Справа № 360/1041/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2015 рокуБородянський районний суд

Київської області в складі: головуючої - судді Міланіч А.М.

при секретарі - Хоменко О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Бородянка цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_1 до ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_4, третя особа - Дудись Василь Никонович, про встановлення юридичного факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки до реєстрації шлюбу, визнання договору дарування удаваним правочином, визнання земельної ділянки спільним майном подружжя та визнання права власності на ? частину земельної ділянки, визнання недійсним заповіту, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_4 до ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_1, третя особа - Ужгородська районна державна нотаріальна контора, про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом,

в с т а н о в и в :

В травні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з червня 2003 року по 26 листопада 2004 року вона (позивачка) та ОСОБА_6 проживали однією сім'єю в квартирі позивачки, що знаходиться в АДРЕСА_1, а 26 листопада 2004 року вони уклали шлюб, від якого мають малолітню доньку ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

26 червня 2004 року ними (позивачкою та ОСОБА_3.) за спільні кошти було придбано земельну ділянку в АДРЕСА_2

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер і під час підготовки документів для подачі нотаріусу вона (позивачка) дізналась, що вказана земельна ділянка була придбана шляхом укладення договору дарування.

Вважала даний договір удаваним правочином, так як в дійсності між його сторонами було укладено договір купівлі-продажу та сплачено продавцю ОСОБА_7 за вказану земельну ділянку 5000 грн.

Оскільки зазначена земельна ділянка була придбана під час їх з ОСОБА_6 спільного проживання, то вона (позивач) має право на ? її частину як частку у спільному майні подружжя.

Також виявилось, що 6 листопада 2013 року ОСОБА_6 склав заповіт на користь свого сина ОСОБА_3

Вважала, що на час складення вказаного заповіту ОСОБА_6 за станом здоров'я не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, так як з 2 серпня 2012 року страждав на тяжке захворювання, 11 грудня 2012 року йому була встановлена друга група інвалідності, з початку вересня 2013 року у нього почалися проблеми з пам'яттю та сприйняттям дійсності, він почав все забувати.

Тому просила встановити факт проживання однією сім'єю до укладання шлюбу її (позивачки) та ОСОБА_6 в період з червня 2003 року по 26 листопада 2004 року, визнати договір дарування вищезазначеної земельної ділянки, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 26 червня 2004 року, удаваним правочином, та визнати, що даний правочин є договором купівлі-продажу, який сторони насправді вчинили, визнати за нею (позивачкою) право власності на ? частину вказаної земельної ділянки та визнати заповіт ОСОБА_6, посвідчений 6 листопада 2013 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дудись В.Н., недійсним.

ОСОБА_4, як законний представник неповнолітнього ОСОБА_3, звернулася до суду із зустрічним позовом до законного представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 та просила визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_6 від 6 листопада 2013 року на 2/5 частини садового будинку в АДРЕСА_2, 2/5 частини автомобіля марки «ALFA ROMEO», реєстраційний номер НОМЕР_1, 2/5 частини автомобіля марки «CHERY», реєстраційний номер НОМЕР_2, 4/5 частини земельної ділянки площею 0,055 га в АДРЕСА_2, зобов'язати Ужгородську районну державну нотаріальну контору видати ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_9 свій позов підтримали і викладене підтвердили, зустрічний позов не визнали, посилаючись на незаконність заповіту ОСОБА_6 та відсутність доказів неможливості оформлення спадкових прав нотаріусом.

Відповідачка ОСОБА_4 в судовому засіданні позов ОСОБА_1 не визнала, вважала, що ОСОБА_6, складаючи на користь свого сина заповіт, був повністю дієздатним, зустрічний позов підтримала.

Третя особа Дудись В.Н. в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений.

Ужгородська районна державна нотаріальна контора свого представника в судове засідання не направила, просила справу розглядати без його участі.

Вислухавши пояснення позивачки та її представника, відповідачки, покази свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов ОСОБА_4 задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер чоловік позивачки ОСОБА_1 та батько ОСОБА_2 і ОСОБА_3 - ОСОБА_6 і після його смерті відкрилась спадщина на належні померлому земельну ділянку площею 0,0553 га для ведення садівництва, розташовану в АДРЕСА_2, ? частину садового будинку в АДРЕСА_2, ? частину автомобіля марки «ALFA ROMEO», реєстраційний номер НОМЕР_1, ? частину автомобіля марки «CHERY», реєстраційний номер НОМЕР_2, на іншу ? частину вказаних садового будинку та автомобілів 18 березня 2014 року державним нотаріусом Ужгородської райдержнотконтори ОСОБА_1 були видані свідоцтва про право власності як частку у праві спільної сумісної власності подружжя, що підтверджується матеріалами справи (а.с.17-18,61,66-67,74,80-83,88-90 т.1) та визнається сторонами.

В обґрунтування своїх вимог щодо визнання за нею права власності на ? частину вказаної земельної ділянки як частку в спільному майні подружжя позивачка посилається на те, що дана земельна ділянка була набута ОСОБА_6 під час їх спільного проживання однією сім'єю ще до шлюбу, за їх спільні кошти, але замість договору купівлі-продажу, який в дійсності мав місце, було укладено договір дарування, а тому дане майно належить їм обом на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.1,2 ст. 74 СК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, якщо жінка та чоловік проживають однією сім»єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено договором між ними. На майно, що є об»єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ст.235 ЦПК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно копії свідоцтва про одруження позивачка ОСОБА_1 та померлий ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі з 26 листопада 2004 року (а.с.66 т.1).

За договором дарування від 26 червня 2004 року ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_6 земельну ділянку НОМЕР_3 площею 0,055 га, розміщену на землях, що знаходяться на території Шибенської сільської ради Бородянського району Київської області, надану для ведення садівництва в СТ «Трамвайщик» по АДРЕСА_2 (а.с.18 т.1).

Однак, посилання позивачки на те, що вона проживала з ОСОБА_6 однією сім'єю в належній їй квартирі АДРЕСА_1 з червня 2003 року по день одруження 26 листопада 2004 року не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, доказів як постійного проживання ОСОБА_6 в цій квартирі разом з позивачкою, так і ведення ними спільного господарства, наявності спільного побуту, взаємних прав та обов'язки, що притамано сім'ї, суду не надано. Свідки ОСОБА_16 і ОСОБА_17, які є сусідами позивачки по під'їзду, в судовому засіданні показали, що лише іноді бачили ОСОБА_6 у вказаний період біля будинку позивачки чи на сходах, заходили кілька разів до квартири з приводу ремонту, де в той час знаходився померлий, свідки ОСОБА_22 і ОСОБА_20 також бачили ОСОБА_6 в квартирі позивачки, що саме по собі не може бути підтвердженням їх спільного проживання однією сім'єю, висновки даних свідків про спільне проживання сторін ґрунтуються лише на їх припущеннях. В той же час свідок ОСОБА_13, який є батьком ОСОБА_6, стверджував, що його син до шлюбу з позивачкою спільно не проживав, він винаймав в м.Києві власну квартиру, де й мешкав. Дану обставину підтвердив і свідок ОСОБА_10, який перебував в дружніх стосунках з померлим та часто спілкувався з ним. Не можуть бути підтвердженням проживання однією сім'єю і заяви ОСОБА_6 на переказ готівки, де вказана його адреса АДРЕСА_1 (а.с.141-145 т.1), так як вони свідчать лише про переказ коштів з вільно зазначеною адресою платника.

Не надано суду доказів і укладення ОСОБА_6 з ОСОБА_7 договору купівлі-продажу замість договору дарування, зокрема, підтвердження сплати коштів за вказану земельну ділянку. Ніхто з допитаних свідків не був присутнім при оформленні даного договору, покази свідків ОСОБА_22, ОСОБА_20, ОСОБА_18 щодо можливості купівлі спірної земельної ділянки грунтуються лише на їх припущеннях.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищевикладене, суд визнає за необхідне в частині позовних вимог про встановлення юридичного факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки до реєстрації шлюбу, визнання договору дарування удаваним правочином, визнання земельної ділянки спільним майном подружжя та визнання права власності на ? частину земельної ділянки в позові відмовити.

6 листопада 2013 року ОСОБА_6 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дудись В.Н., зареєстрований в реєстрі за номером 2137, яким все належне йому майно заповів своєму сину ОСОБА_3 (а.с.76 т.1).

Позивачка ОСОБА_1 та ОСОБА_3 прийняли спадщину після смерті ОСОБА_6, та подали відповідні заяви до Ужгородської райдержнотконтори (а.с.52,55 т.1). Також подав заяву про прийняття спадщини інший спадкоємець за законом - батько померлого ОСОБА_13, його мати - ОСОБА_28 відмовилась від отримання обов'язкової долі в спадщині (а.с.53-54 т.1).

Як вбачається з матеріалів справи (а.с.106-128,134-136,147-178,221-230,235-265 т.1), оглянутої в судовому засіданні медичної карти ОСОБА_6, померлий ОСОБА_6 з 2012 року страждав на тяжку хворобу: гліобластому лівої тім'яної долі головного мозку, з 10 грудня 2012 року йому було встановлено другу групу інвалідності.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта КЗ КОР «ОПИМО» смт.Глеваха Васильківського району Київської області № 85ц від 1 липня 2015 року, ОСОБА_6 станом на 6 листопада 2013 року страждав на стійкий психічний розлад - слабоумство внаслідок пухлини головного мозку (лобної ділянки) і за своїм психічним станом не міг під час скоєння юридичних дій 6 листопада 2013 року, в тому числі і на момент складання заповіту, розуміти характер та значення своїх дій та керувати ними (а.с.111-114 т.2).

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та /або/ не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Враховуючи викладене, оскільки ОСОБА_6 на момент складання ним оспорюваного заповіту не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, то суд вважає, що його волевиявлення не було вільним і не відповідало його волі, а тому спірний заповіт необхідно визнати недійсним.

Оскільки судом заповіт ОСОБА_6 визнається недійсним, то його син - ОСОБА_3 втрачає право на спадкування за даним заповітом, а так як доказів неможливості оформлення ним своїх спадкових прав щодо спадкування за законом суду не надано, то суд вважає за необхідне в зустрічному позові відмовити.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з ОСОБА_4 необхідно стягнути на користь ОСОБА_1 на відшкодування витрат по сплаті судового збору 243,60 грн.

Керуючись ст.3,60,74 СК України, ст.225,235,655,1216,1220-1223,1233-1235,1247-1248,1251-1253,1257,1261,1269,1296-1297 ЦК України, ст.10,11,209,212-215,218 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_1 до ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_4, третя особа - Дудись Василь Никонович, про встановлення юридичного факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки до реєстрації шлюбу, визнання договору дарування удаваним правочином, визнання земельної ділянки спільним майном подружжя та визнання права власності на ? частину земельної ділянки, визнання недійсним заповіту задовольнити частково.

Визнати заповіт ОСОБА_6, посвідчений 6 листопада 2013 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дудись Василем Никоновичем, зареєстрований в реєстрі за номером 2137, недійсним.

В іншій частині в позові відмовити.

В зустрічному позові ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_4 до ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_1, третя особа - Ужгородська районна державна нотаріальна контора, про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 на відшкодування витрат по сплаті судового збору 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Київської області через Бородянський районний суд Київської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий-суддяА.Міланіч