Справа № 206/3446/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

04 вересня 2015 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді: Малихіної В.В.

при секретареві: Колісника В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 Георгієвни до ОСОБА_2, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

02 липня 2015р. позивач звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом про визнання особи такою, що втратила право користуванням житловим приміщенням.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 28 жовтня 1970 року, виданого Виконавчим комітетом Ігренської міської ради депутатів трудящих згідно рішення Виконкому Ігренської міської ради депутатів трудящих №;19 від 06.10.1970р., замість договору купівлі-продажу від 16.09.1968 року, їй на праві приватної власності належить житловий будинок №152, по вул. Сержанта Летвищенка у м. Дніпропетровськ. У жовтні 2001 року її син ОСОБА_2 звернувся до неї з проханням прописати його у домоволодінні, так як йому це було необхідно для працевлаштування. На що вона погодилась. Однак після того, як він був зареєстрований у будинку, їх відносини припинилися, та вона взагалі перестала його бачити. Лише час від часу на поштову адресу її дому приходять квитанції на сплату штрафів за порушення правил дорожнього руху. Обставини, за яких відповідач не бажає зніматися з реєстраційного обліку, їй невідомі. З яких причин відповідач не проживає за місцем реєстрації їй також не відомо, так як вона ніяким чином не чинить відповідачу перешкод у здійсненні його права користування житлом: ключі від вхідних дверей у нього є, замки не мінялися, нові двері не встановлялися. Те, що він й досі знаходиться на реєстраційному обліку, значно порушує її права. Їй приходиться сплачувати за відповідача комунальні платежі вже на протязі чотирнадцяти років, що дуже важко для неї у матеріальному плані, вона не має можливості оформити та отримати субсидію. Також, незважаючи на те, що вона є власником, вона навіть не може розпоряджатися майном, яке їй належить. Вважає, що строк у чотирнадцять років без поважної причини, є більш ніж достатньою підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом. Ніяких особистих речей, предметів домашньої обстановки та навіть документів відповідача у будинку немає.

На підставі викладеного позивач просить суд усунути їй перешкоди у користуванні власністю, шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням будинком № 152 по вулиці Сержанта литвищенко в м. Дніпропетровську (а.с.3-5).

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засідання позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав викладених у позові та просила суд задовольнити.

Відповідач в судове засідання на слухання по справі не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, зокрема через засоби масової інформації газету «Вісті Придніпровя», випуску № 66 (1661) від 20.08.2015р. (а.с.42), причини неявки суду не відомі.

Таким чином, враховуючи вищезазначені обставини, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача згідно положень ст.ст. 169, 224 ЦПК України за правилами глави 8 розділу ІІ ЦПК України та винести по справі заочне рішення.

Представник третьої особи Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в судове засідання не з'явилися, повідомлялися належним чином, причина неявки суду невідома.

Заслухавши представника позивача, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок №152, по вул. Сержанта Летвищенка у м. Дніпропетровськ на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 28 жовтня 1970 року, виданого Виконавчим комітетом Ігренської міської ради депутатів трудящих згідно рішення Виконкому Ігренської міської ради депутатів трудящих №;19 від 06.10.1970р., замість договору купівлі-продажу від 16.09.1968 року. (а.с.11).

12 жовтня 1976 року позивач ОСОБА_4 до шлюбу ОСОБА_2 уклала шлюб з ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 12 жовтня 1976 року (а.с.12).

З довідки відділу комунального господарства Самарської районної у м. Дніпропетровську ради від 15.06.2015р. № 84/1 вбачається, що домоволодіння, яке належить ОСОБА_1 мало № 152 по вул. Лебяжья на теперішній час має № 152 по вул. Сержанта Литвищенка, згідно рішення Дніпропетровської міської ради депутатів трудящих № 434/20.07.1977р. и № 558/14.09.1977 (а.с.13).

Реєстрація відповідача ОСОБА_2 в домоволодінні № 152 по вул. Сержанта Литвищенка підтверджується домовою книгою на домоволодіння № 152 по вул. Сержанта Литвищенка (Лебяжья) в м. Дніпропетровську (а.с.14-21) та довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Дніпропетровській області від 24.07.2015р. (а.с.36).

Відповідач ОСОБА_2 не проживає в домоволодінні № 152 по вул. Сержанта Литвищенка у м. Дніпропетровську з жовтня 2001р., що підтверджується актами про не проживання від 15.12.2014р. та 19.06.2015р. (а.с.22-23).

Також допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила, що вона є сусідкою позивача та підтвердила факт не проживання відповідача ОСОБА_2 в домоволодінні № 152 по вулиці Сержанта Литвищенка в м. Дніпропетровську понад чотирнадцять років.

Аналізуючи спірні правовідносини, співставляючи їх із здобутими в судовому засіданні доказами суд доходить наступного:

В силу ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло.

У відповідності до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, тощо.

Так, згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

В силу ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження цим майном.

Тобто в розумінні ст.ст. 316, 321, 391 ЦК України, позивач ОСОБА_1 є власником домоволодіння № 152 по вул. Сержанта Литвищенка в м. Дніпропетровську, наділена правом володіння, користування та розпорядження ним.

У відповідності до ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 в домоволодінні № 152 по вул. Сержанта Литвищенка у м. Дніпропетровську не мешкає понад один рік, що перевищує строки встановлені ст. 405 ЦК України, жодних домовленостей про його тимчасову відсутність не встановлено, а отже він не проживав в домоволодінні без поважних причин.

Приймаючи до уваги викладене, беручи до уваги ту обставину, що реєстрація ОСОБА_2 в спірному домоволодінні носить формальний характер, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в заявлений ним спосіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 10, 57-61, 81, 88, 174, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 Георгієвни до ОСОБА_2, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Усунути перешкоди у користуванні власністю, шляхом визнання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право на користування житловим приміщенням будинком №152, по вул. Сержанта Летвищенка у м. Дніпропетровську, що є підставою для зняття його з реєстраційного обліку за даною адресою.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 Георгієвни судовий збір у розмірі 243,60 гривень.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя: В.В. Малихіна