Справа № 450/1999/14 Головуючий у 1 інстанції: Мельничук І.І.
Провадження № 22-ц/783/3457/15 Доповідач в 2-й інстанції: Федоришин А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2015 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого - Федоришина А.В.,

суддів: Приколоти Т.І., Тропак О.В.

при секретарі: Івановій О.О.

за участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 16 січня 2015 року у справі за позовом прокурора Личаківського району м. Львова в інтересах держави в особі Львівського обласного Фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі до ОСОБА_5 про стягнення боргу

в с т а н о в и л а:

оскаржуваним рішенням відмовлено в задоволенні позову прокурора Личаківського району м. Львова, поданого в інтересах держави в особі Львівського обласного Фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості в сумі 102557,98 грн. за кредитними договорами від 25.12.2000 року та 23.09.2003 року.

Рішення оскаржив заступник прокурора Львівської області в інтересах позивача. Просить його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі. Зазначає, що суд невірно встановив фактичні обставини справи, його висновки не відповідають дійсним обставинам справи, а також суд неправильно застосував норми матеріального права і порушив норми процесуального права. Зокрема, суд безпідставно встановив факт припинення кредитних договорів у 2008 та 2010 роках і, оскільки ці договори діють, то позовна давність не закінчилась. Крім цього, суд ухвалив рішення про відмову у позові за закінченням позовної давності, проте не вказав про порушення прав позивача.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора Заяць І.Є. і представника позивача ОСОБА_3 на підтримання скарги, представника відповідача ОСОБА_4 на її заперечення, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги колегія суддів не знаходить законних підстав для її задоволення з огляду на викладені мотиви.

Встановлено, що 25.12.2000 року між Львівським обласним Фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі та ОСОБА_5 укладено договір № 7, за умовами якого позивач надав останній пільговий кредит на суму 25000 грн. строком користування 10 років (кінцевий строк повернення до 01.01.2011 року) з оплатою 3% річних для завершення будівництва житлового будинку з господарськими будівлями на АДРЕСА_1. Крім цього, 29.09.2003 року позивач надав ОСОБА_5 ще один кредит на підставі договору № 6 від 29.09.2003 року в сумі 10000 гри. строком користування 5 років (кінцевий строк повернення до 30.11.2008 року) зі сплатою 3% річних для завершення згаданого вище житлового будинку.

Фонд умови договору виконав, надавши позичальникові кошти, що підтверджується платіжними дорученнями і стороною не заперечується. Натомість, ОСОБА_5 свої зобов'язання не виконувала, суму кредиту не повернула і не сплачувала проценти за користування кредитними коштами.

Станом на 01.07.2014 року сума заборгованості становить 102557,98 грн., із них: 35000 грн. - заборгованість за основним зобов'язанням; 13347,10 грн. - плата за користування кредитними коштами; 54210,88 грн. - пеня.

Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову унаслідок спливу позовної давності є правильним, відповідає матеріалам справи і ґрунтується на нормах матеріального права.

Із матеріалів справи убачається, що договори про надання кредиту були укладені за час дії Цивільного кодексу УРСР (25.12.200 року і 29.09.2003 року), який втратив чинність з набранням чинності Цивільного кодексу України (з 01.01.2004 року).

За нормами ЦК УРСР і ЦК України позовною давністю є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Ці кодекси встановлювали загальний строк позовної давності в 3 роки (ст. 71 ЦК УРСР і ст. 257 ЦК України) і скорочену/спеціальну позовну давність, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - в шість місяців за нормами ЦК УРСР (п. 1 ч. 2 ст. 72) і в один рік за нормами ЦК України (п. 1 ч. 2 ст. 258).

Зміст наведених Кодексів дає підстави для висновку про те, що за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Аналізуючи умови кредитних договорів та зміст зазначених правових норм, випливає висновок, що сторони погодили погашення кредиту щорічними рівними платежами та щорічно виплату процентів, крім цього - кінцевий строк повного погашення кредиту: 01.01..2011 року і 30.11. 2008 року. Отже, перебіг трирічного строку позовної давності стосовно щорічних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту.

Статтею 75 ЦК УРСР передбачено, що позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторони, натомість ч. 3 ст. 267 ЦК України визначає, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частиною шостою прикінцевих та перехідних положень ЦК України зазначено, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Підсумовуючи викладене колегія суддів зазначає, що з урахуванням умов договору від 25.12.2000 року про щорічне погашення кредиту рівними частинами із щорічною сплатою процентів за користування ним, перебіг позовної давності слід обраховувати з моменту настання права на таку вимогу - 26.12.2001 року. З цього ж моменту слід обраховувати і перебіг скороченої/спеціальної позовної давності.

За таким правилом слід обраховувати перебіг позовної давності і за договором від 29.09.2003 року і до інших вимог про стягнення наступних чергових платежів.

Так як право вимоги за договором від 25.12.2000 року про стягнення чергових платежів і пені виникло з 26.12.2001 року (з відповідними датами до наступних чергових платежів), а кінцевий строк погашення кредиту встановлений 01.01.2011 року, проте позивач звернувся до суду 18.11.2011 року, тобто зі спливом як загальної так і скороченої/спеціальної позовної давності, то підстав для задоволення позову не було.

З тих же мотивів не було підстав для задоволення позову і за вимогами по договору від 29.09.2003 року.

Суд першої інстанції вірно встановив ці обставини і правильно застосував норми матеріального права. При цьому правомірно врахував заяву ОСОБА_5 про застосування наслідків спливу позовної давності.

Безпідставним є твердження апелянта про те, що суд першої інстанції вважав встановленим закінченими кредитні договори у 2008 та 2010 роках, оскільки із рішення такий висновок не випливає. Натомість, суд зазначав кінцеві строки виконання договору - повернення кредитів.

Відмовляючи у позові за спливом позовної давності, суд зазначив у рішенні про порушення ОСОБА_5 прав позивача. Це випливає із самої суті відмови в позові з цих підстав, крім того суд зазначав, що ОСОБА_5 ухилялася від виконання договорів, кредит не повертала, на звертання позивача не реагувала.

Так як суд першої інстанції ухвали рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність його висновків, то рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргі відхилити.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області відхилити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 16 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді: