Справа 206/3123/15-ц
Провадження 2/206/944/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"01" вересня 2015 р. Самарський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючий суддя Сухоруков А.О.,

при секретарі Гуртовий В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м.Дніпропетровську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Новий», ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

17 червня 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору недійсним.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 14.06.2007 року він за договором купівлі продажу придбав земельну ділянку площею 0,455 га, розташовану за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Прибрежна, 52, а 02.11.2007 року отримав державний акт про право власності на зазначену земельну ділянку під кадастровим № :09:032:0044. Згодом було з'ясовано, що на придбаній ним земельній ділянці, збудовано житловий будинок з іншими господарськими спорудами. Після з'ясування вищевикладених обставин, він звернувся з позовом до ОСОБА_2 про усунення порушень права власності на земельну ділянку. Рішенням Самарського районного суду від 20.09.2012 року, суд зобов'язав ОСОБА_2 за власний рахунок, знести усі будівлі та споруди з його земельної ділянки, відновити його стан та передати у його розпорядження. На сьогодні рішення суду не виконано. У лютому 2014 року в провадженні Самарського районного суду м. Дніпропетровська була цивільна справа № 206/544/14-ц, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.06.2007 року. В позовній заяві ОСОБА_2 просив суд визнати зазначений договір недійсним, вважаючи його фіктивним.

В обґрунтування своїх вимог він надав суду договір купівлі-продажу домоволодіння від 29.01.2008 року, відповідно до якого він придбав у ОСОБА_3 домоволодіння № 54 по вул. Прибрежній в м. Дніпропетровську. Ознайомившись з текстом наданого договору, позивач дійшов висновку, що він є недійсним з наступних підстав. Так з тексту договору випливає, що предметом купівлі-продажу є домоволодіння. Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР, затвердженої наказом Міністерства комунального господарства УРСР від 31.01.1966 року, яка втратила чинність 13.12.1999 року, під домоволодінням розумілося два і більше будинків із приналежними до них надвірними будівлями, що розташовані на одній земельній ділянці під одним порядковим номером по вулиці, провулку, площі. Це означає, що в домоволодінні головною річчю є житловий будинок, а інші складові елементи є його приналежністю. Тобто, укладаючи спірний договір, ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 у власність будівлі та споруди розташовані на земельній ділянці позивача, а ОСОБА_2 придбавши їх, відповідно до закону отримав у власність чи користування його земельну ділянку. Зазначені факти вже встановлені чинним рішенням суду від 20.09.2012 року. Таким чином, при укладенні договору відповідачі припустилися помилки щодо об'єкту купівлі-продажу, розпорядившись земельною ділянкою позивача, чого не мали права робити, відповідно до закону.

На підставі викладеного просить суд ухвалити рішення, яким договір купівлі-продажу домоволодіння укладений відповідачами 29.01.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за № 238 визнати недійсним, судові витрати покласти на відповідача (а.с.2-4).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_7 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та пояснив, що 14.06.2007 року позивач придбав земельну ділянку та зареєстрував її. Згодом з'ясувалося, що забудовником земельної ділянки був ОСОБА_3. Домоволодіння ОСОБА_3 продав ОСОБА_2 20.09.2012 року позивач отримав рішення про те, що дійсно домоволодіння знаходиться на земельній ділянці ОСОБА_1. Рішення суду не виконано. Предметом купівлі-продажу було домоволодіння, що знаходиться на земельній ділянці. Укладаючи договір купівлі-продажу покупець та продавець помилялися щодо земельної ділянки. Предметом договору є домоволодіння № 54, право власності було зареєстровано на підставі рішення третейського суду. Земельна ділянка була придбана за № 52. В даних земельного кадастру були нанесені, коли із Києва приїжджали представники та оформлювали документи. ОСОБА_1 оформлював документи за рік до того, як ОСОБА_2. Вважає що договір є недійсним, домоволодіння розташоване не тільки на земельній ділянці ОСОБА_2, а й на сусідній ділянці, просив визнати договір недійсним.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_8 в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог. Відповідач пояснив, що 29.01.2008 року він придбав домоволодіння, документи оформив в законному порядку. Документи йому були видані на руки. В усьому будинку зареєстровані він, його дружина та діти. До нього прийшов позивач та сказав, що його будинок стоїть на його земельній ділянці. На сьогодні він не може ні продати, ні обміняти домоволодіння, бо є спірна ситуація. Він пропонував позивачу передати 56 земельну ділянку і позивач отримає акт, проте відповідач не погоджується. Крім того, наразі жоден земельний орган не може чітко вказати, де знаходиться земельна ділянка ОСОБА_1.

Також від представника відповідача ОСОБА_2 надійшли письмові заперечення які він обґрунтовує тим, що відповідно до п. 1 оспорюваного договору купівлі-продажу домоволодіння від 29.01.2008 року його сторони визначили, що предметом правочину є - «...домоволодіння № 54, з належними будівлями та спорудами, яке знаходиться по вулиці Прибережна в місті Дніпропетровську. Домоволодіння № 54 розташоване на земельній ділянці площею 539кв.м. Згідно з Наказом Державного комітету статистики України від 18 квітня 2005 року N 95 Про затвердження форм господарського обліку та Інструкції з ведення господарського обліку в сільських, селищних та міських радах (який був чинним на момент укладання оспорюваного Договору) домоволодіння - житловий будинок з прилеглою до нього земельною ділянкою та належними йому господарськими спорудами та будівлями. Відповідно до п. 1 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29.01.2008 року ОСОБА_3 продав, ОСОБА_2 купив земельну ділянку, площею 0,0539 га згідно з планом, цільове призначення (використання) земельної ділянки обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд жилого будинку. Зокрема п. 2 даного договору встановлено, що земельна ділянка, що відчужується, належить ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯГ № 506412, виданого 06.07.2006 року Дніпропетровським міським управлінням земельних ресурсів на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.12.2005 року № 9440, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 79, кадастровий номер земельної ділянки :09:032:0038. На підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_2 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 131409 від 30 січня 2009 р. Тобто, жодного зазначення про перехід права власності на земельну ділянку № 52 по вул. Прибережна в м. Дніпропетровську, кадастровий № :09:032:044, яка належить позивачу вищезазначені договори не містять. Відповідно до технічного паспорту житловий будинок та господарські будівлі ОСОБА_2 збудовані ще у 2005 р., до набуття позивачем права власності на його земельну ділянку.

Як встановлено рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2014 року по справі № 206/1392/14-ц, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області 29 вересня 2014 року і яке набрало законної сили, позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд встановити нікчемність договору купівлі-продажу домоволодіння від 29.01.2008 року. У задоволенні позовних вимог позивача було відмовлено у повному обсязі. Сам факт укладання договору купівлі-продажу домоволодіння від 29.01.2008 року року жодним чином не змінює правовідносин ОСОБА_1 та не порушує його прав, а лише констатує зміну власника домоволодіння, тому як наслідок - не може вважатися таким, що спрямований на порушення конституційних прав та свобод ОСОБА_1 з врахуванням того, що цей договір не передбачав переходу права власності на майно, яке належить саме ОСОБА_1 Наслідком визнання недійсності правочину повинно бути повернення сторін договору у попереднє становище, а саме повернення у власність ОСОБА_3 домоволодіння та повернення ОСОБА_2 сплачених за цим договором коштів, що жодним чином не впливає на законні права та інтереси позивача. З огляду на те, що позивач не є стороною договору купівлі-продажу домоволодіння від 29.01.2008 року, жодних законних прав чи свобод у разі визнання правочину недійсним в нього не виникне, тому він не має права вимагати встановлення недійсності цього правочину в контексті того, що він є заінтересованою особою, як це передбачено п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року.

Також вважає, що є підстави для застосування строку позовної давності. Оскільки про наявність оспорюваного договору купівлі-продажу домоволодіння, від 29.01.2008 року, укладеного між відповідачами, позивачу було відомо щонайменш з моменту винесення рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2011 року, тому останній строк подання позову про визнання договору недійсним було 24 травня 2014 року. Заяв щодо поновлення пропущеного строку позивач до суду не надавав і пропустив без поважних причин строк звернення до суду з даним позовом (а.с.34-38).

Представник третіх осіб ОСОБА_5 та ОСОБА_4 ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що державний акт було отримано 2 роки назад. На місце виїжджали представники державного кадастру, заміряли будинок по вул. Прибрежній № 58, а у державному акті його довірителя вказали адресу № 56. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що сторони намагалися врегулювати питання мирним шляхом з позивачем щляхом взаємного обміну державними актами, але до згоди не дійшли.

Представник третьої особи АКБ "Новий" надав до суду заяву з проханням розглядати справу без їх участі, вирішення спору залишив на розсуд суду (а.с.73).

Відповідач ОСОБА_3, третя особа ПАТ "Укрсоцбанк", приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилися, повідомлялися належним чином, причини неявки суду невідомі.

Вислухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, оглянувши матеріали цивільною справи № 2-42/11 суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні було встановлено, що 14.06.2007 року за договором купівлі-продажу № 2849, позивач ОСОБА_1 придбав у свою власність земельну ділянку площею 0,0455 га розташовану за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Прибрежна, 52, кадастровий номер 09:032:0044.

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 02.11.2007 року, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,0455 га у межах згідно з планом, розташованої на території Самарського району м. Дніпропетровська вул. Прибрежна б. 52 .

Вищезазначені обставини встановлені рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20.09.2012 року (а.с.7-10).

Цим же рішенням суду було зобов'язано ОСОБА_2 знести за власний рахунок будівлі та споруди, розташовані на земельній ділянці по вул. Прибережній, 52, яка належить ОСОБА_1 та відновити її стан та передати у його розпорядження (а.с.10).

29 січня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі - продажу домоволодіння, відповідно до умов якого ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_3 домоволодіння № 54 по вул. Прибережній з належними будівлями та спорудами, розташованими на земельній ділянці площею 539 кв.м. (державний акт на право приватної власності на землю на підставі договору купівлі продажу від 26.12.2005 року № 9440)( а.с.5).

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,0539 га, що розташована на території Самарського району м. Дніпропетровська, за адресою вул. Прибрежна, 54 ( а.с.23).

Відповідно до ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника.

Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Так, відповідно до п. 1 оспорюваного договору купівлі-продажу від 29.01.2008 року було визнано, що предметом правочину є домоволодіння № 54, з належними будівлями та спорудами, яке знаходиться по вул. Прибрежна в м. Дніпропетровську, розташоване на земельній ділянці площею 539 кв.м.

Згідно з Наказом Державного комітету статистики України від 18.04.2005 року № 95 «Про затвердження форм по господарського обліку та Інструкції з ведення по господарського обліку в сільських, селищних та міських радах», домоволодіння житловий будинок з прилеглою до нього земельною ділянкою та належними йому господарськими спорудами та будівлями.

Відповідно до п.1 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29.01.2008 року відповідач ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 купив земельну ділянку площею 0,0539 га згідно з планом, цільове призначення земельної ділянки обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд жилого будинку. Пунктом 2 договору встановлено, що земельна ділянка належить ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 06.07.2006 року, виданого Дніпропетровським міським управлінням земельних ресурсів на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.12.2005 року № 9440, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю ті на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 79, кадастровий номер земельної ділянки :09:032:0038 (а.с.22).

Відповідно до копії технічного паспорту житловий будинок та господарські будівлі ОСОБА_2 збудовані в 2005 році, до набуття позивачем права власності на його земельну ділянку (а.с.40-46).

З інформаційної довідки Комунального підприємства "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" від 17.02.2010 року № 1494 вбачається, що право власності на домоволодіння по вулиці Прибрежній, 54 зареєстровано за ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 29.01.2008р. (а.с.82-83).

Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27.03.2014 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про про визнання договору нікчемним відмовлено (а.с.24-26). Цим рішенням встановлено, що ОСОБА_3 на час вчинення продажу ОСОБА_2 домоволодіння та до набуття ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку по вул. Прибрежній, 52 володів на праві приватної власності домоволодінням № 54, що знаходиться по вул. Прибрежна в м. Дніпропетровську, таке право було зареєстровано, жодних правочинів щодо відчуження частин свого домоволодіння ОСОБА_1 не здійснювалось, що в свою чергу спростовує доводи позивача про відчуження спірним договором купівлі-продажу домоволодіння належного ОСОБА_1 майна.

Таким чином, факт укладення договору купівлі-продажу домоволодіння від 29.01.2008 року жодним чином не змінює правовідносини ОСОБА_1 та не порушує його прав, а лише констатує зміну власника домоволодіння, тому як наслідок не може вважатися таким, що спрямований на порушення конституційних прав та свобод ОСОБА_1, з врахуванням того, що цей договір не передбачав переходу права власності на майно, яке належить саме ОСОБА_1

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2011 року по справі № 2-42/11, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2011 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Головного управління Держкомзему України у м. Дніпропетровськ Дніпропетровської області, треті особи: Дніпропетровська регіональна філія Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України», Головне архітектурно-планувальне управління Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_3, про усунення порушень права власності на землю, звільнення земельної ділянки було відмовлено (а.с.48-57). Ухвалою колегії суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 травня 2012 року рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2011 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2011 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. З цього рішення вбачається, що ОСОБА_1 було відомо про існування оспорюваного договору купівлі-продажу від 29.01.2008 року із вказаної справи.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2010 року, рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2006 року, яким за ОСОБА_3 було визнано право власності на обєкти самовільного будівництва по вул. Прибрежній, 54 у м. Дніпропетровську, було скасовано та у задоволенні позову відмовлено (а.с.90-91).

Вказані вище спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 7, 8 постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9, правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, визначених законом.

За правилами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника процесу має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчинюється батьками не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами 1 та 3 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, № 9 зазначено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Так, наслідком визнання недійсності правочину повинно бути повернення сторін договору у попереднє становище, а саме повернення у власність ОСОБА_3 домоволодіння та повернення ОСОБА_2 сплачених за цим договором коштів, що жодним чином не впливає на законні права та інтереси позивача.

З огляду на те, що позивач не є стороною договору купівлі-проаджу домоволодіння від 29.01.2008 року, жодних законних прав чи свобод у разі визнання правочину недійсним в нього не виникне, тому він не має права вимагати встановлення недійсності цього правочину в контексті того, що він є заінтересованою особою, як це передбачено п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року.

Крім того, рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24.05.2011 року встановлено факт існування оспорюваного договору купівлі-продажу від 29.01.2008 року, про що позивачу було достеменно відомо, а тому останній строк подання позову про визнання вищезазначеного договору недійсним сплив 24.05.2011 року.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

З листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013 р. № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», в якому зазначається про наступне: «Вирішуючи питання застосування строків позовної давності, суди мають приділяти належну увагу такому поняттю як момент, з якого особа дізналася про порушення свого права, та керуватися доказами, які підтверджують його настання. Суди, інколи відмовляючи в задоволенні позову по суті, додатково підставою для відмови в задоволенні позову зазначають сплив строку позовної давності, що є неправильним. Встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови. Тобто, якщо суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення суду про відмову в задоволенні позову саме на цій підставі, а не через пропуск строку позовної давності. Якщо ж встановлено, що таке право порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд ухвалює рішення про відмову в позові у зв'язку із закінченням строку позовної давності. Якщо ж причину пропуску цього строку суд визнає поважною, порушене право повинно бути захищене.

Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

В судовому засіданні представник відповідача просив до позовної заяви ОСОБА_1 про визнання договору недійсним застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні заяви.

Позивач в судовому засіданні не подавав заяв щодо поновлення пропущеного строку.

Відповідно до положень ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі. Є підставою для відмови у позові.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Судом розяснювались учасникам процесу положення ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 61 ЦПК України та наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі.

Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи все вище перелічене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору недійсним необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 203, 215-216, 267, 377 Цивільного кодексу України, ст.ст. 48, 10, 11, 18, 5761, 88, 130, 131, 208, 209, 212 215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.О. Сухоруков