Провадження № 22-ц/779/1790/2015
Головуючий у 1 інстанції Хоростіль Р. В.
Суддя-доповідач Горейко М.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Вакарук В.М., Ясеновенко Л.В.,

секретаря Драганчук У.М.

з участю апелянта ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3, позивача - відповідача ОСОБА_4, яка представляє також інтереси позивача - відповідача ОСОБА_5, її представника ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання шлюбу недійсним та визнання права власності на спадкове майно та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_5, Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визнання права власності на майно, придбане в недійсному шлюбі, відшкодування коштів і майна та визнання недійсним рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 липня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 липня 2015 року задоволено позов ОСОБА_4, ОСОБА_5. Визнано недійсним шлюб між ОСОБА_2 та померлою ОСОБА_8, укладений 17 лютого 2001 року та зареєстрований в окрузі Кук, штат Іллінойс, Сполучені Штати Америки, з проставленим «Апостиль» від 02 грудня 2010 року, і визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності в рівних долях (по 1/2 частці) на спадкове майно - трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 89,4 кв.м. житловою площею 50,4 кв.м, після смерті матері ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2

Вирішено питання судових витрат.

В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Зокрема апелянт вказує, що визнаючи недійсним шлюб, укладений між ним та ОСОБА_8 17.02.2001 року, суд керувався ч. 1 ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право», який набув чинності 01.09.2005 року, та ст.ст. 37, 39, 42 СК України, який вступив в дію з 01.01.2004 року, порушивши таким чином приписи ст. 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Також апелянт зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд керувався ст.ст. 57 і 74 СК України, однак при цьому не звернув увагу на положення п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства про розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зі змісту якого слідує, що ст. 74 СК України до даних спірних правовідносин не застосовується.

Крім того, апелянт стверджує, що згідно оскаржуваного рішення, судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що ОСОБА_8 та ОСОБА_2 працювали в Сполучених Штатах Америки. Відповідно як ОСОБА_8, так і відповідач ОСОБА_2 набули у власність нерухоме майно: ОСОБА_8 - квартиру №1, а ОСОБА_2 - квартиру АДРЕСА_2. Наведені ОСОБА_2 та його представником обставини щодо передачі коштів на придбання вказаних вище квартир на ім'я ОСОБА_7 стороною позивача за первісним позовом не заперечено. Також судом було встановлено, що з 26.12.1978 року по 25.01.2005 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_9, а тому його шлюб з ОСОБА_8, укладений 17.02.2001 року, визнано недійсним. З наведених обставин слідує, що з ОСОБА_8 фактично як подружжя він проживав з 25.01.2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 - до дня її смерті. Таким чином, кошти, перераховані ним з його рахунку на рахунок ОСОБА_7 на придбання вищевказаних квартир в м. Івано-Франківську, внесені ним 04.02.2004 року підприємцю ОСОБА_10, не можуть вважатися спільними коштами сім'ї, а є його особистими коштами.

З цих підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні первісного позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовити, а його зустрічний позов задовольнити.

В засіданні апеляційного суду апелянт та його представник вимоги апеляційної скарги підтримали з мотивів, викладених у ній.

Позивач-відповідач ОСОБА_4 та її представник в судовому засіданні доводи апеляційної скарги не визнали, посилаючись на обґрунтованість висновків суду, просили в задоволенні скарги відмовити.

Відповідач ОСОБА_7 та представник відповідача Виконкому Івано-Франківської міської ради в судове засідання не з'явились, про час та день розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. Причину неявки суду не повідомили.

З урахуванням положень ст. 305 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 17.02.2001 року в окрузі Кук, штат Іллінойс, Сполучені Штати Америки, був зареєстрований шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 (а.с. 7-8 в т. 1).

Відтак, ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12.06.2014 року (а.с. 49-51 в т. 1) встановлено, що шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_8, є недійсним з моменту його укладення в силу того, що ОСОБА_2 вже перебував в зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою. Також вказану обставину визнали в судовому засіданні суду першої інстанції відповідач-позивач ОСОБА_2 та його представник, а тому в силу ч.ч. 1, 3 ст. 61 ЦПК України вона не підлягає доказуванню.

На час виникнення спірних правовідносин щодо недійсності шлюбу, такі врегульовувались главою 8 Кодексу про шлюб та сім'ю України в редакції від 20.06.1969 року.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 17 КпШСУ, якою встановлено перешкоди до укладення шлюбу, укладення шлюбу не допускається між особами, з яких хоча б одна перебуває вже в іншому шлюбі.

Згідно ч. 1 ст. 45 КпШСУ шлюб може бути визнаний недійсним в разі порушення умов, встановлених статтями 15 - 17 цього Кодексу, а також в разі реєстрації шлюбу без наміру створити сім'ю (фіктивний шлюб).

Час, з якого шлюб вважається недійсним встановлений ст. 48 КпШСУ, відповідно до якої шлюб, визнаний судом недійсним, вважається таким з часу його укладення.

На час вирішення даного спору вказані спірні правовідносини врегульовані нормами матеріального права, на які вказав суд першої інстанції, а саме ч. 1 ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право» і ст.ст. 37, 39, 42 СК України.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про задоволення позовної вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним шлюбу, укладеного 17.02.2001 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 в окрузі Кук, штат Іллінойс, Сполучені Штати Америки.

Доводи апелянта, що суд неправильно застосував до вказаних спірних правовідносин норми матеріального права не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, оскільки такі не суперечать тим нормам матеріального права, які врегульовували спірні правовідносини на час їх виникнення.

Не заслуговують на увагу і доводи апелянта про закриття провадження в справі в цій частині в порядку ст. 205 і п. 4 ст. 307 ЦПК України, оскільки не узгоджуються з положеннями ч. 2 ст. 45 КпШСУ, відповідно до якої визнання шлюбу недійсним провадиться в судовому порядку.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання недійсними рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання права власності на майно, придбане в недійсному шлюбі, відшкодування коштів і майна, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем-позивачем ОСОБА_2 не надано жодних належних та допустимих доказів того, що спірна квартира, право власності на яку у встановленому порядку оформлено на ОСОБА_8 в 2004 році, придбана за його кошти. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є спадкоємцями померлої ОСОБА_8 за законом, які у встановлений строк подали заяви про прийняття спадщини, а тому за ними слід визнати право власності на вищевказану спірну квартиру по 1/2 частині за кожним. Позовні вимоги ОСОБА_2 про відшкодування та стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по 20 000 доларів США також необґрунтовані жодними доказами, тому задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Судом встановлено, що згідно договору №1/д на дольову участь у будівництві житлового будинку по АДРЕСА_2 (а.с. 24-25 в т. 2), ОСОБА_8 прийняла дольову участь у будівництві 3-х кімнатної квартири №1 на другому поверсі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04.12.2004 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №421 від 19.10.2004 року ОСОБА_8 є власником трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 (а.с. 12 в т. 1).

Згідно довідки, виданої Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою №2083/02-14/1 від 27.06.2014 року (а.с. 29 в т. 1), в нотаріальній конторі заведена спадкова справа за №1281/2008 після смерті ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2. На день видачі довідки спадкоємцями померлої за законом є її дочка - ОСОБА_4 та син - ОСОБА_5, які 27.09.2008 року та 09.08.2008 року подали заяви про прийняття спадщини.

Також судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що ОСОБА_8 і ОСОБА_2 працювали в Сполучених Штатах Америки.

Відповідно як ОСОБА_8, так і ОСОБА_2 набули у власність нерухоме майно: ОСОБА_8 - квартиру №1, а ОСОБА_2 - квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 21-22, 24-27 в т. 2).

Наведені ж ОСОБА_2 та його представником обставини щодо передачі коштів на придбання вказаних вище квартир на ім'я ОСОБА_7, стороною позивача за первісним позовом не заперечено.

В силу ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Встановивши наведену обставину, дослідивши та оцінивши інші докази в їх сукупності, а саме договори на вклади, укладені у 2004 році між ОСОБА_8 та АППБ «АВАЛЬ» (а.с. 142, 144, 146 в т. 2), відповідні квитанції про внесення нею на рахунок коштів (а.с. 141, 143, 145 в т. 2), а також рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 (а.с. 4-6, 7-8 в т. 2), відповідно до якого в п. 3 резолютивної відповідач зобов'язаний виплачувати суму в розмірі 200 доларів США на місяць на основі двадцяти п'яти відсотків (25%) від його чистого доходу на місяць для утримання його дітей, тобто його заробітна плата на час винесення такого рішення складала відповідно 800 доларів США, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що відповідач-позивач ОСОБА_2 не довів належними та допустимими доказами, що ОСОБА_8 не мала коштів на придбання квартири і спірна квартира придбана за його кошти.

При цьому судом враховано і встановлену в суді обставину про те, що ОСОБА_8 і ОСОБА_2 безпосередньо були присутні під час оформлення права власності на належні їм, вказані вище квартири по АДРЕСА_1 і ОСОБА_2 не заперечував проти реєстрації права власності ОСОБА_8 на спірну квартиру, і до дня смерті останньої, до 23.06.2008 року, не ставив питання про визнання недійсним спірного свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 «а». Також ОСОБА_2 в суді не заперечив, що після смерті ОСОБА_8 він спочатку звертався в суд з позовом до спадкоємців спадкового майна останньої про визнання за ним права власності на 1/2 частину спірної квартири як спільно нажитого майна подружжя та 1/3 частку квартири в порядку спадкування.

Відтак, є правильним висновок суду про недоведеність позовних вимог ОСОБА_2 в частині визнання за ним права власності на спірну квартиру.

Що стосується вимог позову ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №421 від 19.10.2004р. на підставі якого ОСОБА_8 передано у власність квартиру АДРЕСА_1, то суд першої інстанції правильно вказав на те, що ні ОСОБА_2, ні його представник не навели жодної правової підстави для задоволення позову в цій частині, не наведені такі і в апеляційній скарзі, а тому висновок суду щодо безпідставності такої позовної вимоги є правильним.

Щодо вимоги позову ОСОБА_2 про відшкодування йому з ОСОБА_4 20000 дол. США за два вислані їй автомобілі, придбані ним в США, які остання продала, а гроші присвоїла та стягнення з ОСОБА_5 20000 дол. США, які були ним перераховані останньому після його повернення з США, то суд першої інстанції правильно дійшов висновку про безпідставність наведених вимог, оскільки такі жодними належними та допустимими доказами не обґрунтовані.

При вирішенні спору в частині первісного позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання права власності на спірну квартиру в порядку спадкування, судом першої інстанції встановлено, що обставинами, які унеможливлюють оформлення права власності на спадкове майно за позивачами, є відсутність у них оригіналів правовстановлюючих документів, такі знаходяться у ОСОБА_2, чого останній не заперечив, та неможливість отримати відповідні дублікати, що в свою чергу підтверджується відповідями Департаменту комунального господарства, транспорту і зв'язку Івано-Франківського МВК та Реєстраційної служби ГУЮ в Івано-Франківській області.

Суд першої інстанції, оцінивши надані сторонами докази в обґрунтування та заперечення вказаних позовних вимог, та правильно застосувавши норми матеріального права, а саме положення ст.ст. 392, 1216, 1223, 1261 ЦК України вірно дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_5 є підставними та підлягають задоволенню.

Рішення суду відповідає обставинам справи та узгоджується з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Доводи апеляції в основному зводяться до переоцінки доказів, що не узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 303 ЦПК України, в силу якої, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції були досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази і їх не надано суду апеляційної інстанції, що давало б підставу для зміни чи скасування судового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає встановленим судом обставинам і визначених відповідно до них правовідносинам, порушення норм матеріального та процесуального судом не встановлено.

Доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують та не містять підстав для скасування судового рішення, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313- 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 липня 2015 року без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча Горейко М.Д.

Судді: Вакарук В.М.

Ясеновенко Л.В.