Категорія: 20 Доповідач: Антонюк К. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді - Антонюк К.І.,

суддів - Мудренко Л.І., Киці С.І.,

при секретарі - Черняк О.В.

з участю: позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 грудня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

18.08.2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_1 від 04.03.2008 року недійсним.

Вимоги обґрунтовує тим, що в травні 2007 року до нього і його дружини ОСОБА_5 звернувся ОСОБА_6 з пропозицією укласти договір довічного утримання. З цією метою, як повідомив ОСОБА_6, необхідно оформити довіреність на його ім'я. 16.05.2007 року ОСОБА_6 завіз їх до нотаріуса, де вони підписали дві довіреності, не розуміючи їх дійсної мети. Однак, вони не мали наміру продавати квартиру. 08.07.2014 року отримав письмове повідомлення від ОСОБА_4 про виселення з квартири, у зв'язку з чим йому стало відомо про те, що ОСОБА_6 скориставшись довіреностями, продав належну їм квартиру своїй дружині ОСОБА_4 у їх спільну сумісну власність. В квартирі він і його дружина постійно проживали, проводили ремонт та оскільки дізнався про продаж квартири лише 08.07.2014 року, тому вважає, що строк позовної давності не пропущено.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 23 грудня 2014 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу квартири від 04.03.2008 року недійсним відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

В суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу з підстав в ній наведених.

Представник відповідача ОСОБА_7 вважає апеляційну скаргу безпідставною, рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Колегія суддів заслухавши пояснення учасників судового процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задоволити, скасувавши рішення суду з огляду на наступне.

Суд першої інстанції відмовляючи в позові виходив з того, що позивач не надав суду доказів та не довів наявності обману зі сторони відповідача та не зазначив беззаперечних доводів, які б свідчили про укладення договору купівлі-продажу з порушенням вимог закону чи під впливом помилки.

Однак висновки суду не відповідають обставинам, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та нормам матеріального права, які регулюють ці правовідносини.

Судом першої інстанції встановлено, що довіреностями від 16.05.2007 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 уповноважили ОСОБА_6 бути їх представником з метою приватизації квартири АДРЕСА_1, а також з метою, що стосується продажу квартири, в тому числі підписувати договір купівлі-продажу, самостійно визначати умови договору купівлі-продажу, порядку розрахунку, виконувати всі інші дії, пов'язані з дорученням, з обов'язковим повідомленням про вищезазначені дії їх як довірителів.

Довіреності посвідчені 16.05.2007 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстровано в реєстрі за №№ 1159, 1158.

На підставі зазначених довіреностей ОСОБА_6, діючи від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_1 продав належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_1 по договору купівлі-продажжу від 04.03.2008 року своїй дружині ОСОБА_4

Пунктами 1, 1.5 договору купівлі-продажу квартири від 04.03.2008 року передбачено, що покупець ОСОБА_4 купує квартиру у спільну сумісну власність зі згоди другого з подружжя - ОСОБА_6, згода якого підтверджується його заявою, підпис на якій засвідчено нотаріусом (а.с. 9-11).

Відповідно до заяви від 04.03.2008 року ОСОБА_6 надав згоду своїй дружині ОСОБА_4, з якою він перебуває в зареєстрованому шлюбі з01.08.1995 року, придбати, укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, яка набувається ними у спільну сумісну власність і є їх спільним волевиявленням (а.с. 44).

Відповідно до ч.1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Однак, з метою захисту цивільних прав та інтересів представництва, ч.3 ст.238 ЦК України передбачено, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Тобто, законом встановлена заборона вчинення правочину представником від імені особи, яку він представляє у своїх інтересах.

Зміст договору купівлі-продажу від 04.03.2008 року та нотаріально посвідчена заява ОСОБА_6 свідчить, що за оспорюваним договором купівлі-продажу квартира набута у спільну сумісну власність подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_6 Тобто, договір укладено представником у своїх інтересах. Отже, вчинення правочину, а саме укладення договору купівлі-продажу від 04.03.2008 року ОСОБА_6 від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_1 у своїх інтересах суперечить вимогам ч.3 ст.238 ЦК України та заборонено законом.

Звертаючись до суду з позовом позивач в позовній заяві на одну із підстав визнання договору купівлі-продажу недійсним посилався на порушення представником ОСОБА_6 вимог закону - продаж квартири у спільну сумісну власність подружжя, тобто вчинення правочину у своїх інтересах.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч.ч. 1,3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

У зв'язку з тим, що договір купівлі-продажу квартири від 04.03.2008 року укладений представником ОСОБА_6 від імені подружжя ОСОБА_1 у своїх інтересах, що заборонено нормами цивільного законодавства та суперечить вимогам ст..238 ЦК України, тому відповідно до положень ч.1 ст.215, ч.1 ст.203 ЦК України наявні правові підстави для визнання оскаржуваного договору недійсним.

Про те, що договір укладено не в інтересах довірителів, а в інтересах представника підтверджується також наступними обставинами.

Спірна квартира для позивача є єдиним житлом, іншого житла сімя ОСОБА_1 не мала і не має.

У справі відсутні докази передачі коштів ОСОБА_6 позивачу за продаж квартири.

Позивач заперечує отримання від ОСОБА_6 будь-яких коштів до оформлення договору купівлі-продажу квартири.

В договорі зазначено про отримання продавцями від представника 8880,00 грн. до підписання цього договору.

В судовому засіданні представник відповідача пояснила, що зазначені кошти були передані ОСОБА_6 позивачу у справі під час підписання доручень, що заперечується позивачем. Також в дорученнях відсутні будь-які дані щодо отримання коштів позивачем та його дружиною за відчужену квартиру.

В суді першої інстанції представник відповідача звернулась з заявою про застосування строків позовної давності, свої доводи мотивує тим, що позивачу було відомо про продаж квартири в 2007 році під час оформлення доручень.

Відповідно до ст..256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.261 ЦК України за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позивач зазначає, що йому стало відомо про укладення договору купівлі-продажу квартири від його імені лише в липні 2014 року, до цього часу відповідач та ОСОБА_6 не повідомляли його, що квартира не є його власністю.

Доводи позивача підтверджуються тим, що позивач з дружиною з моменту оформлення договору по даний час проживає в квартирі, проводить поточні ремонти, здійснює оплату за комунальні послуги (особовий рахунок на оплату комунальних послуг відкритий на позивача).

Як вбачається зі змісту доручень від 16.05.2007 року довірителі уповноважили ОСОБА_6 представляти їх інтереси з питань приватизації квартири та виконувати дії, що стосуються продажу квартири. В той же час зобов'язали ОСОБА_6 повідомляти їх про всі вчинені ними дії.

Відповідачем не надано належних доказів, які б підтверджували, що позивач повідомлений про відчуження квартири до липня 2014 року.

Крім того, жодних вимог до липня 2014 року про виселення відповідачем не заявлялось, незважаючи, що відповідно до умов договору позивач зобов'язувався звільнити квартиру до 01.04.2008 року.

Таким чином, дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що позивачу стало відомо про відчуження квартири відповідно до договору купівлі-продажу від 04.03.2008 року в липні 2014 року, а тому строк позовної давності звернення позивача до суду за захистом порушеного права не пропущено.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову в позові не відповідає обставинам справи та судом не правильно застосовані норми матеріального права, що є підставою для скасування рішення з ухваленням нового про задоволення позову та визнання договору купівлі-продажу квартири від 04.03.2008 року недійсним.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 218, 219 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 грудня 2014 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 04.03.2008 року між ОСОБА_1, ОСОБА_5 від імені яких діяв ОСОБА_6 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 273, відповідно до якого продавці в особі представника продали квартиру АДРЕСА_2 в спільну сумісну власність подружжя.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: