АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апел. провадження №22-796/395/2015 Доповідач- Слободянюк С.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Слободянюк С.В.,

суддів: Корчевного Г.В., Лапчевської О.Ф.,

при секретарі: Шалапуді Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 12 листопада 2014 року за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Український науково-дослідний інститут і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів «НДІБМВ» про зміну формулювання причин звільнення, середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,

В с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся в суду з позовом до Державного підприємства «Український науково-дослідний інститут і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів» (далі ДП «НДІБМВ») про зміну формулювання причин звільнення, середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу і просив суд змінити формулювання причин його звільнення з роботи, зазначивши «звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України» та стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Позивач у позові зазначав, що за наказом № 54-К від 04 вересня 2014 року його було звільнено з посади завідуючого відділом - головного бухгалтера фінансово-економічного відділу за п.4 ст.40 КЗпП України. Відповідно до заяви про звільнення з посади за власним бажанням, 19 серпня 2014 року видано наказ про звільнення його за ст.38 КЗпП України.

Про звільнення з посади відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України він дізнався 17 вересня 2014 року при отримання трудової книжки по пошті.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12 листопада 2014 року у позові відмовлено.

На рішення суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу, в якій, з посиланням на порушення судом норм матеріального і процесуального права, ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення, ухвалення нового рішення про задоволення позову.

В судовому засіданні ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу, представник ДП «НДІБМВ» скаргу не визнав.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відхилення скарги з таких підстав.

За матеріалами справи і це було встановлено судом першої інстанції, що позивач з 16 жовтня 2012 року працював на посаді заступника головного бухгалтера ДП «НДІБМВ», з 27 січня 2014 року - на посаді завідувача відділом - головного бухгалтера інституту, що підтверджується трудовою книжкою (а.с.3).

19 серпня 2014 року ОСОБА_3 подав заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 19 серпня 2014 року (а.с.18).

19 серпня 2014 року директором ДП «НДІБМВ» видано наказ № 49-к про звільнення ОСОБА_3 з роботи за власним бажанням з 01 вересня 2014 року та п.3 наказу останнього зобов`язано передати справи, документи та матеріальні цінності на підставі акту прийому-передачі (а.с.19).

Станом на 20 серпня 2014 року ОСОБА_3 на робоче місце не з`явився, про причини відсутності на роботі не повідомив, вимоги наказу не виконав, у зв`язку з чим 20 серпня 2014 року працівники інституту виїжджали за місцем проживання позивача, але двері їм не відчинили, про що була складена службова записка від 20 серпня 2014 року (а.с.47).

26 серпня 2014 року, 09 вересня 2014 року на адресу ОСОБА_3 було направлено рекомендовані листи з вимогою негайно з`явитися на роботі (а.с.45,46).

У період з 19 серпня 2014 року позивач був відсутній на робочому місці більше 3-х годин, та з 20 серпня до 03 вересня 2014 року не з`являвся на роботі, про що складено акти про відсутності на робочому місці ОСОБА_3 від 19 серпня 2014 року, від 20 серпня 2014 року, від 21 серпня 2014 року, від 22 серпня 2014 року, від 26 серпня 2014 року, від 27 серпня 2014 року, від 28 серпня 2014 року, від 29 серпня 2014 року, від 01 вересня 2014 року, від 02 вересня 2014 року, від 03 вересня 2014 року (а.с.20-30).

27 серпня 2014 року директор ДП «НДІБМВ» звернувся до профспілкового комітету інституту з поданням № 229/01 щодо розгляду поведінки ОСОБА_3 у встановленому порядку на засіданні профкому та надання згоди на звільнення останнього за прогул відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України.

01 вересня 2014 року профспілковим комітетом інституту було розглянуто подання та надано згоду на звільнення завідувача відділом - головного бухгалтера фінансово-економічного відділу ДП «НДІБМВ» ОСОБА_3, за прогул відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с.34).

04 вересня 2014 року директором ДП «НДІБМВ» був виданий наказ № 54-к про звільнення ОСОБА_3 за прогул відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с.32).

Цим же наказом визначено, що наказ від 19 серпня 2014 року про звільнення позивача за ст.38 КЗпП України визнано не чинним.

04 вересня 2014 року на адресу ОСОБА_3 було направлено телеграму з пропозицією щодо отримання трудової книжки та остаточного розрахунку (а.с.44), але позивач до інституту не з`явився.

У зв`язку з неявкою ОСОБА_3 на роботу копію наказу про звільнення та оригінал трудової книжки 15 вересня 2014 року йому було направлено цінним поштовим відправлення (а.с.43).

Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання, переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягненню нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Як встановлено при розгляді справи, ОСОБА_3 подав заяву про звільнення 19 серпня 2014 року і просив звільнити його саме з цієї дати, не попередивши директора інституту про своє звільнення за два тижні, як це передбачено вимогами діючого законодавства. Про причини неможливості продовжувати роботу позивач також не повідомив.

Доводи апеляційної скарги стосовного того, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач просив у заяві про звільнення за власним бажанням звільнити з дати подачі заяву, а саме з 19 серпня 2014 року спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання, переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягненню нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Зокрема, суд першої інстанції зазначав, що ОСОБА_3, подавши заяву про звільнення 19 серпня 2014 року, просив звільнити його саме з цієї дати, не попередивши директора ДП «НДІБМВ» про своє звільнення за два тижні, як це передбачено вимогами діючого законодавства. Про причини неможливості продовжувати роботу позивач також не зазначав.

Доводи апеляційної скарги, що адміністрацію підприємства порушується трудове законодавство, що полягає у зменшенні заробітної, не можуть бути прийнято до уваги, оскільки заява позивача про звільнення не місить вказівки на звільнення внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю.

Не ґрунтуються на матеріалах справи і доводи апеляційної скарги стосовного того, що позивач при звільненні передав адміністрації ДП «НДІБМВ» всі засоби для забезпечення роботи, оскільки на час ухвалення оскаржуваного рішення доказів цьому не було надано.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Так, прогулом визнається відсутність працівника на роботі протягом робочого дня, а також відсутність без поважних причин більше трьох годин безперервно або сумарно. Отже, склад прогулу, вчиненого за виною працівника, характеризується двома ознаками: а) відсутністю на роботі протягом робочого дня; б) відсутністю на роботі протягом дня більше трьох годин як безперервно, так і сумарно. Відсутність на роботі з поважних причин не можна вважати прогулом. У всіх випадках прогулу роботодавець повинен вирішити питання про поважність причин відсутності працівника на роботі. Якщо він вважає, що прогул був здійснений без поважних причин, він може розірвати трудовий договір з працівником. В свою чергу обов'язок доводити поважність причини відсутності на роботі покладений на працівника.

Матеріалами справи підтверджено відсутність позивача на роботі без поважних причин в період з 19 серпня 2014 року і до моменту звільнення. При цьому позивач, подавши заяву про звільнення, не звертався за отриманням трудової книжки.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що при звільненні позивача з займаної посади відповідачем було дотримано всіх вимог діючого законодавства.

Висновки суду щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 303,307,308,313 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 12 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних спав протягом двадцяти днів

Головуючий:

Судді: