Справа № 357/699/14 Головуючий у І інстанції Голуб А. В.
Провадження № 22-ц/780/1246/15 Доповідач у 2 інстанції Голуб
Категорія 29 25.02.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

25 лютого 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Голуб С.А.,

суддів Таргоній Д.О., Воробйова Н.С.

за участі секретаря Химинець Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційними скаргами першого заступника прокурора Київської області, Головного управління державної казначейської служби у Київській області та ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Прокуратури Київської області, Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури,-

в с т а н о в и л а :

У січні 2014 року позивач пред»явив в суді названий позов посилаючись на те, що 13.09.2001 року прокурором м. Біла Церква відносно позивача та інших осіб була порушена кримінальна справа № 52-1385 за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України і в цей же день позивач був затриманий в порядку ст.115 КПК України.

23.09.2001 року постановою судді Білоцерківського міського суду позивач був звільнений з-під варти в залі суду. Але при виході із зали суду позивача знову відразу було затримано за підозрою у вчиненні іншого злочину.

03.10.2001 року постановою Білоцерківського міського суду затримання позивача визнано незаконним і його було звільнено з-під варти.

04.10.2001 року Апеляційним судом Київської області позивачу була обрана міра запобіжного заходу - утримання під вартою.

Під вартою позивач утримувався до 15.12.2001 року і за цей період відносно позивача прокуратурою м. Біла Церква безпідставно було порушено ще декілька справ.

Постановою Білоцерківського міського суду від 15.12.2001 року затримання позивача вдруге визнано незаконним і він був звільнений з-під варти в залі суду.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 26.12.2001 року постанова Білоцерківського міського суду від 15.12.2001 року залишена без змін.

Незважаючи на наявність двох постанов суду про порушення прокуратурою діючого законодавства при проведенні досудового слідства та незаконність затримання позивача (від 03.10.2001 року та 15.12.2001 року), прокурор м. Біла Церква Лупейко О.В. та пом. прокурора Солоний В.І., який проводив досудове слідство, продовжували порушувати норми КПК. Не провівши жодної слідчої дії після 26.12.2001 року, не отримавши жодних додаткових доказів 12.03.2002 року позивачу було оголошено про закінчення досудового слідства та про виконання вимог ст. 218 КПК України. Але після ознайомлення з матеріалами кримінальної справи, остання до суду не направлялася, а продовжувала знаходитись в прокуратурі. Після цього тричі, 10.04.2002 року, 30.05.2002 року та 11.06.2002 року досудове слідство невідомо з яких підстав поновлювалося на один день, а потім знову оголошувалося про закінчення досудового слідства. Таким чином позивачу чотири рази оголошували про закінчення досудового слідства і він чотири рази знайомився з матеріалами справи. В ході останнього поновлення досудового слідства, 11.06.2002 року відносно позивача була порушена ще одна кримінальна справа (а фактично це була звичайна перекваліфікація дій по раніше порушеним справам) за ознаками злочинів передбачених ст.ст. 172 ч.2, 166 ч.3 КК України ( в редакції 1960 року) та за ст. 365 КК України. Остаточно, згідно обвинувального висновку, підписаного прокурором м. Біла Церква Лупейко О.В. лише 05.08.2002 року позивача обвинувачували за ст.ст. 185 ч.5, 365 ч. 3 КК України, та за ст.ст. 166 ч.3, 172 ч. 2 КК України ( в редакцій 1960 року). В такому вигляді справа була направлена для розгляду до Білоцерківського міського суду.

Після цього, в процесі майже семирічного розгляду справи, Білоцерківським міським судом тричі - 30.12.2003 року, 15.07.2005 року, 18.12.2006 року по даній справі відносно позивача виносились виправдувальні вироки, які з формальних підстав скасовувались Ухвалами Апеляційного суду Київської області і справа направлялась на новий судовий розгляд.

Двічі, 21.04.2003 року та 09.06.2008 року, з тих самих підстав, справа направлялась для проведення додаткового розслідування, але Ухвалами Апеляційного суду ці постанови також скасовувались і справа знову направлялась на новий судовий розгляд.

В процесі останього судового розгляду справи вже у Фастівському міськрайонному суді не було добуто жодного доказу в причетності позивача до інкримінуємих злочинів.

Після цього 30 грудня 2008 року прокурором була винесена постанова про зміну обвинувачення в результаті чого обвинувачення за ст.ст. 185 ч.5, 365 ч. 3 КК України, ст. 166 КК України ( в редакції 1960 року) було виключено із обвинувачення і позивачу було залишено тільки обвинувачення за ст.172 ч.2 КК України (в редакції 1960 року).

Незважаючи на те, що в ході судового слідства було чітко встановлено, що в діях позивача відсутній склад злочину і за ст. 172 КК України (в редакції 1960 року), суд задовольнив клопотання прокурора і виділив відносно позивача кримінальну справу в окреме провадження та направив її в третій раз на додаткове розслідування.

Для того, щоб уникнути в четвертий раз винесення виправдувального вироку, державним обвинувачем на процесі, після тривалих консультацій з прокуратурою Київської області (в зв'язку з чим судові засідання неодноразово переносились із-за нібито вивчення справи прокуратурою області), заявлялося клопотання про направлення, в котрий вже раз кримінальної справи для проведення додаткового розслідування. Підставу для цього державний обвинувач мотивував тим, що нібито позивачу знову необхідно пред»явити нове обвинувачення . Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 11 березня 2009 року дана постанова була залишена без змін.

На протязі 10 місяців кримінальна справа просто валялась то в прокуратурі м. Біла Церква, то нібито вивчалась прокуратурою Київської області і до провадження не приймалась та не проводилось додаткове розслідування. Весь цей час позивач продовжував фактично знаходитись в статусі обвинуваченого, але ніяким чином не міг захищатись, так як справа до провадження не приймалась, чим грубо були порушені конституційні права позивача. На неодноразові скарги позивача до прокуратури м. Біла Церква та прокуратури Київської області він отримував лише незрозумілі відписки.

28.12.2009 року позивачем була подана заява до Генеральної прокуратури України про порушення кримінальної справи відносно працівників прокуратури за умисне невиконання рішення суду. Але і до даного часу ніякого рішення, згідно норм КПК по заяві позивача не прийнято. Тільки 30.01.2010 року вже прокуратурою Білоцерківського району кримінальна справа була прийнята до провадження. Слідчий відмовив в порушенні кримінальної справи за ст. 166 ч.3 КК України (в редакції 1960 року) на підставі п.2 ст. 6 КПК України, тобто того самого обвинувачення яке нібито позивачу необхідно було пред'явити при додатковому розслідуванні, коли заявлялось клопотання про направлення справи для проведення додаткового розслідування. Таким чином прокурором на процесі було введено в оману суд і ніякого нового обвинувачення не потрібно було прокуратурі, а факт заявлення клопотання був лише приводом для направлення справи для проведення додаткового розслідування і таким чином затягування розгляду справи і прийняття законного рішення. На клопотання позивача слідчому про закриття кримінальної справи відносно позивача на підставі п. 2 ст.6 КПК України (в редакції 1960 року), слідчим була винесена постанова про відмову в задоволенні клопотання.

Останній раз, в Фастівському міськрайонному суді Київської області справа слухалась починаючи з березня 2010 року по 02.07.2012 року, який виніс виправдувальний вирок (а всього чотири виправдувальних вироки).

03.10.2012 року Ухвалою Апеляційного суду Київської області цей вирок був залишений в силі. Крім того, була задоволена в повному обсязі апеляція позивача і його повністю виправдали на підставі п.2 ст.6 КПК України (в редакції 1960 року), тобто за відсутністю в діях позивача складу злочину.

Таким чином, щоб довести повністю свою невинуватість і відсутність в діях позивача складу будь-якого злочину позивачу знадобилось більше 11 років.

Позивач вказував на те, що в результаті незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури, які виразились в незаконному порушенні кримінальних справ, незаконному арешті, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, позивачу була нанесена, як матеріальна, так і моральна шкода.

Позивач посилався на те, що при його затриманні та поміщенні в ITT Сквирського РВ ГУ МВС України в Київській області 13.09.2001 року у нього було вилучено гроші в сумі 2 400,00 грн. та 583,00 долари США, що за курсом НБУ станом на 24.12.2013 року становить 4 658,17 грн., на загальну суму 7 058,17 грн. Крім того, з урахуванням середньорічної інфляції 15% річних за період з 13.09.2001 року по 03.10.2012 року ця сума становить 18 792,37 грн. ( 7058,17 грн. вилучені гроші + 11 734.20 - інфляція).

Внаслідок порушення кримінальної справи та затримання, його було незаконно звільнено з органів внутрішніх справ (станом на вересень 2001 року позивач займав посаду заступника начальника МВ-1 Білоцерківського міського управління ГУ МВС України в Київській області та мав спеціальне звання підполковник міліції та був звільнений 17.09.2001 року, коли він знаходився в ізоляторі тимчасового тримання Сквирського РВ), то повністю втратив заробіток. Станом на вересень 2001 року заробітна плата позивача становила 1 000 грн. До 2005 року він взагалі не міг ніде влаштуватись на роботу і тільки 01.02.2005 року він працевлаштувався юристом. Таким чином, внаслідок незаконних дій прокуратури, позивач повністю втратив заробіток, який міг би отримувати, працюючи на вищевказаній посаді.

Позивач вважав, що йому має бути повністю відшкодований заробіток за період з 13.09.2001 року і до 01.02.2005 року з урахуванням його зарплати в 2001 році в сумі 40 000,00 грн.

Внаслідок незаконних дій прокуратури по порушенню відносно позивача кримінальних справ та незаконному притягненні до кримінальної відповідальності йому було завдано значну моральну шкоду, оскільки на протязі трьох місяців - з 13.09.2001 року по 15.12.2001 року позивач утримувався незаконно під вартою, незважаючи на 2 постанови суду про визнання його затримання незаконним.

Після цього, на протязі 11 років до позивача була застосована міра запобіжного заходу - підписка про невиїзд і позивач постійно знаходився в статусі то обвинуваченого, то підсудного. Позивач вказував на те, що це грубо порушувало його конституційні права, та привело до повного руйнування його життя. На протязі трьох років він взагалі не міг ніде влаштуватись на роботу, та був змушений жити лише за рахунок продажу майна, а також боргів і це привело до повного руйнування його сімейного життя, що в подальшому привело до погіршення його здоров'я. А тому позивач вважає, що йому було спричинено моральну шкоду в сумі 3 000 000 гривень.

Позивач просив в судовому порядку на підставі ст. 1176 ЦК України, Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» стягнути з відповідачів за рахунок державних коштів на користь позивача матеріальну та моральну шкоду, яка заподіяна позивачу внаслідок незаконних дій прокуратури по порушенню відносно позивача кримінальних справ, незаконному арешті та незаконному притягненні до кримінальної відповідальності в сумі 3 058 792, 37 грн., з яких: 58 792,37 грн. - матеріальна шкода, та 3 000 000,00 грн. - моральна шкода.

Відповідно до ухвали Білоцерківського міськрайонного суду від 25.03.2014 року за клопотанням позивача до участі в розгляді справи було залучено як співвідповідача по справі - Державну казначейську службу України.

Ухвалою суду постановленою судом 28.03.2014 року та занесеною до журналу судового засідання було змінено назву відповідача Головного управління Державного казначейства України в Київській області на Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 уточнив свої позовні вимоги та просив на підставі ст. 1176 ЦК України, Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» стягнути з відповідачів по справі Прокуратури Київської області, Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області, Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача матеріальну та моральну шкоду, яка заподіяна позивачу внаслідок незаконних дій прокуратури по порушенню відносно позивача кримінальних справ, незаконному арешті та незаконному притягненні до кримінальної відповідальності в сумі 3 058 792, 37 грн., з яких: 58 792,37 грн. - матеріальна шкода, та 3 000 000,00 грн. - моральна шкода.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 161 994 гривні.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області, перший заступник прокурора Київської області та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги Головне управління Державної казначейської служби України зазначає, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про те, що виходячи із змісту ст. 1176 ЦК України відшкодовувати шкоду завдану органом державної влади має держава в особі державної казначейської служби України. Шкода, заподіяна органом державної влади повинна відшкодовуватись за рахунок коштів передбачених для цього органу. Просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення , а саме стягнути з відповідних рахунків прокуратури Київської області на користь ОСОБА_2 моральну школу в сумі 161 994 грн., шляхом звернення стягнення з рахунків боржника, відкритих в Головному управлінні Державної казначейської служби України в Київській області.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 вказує на те, що судом не прийнято до уваги як доказ висновок судово-психологічної експертизи від 29.10.2014 року, згідно з яким розмір моральної шкоди, що завдана ОСОБА_2 становить 1620 мінімальних заробітних плат, що в грошовому еквівалентні становить 1977 160 грн. Просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про стягнення 1973 160 грн.

Перший заступник прокурора Київської області в доводах своєї апеляційної скарги не погоджується із тим, що при розрахунку розміру компенсації моральної шкоди, суд першої інстанції використовував розмір мінімальної заробітної плати, розмір якої був встановлений на час ухвалення рішення суду, а мав при розрахунку застосовувати розмір мінімальної заробітної плати в динаміці на протязі 133 місяців за які проводиться стягнення. Провівши розрахунки із застосуванням мінімальної заробітної плати, яка існувала з вересня 2001 року по жовтень 2012 року перший заступник прокурора Київської області вважав обґрунтованою компенсацію заподіяної моральної шкоди у розмірі 67 598 грн.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги першого заступника прокурора Київської області та Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області підлягають відхиленню, а апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 13.09.2001 року прокурором м.Білої Церкви було порушено кримінальну справу за ознаками ст. 185 ч. 5 КК України стосовно: ОСОБА_2 та інших.

13.09.2001 року в 16 год. 40 хв. ОСОБА_2 був затриманий.

14.09.2001 року постановою суду продовжено затримання ОСОБА_2 до 10 діб.

23.09.2001 року постановою суду було відмовлено слідчому прокуратури м.Біла Церква в задоволенні подання про обрання запобіжного заходу у вигляді взяття під варту ОСОБА_2 і його звільнено з-під варти негайно в залі суду.

23.09.2001 року старшим помічником прокурора м.Біла Церква порушено кримінальну справу стосовно ОСОБА_2 за ознаками злочину передбаченого ст. 185 ч.5 КК України.

23.09.2001 року о 17 год. 05 хв. ОСОБА_2 було затримано у зв»язку із скоєнням тяжкого злочину за ст. 185 ч.5 КК України.

26.09.2001 року Білоцерківським міським судом продовжено тримання під вартою ОСОБА_2 до 03.10.2001 року до 19 год.

03.10.2001 року постановою судді Білоцерківського міського суду Гаркавенка С.Д. звільнено з-під варти негайно в залі суду.

04.10.2001 року ухвалою Апеляційного суду Київської області апеляцію прокурора м.Біла Церква задоволено, постанову місцевого суду м.Біла Церква Київської області від 23.09.2001 року стосовно ОСОБА_2 скасовано, обрано відносно обвинуваченого ОСОБА_2 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в СІЗО №13 ДДУ з питань виконання покарань м.Києва.

14.11.2001 року постановою судді Білоцерківського міського суду строк тримання під вартою ОСОБА_2 продовжено до 4-х місяців.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 26.11.2001 року строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_2 скорочено до трьох місяців.

Постановою судді Білоцерківського міського суду від 12.12.2001 року відносно ОСОБА_2 обрано міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд з постійного місця проживання і відмовлено в задоволенні подання ст. помічника прокурора про продовження терміну тримання під вартою ОСОБА_2 до 4-х місяців, який притягався як обвинувачений за ст.ст. 185 ч.5, 185 ч.5, 364 ч.3, 366 ч.2 КК України.

12.12.2001 року ОСОБА_2 був затриманий у зв»язку з вчиненням тяжкого злочину.

Постановою судді Білоцерківського міського суду від 15.12.2001 року ОСОБА_2 звільнено з-під варти з залу суду - негайно.

26.12.2001 року Апеляційним судом Київської області постанову судді від 15.12.2001 року залишено без змін.

05.08.2002 року вказана кримінальна справа з обвинувальним висновком була направлена до Білоцерківського міського суду Київської області.

Вироком Білоцерківського міського суду Київської області від 30.12.2003 року ОСОБА_2 виправдано.

Згідно до ухвали колегії суддів судової палати з кримінальних справ Апеляційного суду Київської області від 19.05.2004 року вирок Білоцерківського міського суду Київської області від 30.12.2003 року щодо ОСОБА_2 скасовано, а справу повернуто на новий судовий розгляд до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області іншим складом суду.

Вироком Білоцерківським міськрайонного суду від 15.07.2005 року ОСОБА_2 виправдано.

Відповідно до ухвали колегії суддів судової палати з кримінальних справ Апеляційного суду Київської області від 21.09.2005 року вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15.07.2005 року щодо виправданого ОСОБА_2Д скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд в той же суд іншим суддею.

Вироком Білоцерківським міськрайонного суду від 18.12.2006 року Білоцерківським міськрайонним судом ОСОБА_2Д виправдано.

Згідно до ухвали колегії суддів судової палати з кримінальних справ Апеляційного суду Київської області від 14.03.2007 року вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18.12.2006 року щодо ОСОБА_2 скасовано. Справу направлено на новий судовий розгляд до Фастівського міськрайонного суду Київської області.

09.06.2008 року Фастівським міськрайонним судом Київської області винесено постанову відповідно до якої кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_2 повернуто прокурору м.Біла Церква для проведення додаткового розслідування.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Київської області від 20.08.2008 року постанову Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09.06.2008 року скасовано, а справу повернуто на новий судовий розгляд до того ж суду.

Вироком Фастівського міськрайонного суду від 02.07.2012 року по кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 172 ч. 1 КК України (в редакції 1960 року), ОСОБА_2 визнано невинним в скоєнні злочину, передбаченого ст. 172 ч. 1 КК України (в редакції 1960 року) і виправдано.

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області від 03.10.2012 року задоволено апеляцію виправданого ОСОБА_2, вирок Фастівського міськрайонного суду Київської області від 02.07.2012 року щодо ОСОБА_2 змінено. В ухвалі вказано: вважати ОСОБА_2 виправданим за ч. 1 ст. 172 КК України ( в редакції 1960 року) за відсутністю в його діях складу злочину, в решті вирок залишено без зміни. Вказаний вирок суду першої інстанції та ухвала Апеляційного суду Київської області в касаційному порядку не переглядалися.

Визначаючи розмір компенсації моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що у зв'язку з тривалим кримінальним провадженням проти позивача, застосуванням відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та підписки про невиїзд, позивачу було завдано моральної (немайнової) шкоди, яка знайшла свій прояв у тяжкості вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, зусиллях, необхідних для відновлення попереднього стану. При цьому, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважав правильним визначити розмір завданої ОСОБА_2 моральної шкоди у сумі 161 994,00 грн., виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, тобто, за період з 13.09.2001 року по 03.10.2012 року, який складає 133 місяці і не повинен бути меншим за 161 994 гривні ( 1 218 грн. х 133 місяці).

Судова колегія не може погодитись із доводами апеляційної скарги Головного управління державної казначейської служби України у Київській області з наступних підстав.

Так, згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов»язані діяти лише на підставі, в межах повноважень і у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845.

Відповідно до п.п. 35.38 цього порядку казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.

Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.

За правилами ст.. 176 ЦК України юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов»язаннями держави.

Згідно зі ст. 48 БК України в Україні застосовується казначейська форма обслуговування державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операції з коштами державного бюджету. Проте Державне казначейство України не є розпорядником бюджетних коштів та не уособлює державу в бюджетних відносинах.

Відповідно до п. 8 ст. 7 пп.1.2 ст. 23 БК України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються Законом України «Про державний бюджет України»

Отже стягнення шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, провадиться з Державного казначейства України за рахунок державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Таким чином, посилання в апеляційній скарзі на те, що кошти мали стягуватись із рахунків прокуратури Київської області не ґрунтуються на вимогах закону.

Судова колегія не може погодитись також із доводами апеляційної скарги першого заступника прокурора Київської області, які зводились до того, що розмір компенсації моральної шкоди суд визначив неправильно, оскільки мав при розрахунку враховувати зміну мінімальної заробітної плати в динаміці починаючи з 2001 року по 2012 рік.

Згідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» із змінами, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Суд першої інстанції правильно керувався цими роз»ясненнями Пленуму Верховного Суду і, оскільки визначав розмір відшкодування у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, правильно обґрунтовано виходив із її розміру на час ухвалення рішення судом.

Таким чином, судова колегія погоджується із висновком суду в тій частині, що позов був доведений в частині заподіяння позивачу моральної шкоди, а також щодо способу відшкодування цієї шкоди. Проте судова колегія не може погодитись із розміром компенсації моральної шкоди, який був визначений судом.

Згідно висновку судово-психологічної експертизи від 29.10.2014 року за №6450/14-32 складеного судовим експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз ОСОБА_4: 1. ситуація, що пов»язана із притягненням ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності у період з 13.09.2001 року до 03.10.2012 року, була для нього інтенсивно психотравмуючою.

Зазначена ситуація порушила нормальний, звичний душевний стан, призвела до душевних страждань підекспертного, порушила адаптивне життєве функціонування, внесла повну невизначеність щодо майбутнього, внесла кардинальні зміни у звичний спосіб життя. Переживання даної ситуації супроводжувалось інтенсивними негативними емоціями: небезпеки, тривоги, за власне майбутнє, невизначеності, обурення, власної безправності, необхідності виправдовуватись та доводити свою невинність в інкримінованих діяннях, а також приниження, сорому, втрати можливості самореалізації.

Безпідставні звинувачення у здійсненні кримінального злочину на протязі 11 років принижували честь та людську гідність ОСОБА_2, ставили під сумнів його моральні якості, чесність, порядність. Дана ситуація суттєвим чином вплинула на авторитет та репутацію серед оточуючих, створювала негативну психологічну установку відносно нього як про людину аморальну, непорядну, сприяла упередженому ставленню з боку мешканців міста.

Через сором і тривалі душевні страждання у підекспертного з»явились особистісні зміни, змінився характер взаємовідносин з оточуючими людьми. Для нього стали характерні: фіксація на суб»єктивно важливих переживаннях, нестійка самооцінка, суттєво знизилась довіра до людей та держави, посилились емоційна та вегетативна лабільність, образливість, замкненість, самотність.

Психотравмуючий характер зазначеної ситуації є психологічною передумовою для кваліфікації моральної шкоди.

Розмір моральної шкоди, що була заподіяна ОСОБА_2 з урахуванням психологічних коефіцієнтів може становити 1 620 мінімальних заробітних плат.

Але суд першої інстанції погодившись із експертом в тій частині, що позивачеві дійсно була заподіяна моральна шкода, разом із визначив, що розмір відшкодування має становити 133 мінімальних заробітних плат.

Визначаючи такий розмір компенсації, суд першої інстанції керувався ст.. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування прокуратури та суду» та п. 17 Положення про застосування названого Закону України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року № 6/5/3/41, відповідно до яких відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи із розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен день перебування під слідством чи судом.

Таким чином судом був стягнутий мінімально можливий розмір компенсації моральної шкоди, що, на думку колегії суддів, не є справедливим з врахуванням того, що позивач знаходився під слідством та судом протягом досить тривалого строку, а саме 11 років. При цьому чотири рази ухвалювались вироки про його виправдання, що свідчить про явно незаконне притягнення його в якості обвинуваченого у кримінальних справах. Три місяці позивач перебував під арештом. Експертом при проведенні експертизи було достатньо детально обґрунтовано морально-психологічний стан позивача протягом цих 11 років знаходження під слідством та судом, а тому у суду було достатньо підстав покласти цей висновок в основу свого рішення не тільки в частині доведення заподіяння позивачу моральної шкоди, а також і в частині визначення розміру її відшкодування.

У зв»язку із наведеним, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому вона підлягає задоволенню, а рішення суду зміні в частині визначення розміру компенсації моральної шкоди до 1 620 мінімальних заробітних плат, що становить 1 973 160 грн.

Керуючись ст..ст. 303,307,309 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги Головного управління державної казначейської служби України у Київській області і першого заступника прокурора Київської області відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 грудня 2014 року змінити в частині розміру компенсації моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_2, визначивши її у сумі 1 977 160 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді