У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2015 рокум. Київ
Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Мартинюк В.І., розглянувши касаційну скаргу Університету банківської справи Національного банку України на рішення Подільського районного суду м. Києва від 6 березня 2015 року, рішення апеляційного суду м. Києва від 2 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Університету банківської справи Національного банку України, третя особа - ОСОБА_3, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення нарахованої але не виплаченої премії, відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, просив поновити його на посаді провідного фахівця Севастопольського інституту банківської справи Університету банківської справи Національного банку України (м. Київ), стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, нараховану але не виплачену премію в розмірі 2 950 грн, відшкодувати моральну шкоду у розмірі 8 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 30 травня 2014 року на підставі наказу ректора Університету банківської справи Національного банку України № 92-к від 28 травня 2014 року його було звільнено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату, але процедури звільнення не дотримано.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 6 березня 2015 року позов задоволено частково. Скасовано наказ ректора Університету банківської справи Національного банку України № 92-к від 28 травня 2014 року в частині звільнення ОСОБА_2 Поновлено ОСОБА_2 на роботі в Севастопольському інституті банківської справи Національного банку України на посаді інженера-програміста 1-ї категорії відділу інформаційних технологій з 28 травня 2014 року. Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 57 273 грн 53 коп. та моральну шкоду - 500 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 2 липня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині поновлення позивача на роботі та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінено, а саме: зазначено дату поновлення з 30 травня 2014 року та зменшено розмір стягнутої суми до 46 318 грн 50 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі Університет банківської справи Національного банку України просить скасувати рішення судів справі, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням норм матеріального права, порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення роботодавцем вимог ст. 49-2 КЗпП України під час звільнення позивача, оскільки його не було попереджено про звільнення за два місяці до звільнення, не запропоновано іншої роботи. Крім того, судом встановлено, що інститут не ліквідовано, а його діяльність зупинена і він входить до складу Університету. Таким чином, позивач підлягає поновленню на роботі з 30 травня 2014 року із сплатою на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився із його висновками, проте змінив ухвалене ним рішення в частині дати звільнення та зменшив суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з неправильним її обчисленням.

Крім того, вирішуючи спір, суди обґрунтовано не взяли до уваги посилання відповідача на положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», оскільки положення зазначеного Закону не змінюють порядок звільнення відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, передбачений КЗпП України.

Згідно із ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Висновки судів відповідають нормам матеріального і процесуального закону, а також встановленим обставинам справи.

Доводи касаційної скарги про те, що до правовідносин між сторонами підлягає застосуванню п. 12.10 ст. 12 Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» не заслуговують на увагу, оскільки зазначеним Законом України не врегульовано процедури звільнення працівників на підприємствах, що перебувають на тимчасово окупованій території.

Доводи касаційної скарги про необґрунтоване стягнення з відповідача моральної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки такі зводяться до переоцінки доказів у справі.

Із матеріалів касаційної скарги та змісту ухвалених у справі судових рішень вбачається, що доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду, наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити Університету банківської справи Національного банку України у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Університету банківської справи Національного банку України, третя особа - ОСОБА_3, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення нарахованої але не виплаченої премії, відшкодування моральної шкоди.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ В.І. Мартинюк