
Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного.
Згідно п. 1.3 Договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах передбачених Договором.
Лізингові платежі сплачуються лізингоодержувачем незалежно від результатів його господарської і діяльності і незалежно від будь-яких обставин, пов'язаних з роботою або простоєм Предмета Лізингу та економічною ефективністю його роботи в період лізингу, крім випадків, прямо передбачених цим Договором.
Лізингові та/або інші платежі відповідно до даного Договору не зменшуються й не припиняються під час технічного обслуговування, ремонту, модифікації Предмета Лізингу, або в іншому випадку, коли лізингоодержувач не може використовувати Предмет Лізингу за призначенням з будь-якої причини (п. 8.7).
Коригування розмірів лізингових платежів, у випадках, передбачених цим Договором, не призводить, до збільшення загальної вартості Предмета Лізингу.
Відповідно також не збільшується і частина лізингових платежів, які відшкодовують (компенсують) частину вартості Предмета Лізингу. Зазначене коригування індексує частину лізингових платежів - комісію (винагороду) лізингодавцю в частині витрат на фінансування Предмету Лізингу (п. 8.8).
Пунктами 1.7., 1.8. договору фінансового лізингу передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення договору (10% вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% вартості предмету лізингу). лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання договору платежами, визначеними в додатку № 1 до договору, та розрахований по формулі, визначеній в п. 8.2.2. договору.
За змістом ст. 11 ЦК України підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків є договір.
Згідно ч. 1 ст. 626 ЦПК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.
За змістом частини першої статті 638 та частини першої статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Правове регулювання договірних відносин фінансового лізингу здійснюється за допомогою спеціального закону «Про фінансовий лізинг».
За змістом ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоотримувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоотримувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
Статтею 6 Закону передбачено, що Договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За змістом ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, і врегулювати свої відносини на власний розсуд, за виключенням, коли в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає зі змісту або із суті відносин між сторонами.
Посилання ОСОБА_1 на те, що при укладанні даного договору відповідачем було порушено норми Закону України «Про захист прав споживачів» зокрема, встановлено несправедливі умови договору щодо жорстких обов'язків споживача, надання можливості продавцю (виконавцю виробнику) не повертати кошти, внесені на оплату споживачем, у разі відмови укласти договір або невиконанням договору, визнання ціни товару на момент його поставки, надання продавцю можливості збільшувати ціну без надання покупцю права розірвання договору є необґрунтованими, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, до укладення Договору позивач був повідомлений про його умови, що підтверджується його особистим підписом у спірному договорі та погодився з його умовами.
Частиною 1 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.
За змістом частини 2 зазначеної норми Закону для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак, як то: умови договору порушують принцип добросовісності ( п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.
Так, за змістом ч. 5 цієї статті Закону у разі визнання окремого положення договору включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.
Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний договір містить детальний опис умов отримання предмету лізингу та порядку сплати за предмет лізингу. Позивачем не надано доказів на підтвердження конкретних дій відповідача, які б підпадали під заборони, встановлені Законом України «Про захист прав споживачів».
Щодо невідповідності пункту 1.4 договору частині 1 статті 808 ЦК України, відповідно до якого лізингодавець не відповідає за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, усунення несправностей протягом гарантійного строку, а така відповідальність покладається на продавця товару, то зазначений пункт договору був погоджений сторонами, його невідповідність положенням частині 1 статті 808 ЦК України не тягне недійсність договору фінансового лізингу, оскільки зазначена умова не є істотною.
До того ж пунктом 4.4 договору передбачено, що будь-яка невідповідність предмета лізингу пункту 1.1. договору, специфікації на момент передачі предмета лізингу зазначається у акті приймання-передачі, який підписується сторонами, а відповідно до п.4.5 договору у випадку наявності дефектів предмету лізингу, що роблять неможливою нормальну його експлуатацію, сторони мають право відмовитися від підписання акту приймання-передачі, і лізингодавець зобов'язаний замінити такий предмет лізингу.
Не є обґрунтованим і посилання позивача на несправедливість пункту 1.6 договору, відповідно до якого у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення договору до повної сплати авансу лізингоодержувачем, останній повинен одноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів до моменту купівлі предмету лізингу та передачі його лізингоодержувачу, оскільки як убачається з пункту 1.7 договору лізингодавець зобов'язаний передати в користування лізингоодержувачу предмет лізингу лише після сплати останнім 50% вартості предмета лізингу, комісії за організацію і оформлення договору, та комісії за передачу предмета лізингу, а тому з моменту укладення сторонами договору лізингу і до оплати лізингоодержувачем зазначених вище платежів та придбанням його відповідачем, ціна предмету лізингу на ринку таких послуг може збільшитися.
Посилання ОСОБА_1 на несправедливість та невідповідність інших умов, укладеного між ним та відповідачем договору фінансового лізингу, що на його думку є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним також безпідставні, оскільки такі умови не є істотними. Крім того, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що наведені ним умови оскаржуваного договору містять істотний дисбаланс прав та обов'язків його сторін.
Вказаний договір був спрямований на набуття цивільних прав та обов'язків сторін, і їх волевиявлення було вільним.
Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.
Положеннями статті 203 ЦК України встановлено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин вважається недійсним.
Крім того, відповідно до роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п.20 постанови від 06 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", на відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що оскільки при укладанні даного договору не було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, зокрема, його предмету, вказаний правочин є таким, що неукладений.
Відповідно до ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Відповідно до ст. 1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.
Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Всупереч вказаним положенням, звертаючись з позовом про визнання договору недійсними з посиланням, що він укладений під впливом обману, позивач не представив суду достатніх доказів того, що в момент вчинення вказаного правочину представник відповідача навмисно ввела її в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.
Наряду з цим, як вбачається з оспорюваного договору, при його укладенні позивач був ознайомлений з його змістом та погодився з умовами взятих на себе зобов'язань, на що вказує підпис позивача на кожній сторінці договорів.
Суд не бере до уваги доводи позивача про те, що при підписанні оспорюваного договору він не ознайомився з його змістом, оскільки халатність позивача не може бути підставою для визнання такого правочину недійсним, або вважати його неукладеним, оскільки позивачем не доведено відсутності згоди щодо всіх істотних умов.
Згідно ч. 1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог. Частина 2 даної статті ЦПК України передбачає, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Проте, стверджуючи, що оспорюваний договір не відповідає вимогам закону позивач не надав суду доказів, які б свідчили про те, що даний договір направлений на порушення його прав.
Таким чином суд, встановивши що позивач володів повною, необхідною та достовірною інформацією про положення договору, волевиявлення позивача було вільним та відповідало його внутрішній волі, при укладенні договору фінансового лізингу права позивача не були порушені, було досягнуто згоди, щодо всіх істотних умов, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.
За вказаних обставин вимоги про повернення безпідставно набутих коштів задоволенню не підлягають.
Керуючись ст. 14, 57-61, 88, 208, 209, 212-215, 218, 294, 296 ЦПК України, суд,
У задоволенні позову відмовити повністю.
Заочне рішення суду може бути переглянуте судом після подання заяви про перегляд рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Заочне рішення може бути переглянуте Автозаводським районним судом м. Кременчука за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано до Автозаводського районного суду м. Кременчука протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання заяви про його перегляд, якщо заяву не було подано.
Суддя Ю.В. Рибалка