АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2156/15 Справа № 175/872/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Борисов С. А. Доповідач - Макаров М.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2015 року м. Дніпропетровськ

17 лютого 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Максюти Ж.І., Прозорової М.Л.,

при секретарі - Самокиші О.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2014 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Райффайзен Банк Аваль" до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про звернення стягнення на заставлене майно,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2014 року ПАТ КБ "Райффайзен Банк Аваль" звернулися до суду із позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про звернення стягнення на заставлене майно, в якому просили стягнути з відповідачів 21289 грн. 09 коп. та звернути стягнення на автомобіль Фіат Скудо, 1998 рокеу випуску, реєстраційний НОМЕР_1, посилаючись на те, що 17 липня 2006 року між АППБ "Аваль", правонаступником якого є ПАТ КБ "Райффайзен Банк Аваль" та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № К-Г 014/02-40/335/1, відповідно до умов якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 130000 грн. на строк 60 місяців та зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 21% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. А також у забезпечення зобов'язань за цим Кредитним договором 17 липня 2006 року між Банком, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договори застави №014/02-40/910 та №014/02-40/911, згідно яких ОСОБА_4 передала у заставу Банку автомобілі Газ-2705, реєстраційні номери НОМЕР_2 та НОМЕР_3, а також ОСОБА_2 передав у заставу Банку автомобіль ФІАТ СКУДО, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Проте відповідачі свої зобов'язання по поверненню кредиту не виконують, у зв'язку з чим станом на 07 лютого 2013 року мають заборгованість в розмірі 21289 грн. 09 коп., а тому просили задовольнити їх вимоги.

Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2014 року позов ПАТ КБ "Райффайзен Банк Аваль" задоволено частково та ухвалено Звернути стягнення на предмет застави: а саме на автомобіль марки ФІАТ СКУДО, 1998 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, який належить ОСОБА_2 у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором № К-Г 014/02-40/335/1 від 17 липня 2006 року в розмірі 21289 грн. 09 коп. шляхом реалізації предмета застави через публічні торги із встановленням початкової ціни на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Цим же рішенням суду стягнуто з відповідачів на користь позивача судові витрати по справі по 114 грн. 50 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 17 липня 2006 року між АППБ "Аваль", правонаступником якого є ПАТ КБ "Райффайзен Банк Аваль" та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №К-Г 014/02-40/335/1, згідно якого відповідач ОСОБА_4 отримала від Банку кредит у розмірі 130000 грн., договір був укладений строком на 60 місяців, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 21% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.7).

У забезпечення виконання зобов'язань по поверненню кредитних коштів між Банком та ОСОБА_2 було укладено договір застави №014/02-40/911 від 17 липня 2006 року, відповідно до якого ОСОБА_2 прийняв на себе зобов'язання у випадку невиконання ОСОБА_4 боргових зобов'язань перед Банком за кредитним договором, здійснити виконання грошових зобов'язань в обсязі, завленому Банком у письмовій вимозі. За умовами договору застави ОСОБА_2 передав в заставу належний йому автомобіль марки ФІАТ СКУДО, 1998 р.в., державний номерний знак НОМЕР_1, тип ТЗ - Фургон-С, який належить йому на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_4 видане 18 квітня 2006 року. А також цього ж дня між Банком та ОСОБА_4, було укладено договір застави №014/02-40/910, згідно якого остання передала у заставу Банку автомобілі ГАЗ-2705, реєстраційні номери НОМЕР_2 та НОМЕР_3, 2006 року випуску (а.с. 13, 214, 215).

Як вбачається з матеріалів справи у продовж дії кредитного договору позичальник ОСОБА_4 неодноразово порушувала умови цього договору, допускала прострочку погашення поточної заборгованості по сплаті частини суми кредиту, процентів за користування кредитом, у зв'язку з чим, згідно розрахунку заборгованості, складеного позивачем, станом на 17 лютого 2013 року утворилася заборгованість в сумі 21289 грн. 08 коп., яка складається: із заборгованості за кредитом у сумі 15311 грн. 70 коп., заборгованості за відсотками за користування кредитом у сумі 3722 грн. 70 коп., пеня, в сумі 04 грн. 03 коп., штраф за простроченим кредитом в сумі 1717 грн. 70 коп. та штраф за простроченими відсотками в сумі 531 грн. 80 коп., заборгованість по пені за простроченими відсотками в сумі 1 грн. 15 коп. (а.с. 16-20).

Також з матеріалів справи встановлено, у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором Банк 16 квітня 2013 року направив відповідачам вимоги про дострокове виконання зобов'язань, які ними виконані не були (а.с. 21-27)

Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а ч.2 ст.1050 ЦК України передбачено, що кредитор має право вимагати дострокового повернення всієї суми позики та сплати відсотків, у випадку, якщо позичальник прострочив повернення чергової частини позики, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами.

Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до п. 2.3 договору застави № 014/02-40/911 від 17 липня 2006 рокуу випадку, якщо кредит, що забезпечений заставою не буде погашений Заставодержатель набуває права стягнення заборгованості за рахунок предмету застави.

Статтею 19 Закону України "Про заставу" передбачено, що за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

А відповідно до ч.6 ст. 20 цього Закону звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем в позовній заяві обрано спосіб захисту саме як задоволенні своїх вимог шляхом звернення стягнення на заставлене майно шляхом продажу цього майна від імені власника Предмета застави шляхом укладання договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем, а відповідно до п.5 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: примусове виконання обов'язку в натурі.

Тобто, відповідно до вимог ст. 16 ЦК України позивач визначився із способом захисту своїх прав, а згідно з частинами 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про незаконність рішення суду, оскільки його ніхто не повідомляв про участь у судовому засіданні, а також про те, що суд невірно дав оцінку зібраним доказам, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки ці доводи зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду, а інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування правильного і законного рішення суду.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судове рішення ухвалене з додержанням норм процесуального права та у відповідності з нормами матеріального права і відсутні передбачені ст.309 ЦПК України підстави для скасування або його зміни.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2014 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді