Справа № 368/270/15-ц
Провадження № 2-о/368/11/15
Рішення

іменем України

"16" лютого 2015 р. Кагарлицький районний суд Київської області

в складі: головуючого - судді Шевченко І.І.

при секретарі Губенко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кагарлик справу за заявою ОСОБА_1, заінтересовані особи: ОСОБА_2 про встановлення факту належності правовстановлюючого документа, -

в с т а н о в и в:

заявник просить суд встановити факт належності свідоцтва про право приватної власності на жилий будинок від 25.05.1988 р. ОСОБА_3, відповідно до якого їй належить 1/2, частина житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3.

До складу спадщини, яка залишилась після ОСОБА_3 входить: згідно свідоцтва про право власності на жилий будинок від 25.05.1988 р. ? частина житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Власником іншої 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 була ОСОБА_4, після смерті якої спадщину успадкувала її дочка ОСОБА_2.

Згідно ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

16.06.2005 р. ОСОБА_3 був складений заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Буртівської сільської ради Коробенко К.І. та зареєстрований в реєстрі за № 105.

Відповідно до вищезазначеного заповіту від 16.06.2005 р. ОСОБА_3 заповіла все її майно, де б воно не було і з чого воно не складалось і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що за законом матиме право їй, своїй дочці - ОСОБА_1.

Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Із спадкоємців першої черги після смерті ОСОБА_3 залишились тільки вона - її дочка ОСОБА_1.

У зв'язку з відкриттям спадщини ОСОБА_3 вона у встановлений шестимісячний строк прийняла спадщину шляхом звернення до державного нотаріус Кагарлицької районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини матері ОСОБА_3, що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі.

З метою оформлення спадщини вона звернулась до державного нотаріуса Кагарлицької районної державної нотаріальні контори Воловенко Р.П. При цьому, для оформлення спадщини на 1/2 частини житлового будинку ОСОБА_3 надала нотаріусу свідоцтво про право власності на жилий будинок від 25.05.1988 р. Однак, державний нотаріус Воловенко Р.П. відмовилась оформляти спадщину та видати свідоцтво про право на спадщину на вищезазначену 1/2 частину будинку, оскільки у свідоцтві невірно вказано по-батькові померлої ОСОБА_3 Зокрема, в свідоцтві вказано по-батькові ОСОБА_3, а насправді згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_3.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 256 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, /зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Згідно ст. 257 Цивільного процесуального кодексу України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Згідно п. 12 Постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при розгляді справи про встановлення відповідно до п.6 ст.273 ЦПК факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства.

Те, що свідоцтво про право власності на жилий будинок від 25.05.1988 р. видане саме на ім'я ОСОБА_3 підтверджується документами та може бути підтверджено ОСОБА_2.

Виправлення помилки є неможливим шляхом виготовлення нового свідоцтва про право на житло, оскільки ОСОБА_3 вже померла, тому вона змушена звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності ОСОБА_3 свідоцтва про право власності на ? частину житлового будинку від 25.05.1988 року.

Заінтересована особа ОСОБА_2 заяву ОСОБА_1 визнала не заперечувала проти встановлення такого факту, оскільки обставини викладені заявники дійсно мають місце.

Суд, вислухавши сторони і вивчивши матеріали справи, вважає за необхідне заяву задовольнити.

Суд встановив наступні обставини та відповідні правовідносини.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно з ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ст. 234 Цивільного-процесуального кодексу України в порядку окремого провадження розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових прав.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Стаття 259 ЦПК України визначає, що у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Так, за правовими позиціями Верховного Суду України, щодо судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, коли громадяни не можуть використати правовстановлюючі документи, оскільки зазначені в них прізвище, ім'я, по батькові, місце чи час народження, місце проживання не відповідають записам у паспорті чи свідоцтві про народження або в інших документах, які хоч і не посвідчують особу, але є необхідними для підтвердження певного права, а установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК України громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа.

Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим.

Факт того належності свідоцтва про право власності на ? частину жилого будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_3 підтверджується: копією свідоцтва про смерть на ОСОБА_3, копією заповіту, свідоцтвом про народження заявника.

Виправлення помилки є неможливим шляхом виготовлення нового свідоцтва про право власності на ? частину жилого будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, оскільки таке свідоцтво повинен виготовляти лише власник.

Таким чином, враховуючи, що факт про встановлення якого просить заявник, має юридичне

значення, адже тягне виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав, і законом не визначено

іншого порядку встановлення такого юридичного факту, суд вважає, що заява підлягає задоволенню.

На підставі викладеного і керуючись постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03. 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», ст. ст. 10, 60, 212, 213, 214, 215, 218, 256 ч.1 п. 6, 274 -278 ЦПК України суд, -

в и р і ш и в:

Заяву ОСОБА_1, заінтересовані особи: ОСОБА_2 про встановлення факту належності правовстановлюючого документа - задовольнити.

Встановити факт належності свідоцтва про право приватної власності на жилий будинок від 25.05.1988 р. ОСОБА_3, відповідно до якого їй належить ? частина житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення набуває чинності відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України..

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Кагарлицький районний суд протягом десяти днів з дня проголошення, а особами , які брали участь у справі і не були присутніми в судовому засіданні протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя І. І. Шевченко