Справа № 376/329/15 Головуючий у І інстанції Ярошенко С.М.
Провадження № 22-ц/780/5110/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 46 08.09.2015
УХВАЛА

Іменем України

08 вересня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: Сліпченка О.І.,

суддів: Іванової І.В., Волохова Л.А.,

при секретарі: Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 03 березня 2015 року по справі за позовом Прокурора Сквирського району Київської області до Головного управління Держземагенства України у Київській області, Реєстраційної служби Сквирського районного управління юстиції Київської області, ОСОБА_2 про визнання недійсним наказів Головного управління Держземагенства України у Київській області та договорів оренди земельних ділянок, скасування реєстрації договорів оренди землі,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

В лютому 2015 року прокурор Сквирського району Київської області звернувся з вищенаведеним позовом.

Ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 13 квітня 2015 року відкрито провадження по вищезазначеній справі.

02 березня 2015 року прокурор Сквирського району Київської області подав до суду заяву про забезпечення позову, де просив суд накласти арешт на земельні ділянки сільськогосподарського призначення, які перебувають у користуванні ОСОБА_2 на підставі договорів оренди від 07.04.2014 року.

Ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 03 березня 2015 року заяву прокурора Сквирського району Київської області про забезпечення позову задоволено та накладено арешт на земельні ділянки сільськогосподарського призначення, які перебувають у користуванні ОСОБА_2 на підставі договорів оренди від 07.04.2014 року.

У своїй апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_2 просить вказану ухвалу скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання про забезпечення позову при цьому посилається на порушення норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ухвала суду першої інстанції про забезпечення позову не обґрунтована, постановлена з порушенням вимог ст. 151 ЦПК України, оскільки забезпечення позову відповідно до ч.3 ст.151 ЦПК України допускається після відкриття провадження у справі, провадження у справі на момент постановлення ухвали про забезпечення позову не відкрите, тому підстави для вжиття заходів забезпечення позову відсутні. Крім того, порушені вимоги п.1 ч.1 ст. 151 ЦПК України, оскільки позов є немайнового характеру, а вона не є власником земельних ділянок, на які накладено арешт.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з такого.

Забезпечуючи позов в порядку ст. ст. 151-152 ЦПК України, місцевий суд свої висновки обґрунтовував тим, що неприйняття мір по забезпеченню позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ч. 1 та ч. 3 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно п. п. 1, 2, ч. 1 та ч. 3 ст. 152 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб; забороною вчиняти певні дії. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно з п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом вказаних норм, суд може забезпечити позов на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого ч.4 ст.151 ЦПК), якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Аналогічні роз'яснення містяться у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

Враховуючи наведені вище вимоги закону, суд першої інстанції порушив вимоги ст.151, 153 ЦПК України та дійшов необґрунтованого висновку про задоволення заяви про забезпечення позову, оскільки на момент її подання та з урахуванням необхідності розгляду такої заяви в день її надходження, провадження у справі за позовом прокурора Сквирського району Київської області відкрито не було. До відкриття провадження по справі можуть бути вжиті заходи по забезпеченню позову лише з метою запобігання порушенню права інтелектуальної власності.

Доводи апеляційної скарги про те, що забезпечення позову допускається під час розгляду справи і виключно після відкриття в ній провадження, відповідають положенням ч.3 ст.151 ЦПК та ч.1 ст.153 ЦПК України, а також роз'ясненням викладеним у постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

Крім того, постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суддею суду першої інстанції не було враховано, що питання щодо вжиття заходів забезпечення позову відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК України вирішується судом за заявою осіб, які беруть участь у справі, яка за змістом повинна відповідати вимогам передбаченим частиною другою цієї статті.

Про вжиття заходів забезпечення позову суд постановляє ухвалу, в якій зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання.

Так, оскаржувана ухвала від 03 березня 2015 року не мотивована, в ній міститься лише посилання на диспозицію норми права про те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, однак відсутні мотиви, за яких суддя дійшов висновку про обґрунтованість припущення про те, що невжиття заходів забезпечення може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення процесуального права при постановленні ухвали, на переконання апеляційного суду, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи у суді другої інстанції.

За таких обставин, постановлена ухвала підлягає скасуванню із передачею питання до суду першої інстанції, згідно положень п. 3 ст. 312 ЦПК України, оскільки ним (судом) порушений порядок, встановлений для його вирішення.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.

Ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 03 березня 2015 року скасувати і передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і відповідно до ч.1 ст.324 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає, оскільки не перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Головуючий:

Судді: