РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2015 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Якуша Н.В.

при секретарі - Пічугіній А.Г.

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, про визначення розміру аліментів у твердій грошовій формі, зміни розміру аліментів, які стягуються на повнолітню дитину, що продовжує навчання,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до відповідачів із вимогами про визначення розміру аліментів, що з нього стягуються на користь ОСОБА_3 , як дитині, яка продовжує навчання у твердій грошовій сумі та просив зменшити розмір аліментів, що з нього стягуються на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_4 з 1/4 частини заробітку (доходу) до суми 435 грн. 83 коп. щомісячно до закінчення ОСОБА_4 навчання, але не більше як до досягнення донькою двадцяти трьох років.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник позивача ОСОБА_2, який діє на підставі довіреності від 30.10.2013 року (а.с.30) в судовому засіданні наголошував, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог, оскільки фінансовий стан позивача погіршився, він має кредитні зобов'язання, його заробітна плата зменшилась.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_3 в судових засідань заперечували проти задоволення позовних вимог, вказували, що зміна розміру аліментів негативно вплине на матеріальний стан ОСОБА_4, яка продовжує навчання, а підстави, які позивач зазначив для зменшення розміру аліментів, є на їх думку не суттєвими та такими, що не впливають на обов'язок ОСОБА_1 сплачувати аліменти у встановленому судом розмірі.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, відповідачів, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази в межах заявлених позовних вимог (ст.11 ЦПК України) суд установив наступне.

Відповідно до ст. 199 СК України, якщо повнолітній син, донька продовжують навчання і у зв'язку з цим потребує матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати його до досягнення 23 років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Судом достовірно встановлено, що позивач є батьком ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с.12).

Крім того, з рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2012 року вбачається, що судом було стягнуто з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 13.08.2012 року до закінчення ОСОБА_4 навчання, але не більше як до досягнення нею двадцяти трьох років (а.с.13). Рішення набуло чинності.

Відповідно ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Законом не встановлено межі визначення судом розміру аліментів на повнолітню дочку, сина. Суд визначає розмір аліментів в кожному конкретному випадку, виходячи з фактичних обставин справи.

Відповідно до пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року, обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язковою сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальної допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Відповідно до ст. 201 СК України до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання після досягнення ними повноліття, застосовуються норми статей, в тому числі і 192 СК.

Згідно положень ч.1 статті 192 СК вбачається, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Як роз'яснено в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них.

У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Таким чином, зміна розміру аліментів як і зміна способу присудження аліментів може мати місце виключно за наявності конкретно передбачених законодавством підстав.

Отже, позивачу необхідно довести, а суду встановити, що є обґрунтовані підстави для зміни розміру аліментів, а також способу їх присудження.

Вирішуючи правомірність вимог позивача щодо зміни способу присудження аліментів, то суд виходить із положень ст. 184 СК України, відповідно до якої вбачається, що якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Проте, досліджуючи позовну заяву ОСОБА_1, аналізуючи пояснення його представника у судовому засіданні, судом не було встановлено обставин, що мають істотне значення та наявність яких дала б можливість суду визначити розмір аліментів, що стягуються з позивача, у твердій грошовій сумі. Судом навпаки було встановлено, що позивач офіційно працевлаштований, отримує заробітну плату, з якої офіційно через виконавчу службу вираховуються аліменти на утримання доньки, яка продовжує навчатися.

У зв'язку з вищезазначеним, суд не знаходить обґрунтованих підстав для зміни способу присудження аліментів, а тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментних виплат на повнолітню доньку, яка продовжує навчання, то суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Так, в своєму обґрунтуванні на позов, позивач вказував, що йому відомо, що його донька ОСОБА_4, відповідач по справі, працює у Харківському професійному ліцеї машинобудування та займає посаду майстра виробничого навчання та її посадовий оклад становить 1474 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, судом було встановлено, що ОСОБА_4 дійсно працювала на посаді завідувача господарства з 15.07.2013 по 21.10.2013 рік та на посаді майстра виробничого навчання з 21.10.2013 року по 27.06.2014 року, про що свідчить архівна довідка №90 від 02.12.2014 року, видана Харківським професійним ліцеєм машинобудування, але на час звернення позивача до суду та на теперішній час вже не працює.

Проте, у судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 хоча і підтвердила суду, що її донька ОСОБА_4 на теперішній час не працює, але вказала, що одразу після складання сесії ОСОБА_4 буде працювати, оскільки вже знайшла для себе місце праці.

У зв'язку з вищезазначеним, суд приходить до висновку, що оскільки повнолітня донька позивача навчається на заочному відділенні, не має протипоказань для займання працею, а тому дійсно має можливість самостійно заробляти гроші та хоча б частково себе утримувати.

Проте, щодо посилань позивача на те, що відповідач ОСОБА_3 є також працевлаштованою, отримує заробітну плату в середньому 1268,85 грн., а тому також має можливість матеріально допомагати своїй доньці, то суд зазначає наступне.

Дійсно, відповідно положення ст. 198 СК обов'язок утримувати своїх дітей розповсюджується на обох батьків.

Проте, матеріали справи та докази, які надав позивач, не доводять суду те, що матеріальний стан відповідача ОСОБА_3 по відношенню із періодом коли було винесено рішення суду про стягнення аліментів з позивача на користь ОСОБА_3, змінився у бік покращення, а тому суд вважає, що обставини, за яких матір також повинна приймати участь у допомозі своїй повнолітній дитині, яка продовжує навчання, були враховані Київським районним судом м. Харкова під час винесення рішення від 15.11.2012 року, тому ці посилання, наведені позивачем, не є обґрунтованою підставою для зміни розміру аліментів, встановлених раніше.

Суд також ставиться критично до посилань позивача на те, що у нього є кредитні зобов'язання та у зв'язку з цим він не має матеріальної можливості сплачувати кошти у тому розмірі, які були йому присуджені за рішенням суду, оскільки відповідно до положень Цивільного кодексу України зобов'язання це правовідносини, які ґрунтуються на засадах добросовісності, розумності та справедливості і є вчиняються на підставі вільного волевиявлення. Тобто, беручи на себе зобов'язання перед кредитором, відповідач добровільно користувався своїми цивільними правами та має обов'язок самостійно їх виконувати і нести відповідальність у разі їх невиконання, що ні в якому разі не впливає на його обов'язки, передбачені Сімейним Кодексом України.

Щодо посилань позивача на погіршення свого матеріального стану, що є на його думку підставою для зменшення розміру аліментів, суд прийшов до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось ОСОБА_1, він є працездатною особою, працює на ДП завод «Електроважмаш» на посаді токаря - револьверника. Як вбачається з довідки про доходи ОСОБА_1, то загальна сума його доходу за останні шість місяців складає 19181 грн. 62 коп. (а.с.78).

Аналізуючи довідку про доходи ОСОБА_1 суд приходить до висновку, що розмір заробітної плати відповідача в середньому складає 4024,55 грн. з урахуванням виключення утримань з неї, та в порівнянні з розміром мінімальної заробітної плати, що складає - 1218 грн. є значно вищим за неї.

Але все ж таки, на думку суду, позивач та його представник довели суду належними доказами те, що розмір заробітної плати ОСОБА_1 у порівнянні з 2013 роком став меншім, оскільки із довідок про доходи позивача вбачається, що з травня 2013 року по жовтень 2013 році він отримував 30103,92 грн., з серпня 2013 року по січень 2014 року - 34016,08 грн., що майже на 55 % було більшим, ніж за останні півроку.

Отже виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що є обґрунтовані підстави вважати, що на теперішній час матеріальний стан позивача ОСОБА_1 дійсно погіршився, оскільки розмір його заробітної плати зменшився. Крім того, судом було встановлено, що відповідач ОСОБА_4 навчається на заочному відділення, має можливість влаштуватися на роботу та отримувати за нею заробітну плату.

Посилання відповідача ОСОБА_3 на підвищення розміру оплати за комунальні послуги як на підставу, щоб не зменшувати розмір аліментів, не є взаємопов'язаним із предметом позову, а тому судом до уваги не беруться.

Щодо необхідності постійного приймання ОСОБА_4 ліків від алергічного реніту, на що зі слів відповідача ОСОБА_3 витрачаються значні кошти, а також забезпечення ОСОБА_4 особливим харчуванням у зв'язку з перенесеною у дитинстві хворобою, то суд також вважає ці посилання відповідача є недоведеними, оскільки належними доказами підтверджені не були.

Проте, судом встановлено що чинне законодавство за приписами ст. 192 СК України дає можливість змінювати лише розмір аліментів, а не встановлений принцип їх нарахування, а як вбачається з заявлених вимог ОСОБА_1, останній просить суд зменшити розмір аліментів, які з нього стягуються на утримання повнолітньої доньки, що продовжує навчання, з 1/4 частки заробітку (доходу) до суми 435,83 грн., тобто позивач виходить із різних принципів нарахування аліментів.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що оскільки позивач ОСОБА_1 не змінював та не уточняв своїх позовних вимог щодо зменшення розміру аліментів, а керуючись приписами ст. 11 ЦПК України та розглядаючи цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог, суд позбавлений можливості самостійно виходити за їх межі, то підстав для задоволення цих вимог позивача також не має.

При цьому суд роз'яснює позивачу, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених Сімейним кодексом України, а тому він не позбавлений права звернутися до суду саме із вимогою про зміну розміру аліментів, які з нього стягуються на утримання повнолітньої доньки, що продовжує навчатися, при наявності підстав, передбачених ч.1 ст. 192 СК України.

Керуючись ст. ст. 182, 191, 199, 200 Сімейного кодексу України, ст. ст. 10,11, 60, 88, 209,212,213-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, про зменшення розміру стягнення аліментів на повнолітню дитину, що продовжує навчання - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення складено 14 лютого 2015 року.

Суддя Н.В. Якуша