АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 755/7189/15-ц Головуючий у 1 - й інстанції: Чех Н.А.
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2015 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Гаращенка Д.Р.

при секретарі - Івановій А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «Ідея банк» Дзундзу Ольги Володимирівни на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 27 травня 2015 року в цивільній справі за заявою Публічного акціонерного товариства «Ідея банк», боржник: ОСОБА_4 про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, -

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 27 травня 2015 року Публічному акціонерному товариству «Ідея банк» відмовлено в задоволенні заяви про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Ідея банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Не погоджуючись з даною ухвалою суду 1-ї інстанції, представник Публічного акціонерного товариства «Ідея банк» Дзундзу Ольга Володимирівна звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 27 травня 2015 року скасувати та постановити нову про задоволення заяви про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що ухвала суду є незаконною та постановлена з порушенням норм процесуального права. Зазначає, що, відмовляючи в задоволенні заяви про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, суд 1-ї інстанції виходив з того, що на час укладення між Публічним акціонерним товариством «Ідея банк» та ОСОБА_4 кредитного договору із третейським застереженням діяла норма Закону України «Про третейські суди», яка містила заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі, споживачів банківських послуг (кредитної спілки). Вважає, що такі висновки суду 1-ї інстанції є безпідставними, оскільки до спорів щодо захисту прав споживачів відносяться спори за позовами споживачів, у яких вони вимагають захистити їх права, встановлені Законом України «Про захист прав споживачів». У третейській справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Ідея банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, банк, як позивач, не є споживачем, а тому правових підстав для застосування до спірних правовідносин п.14 ст.6 Закону України «Про третейській суди», немає. Також, судом 1-ї інстанції безпідставно застосовано до правовідносин, які виникли у даній справі, правову позицію Верховного суду України викладену в постанові №6-64цс15 від 20.05.2015 року, оскільки в даній постанові Верховний суд України не навів жодного висновку про те, що третейські суди не можуть розглядати спори щодо захисту прав банку. З урахуванням зазначеного вважає, що наявні всі правові підстави для скасування оскаржуваної ухвали.

В судовому засіданні представник Публічного акціонерного товариства «Ідея банк» Малая Валерія Дмитрівна повністю підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи судом повідомлений у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив, а тому, колегія суддів вважає можливим слухати справу в його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника Публічного акціонерного товариства «Ідея банк», розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 27.09.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея банк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №Р24.040.76843, відповідно до умов якого, останній отримала від банку кредит в сумі 12092 грн., строком на вісімнадцять місяців.

Пунктом 5.4 даного кредитного договору встановлено, що всі вимоги, які виникають при укладенні даного договору або у зв'язку з ним, або випливають з нього, підлягають розгляду у Постійно діючому третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди.

ОСОБА_4 свої обов'язки за кредитним договором належним чином не виконував, що призвело до виникнення заборгованості, а тому Публічне акціонерне товариство «Ідея банк» звернулось до Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банківз позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості в судовому порядку.

Рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 27.02.2015 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Ідея банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Ідея банк» кредитну заборгованість на загальну суму 14946,40 грн. та третейський збір в сумі 95 грн.

06.04.2015 року Публічне акціонерне товариство «Ідея банк» звернулось до Дніпровського районного суду міста Києва з заявою про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Ідея банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 27 травня 2015 року Публічному акціонерному товариству «Ідея банк» відмовлено в задоволенні заяви про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Ідея банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Постановляючи дану ухвалу суд 1-ї інстанції виходив з того, що на час укладення між Публічним акціонерним товариством «Ідея банк» та ОСОБА_4 кредитного договору із третейським застереженням діяла норма Закону України «Про третейські суди», яка містила заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів банківських послуг (кредитної спілки), а тому правові підстави для задоволення зави Публічного акціонерного товариства «Ідея банк» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, відсутні.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів повністю погодитись не може та вважає його передчасним з наступних підстав.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 389-10 ЦПК України суд відмовляє у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, якщо справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами.

Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Вказаний Закон набрав чинності 12 березня 2011 року.

Разом з тим, п.22 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує, або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язку найманого працівника.

Пленум Верховного Суду України у п.п. 1,6 постанови від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» роз'яснив, що споживачем, права якого захищаються на підставі Закону, є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Заява про захист прав споживача має повністю відповідати вимогам ст. 137 ЦПК щодо форми й змісту позовної заяви, зокрема, містити відомості: про те, яке право споживача порушено; коли і в чому це виявилося; про способи захисту, які належить вжити суду; про розмір сум, щодо яких заявлено вимоги, з відповідними розрахунками і обґрунтуванням; про докази, що підтверджують позов.

Отже, Пленум Верховного Суду України звернув увагу на те, що позовна заява про захист прав споживача подається саме споживачем, у разі порушення його прав, передбачених ст.ст. 4-15 Закону України «Про захист прав споживачів».

Судом встановлено, що до 27.02.2015 року Постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків ухвалено рішення у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Ідея банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та стягнуто з відповідача на користь Публічного акціонерного товариства «Ідея банк» кредитну заборгованість на загальну суму 14946,40 грн. та третейський збір в сумі 95 грн.

Даний позов не може вважатися спором щодо захисту прав споживачів, оскільки підставами позову є невиконання боржником умов кредитного договору, тобто договірних зобов'язань, які регулюються нормами цивільного законодавства України та на які не розповсюджується дія Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, у спорах про стягнення заборгованості за кредитним договором банк, як позивач, не є споживачем, а тому правових підстав для застосування до спірних правовідносин п.14 ст.6 Закону України «Про третейській суди», як наслідок п.2 ч.1 ст. 389-10 ЦПК України, не має.

Проте, постановляючи ухвалу від 27 травня 2015 року, суд першої інстанції вказаних норм закону не врахував, неповно з'ясував всі обставини справи, як наслідок, постановив ухвалу з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Безпідставним є посилання суду 1-ї інстанції на правову позицію Верховного суду України викладену в постанові №6-64цс15 від 20.05.2015 року, оскільки дана постанова Верховного суду України жодним чином не стосується предмета розгляду даної цивільної справи і вибраних судом правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що висновок суду 1-ї інстанції про відмову в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Ідея банк» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Ідея банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості є помилковим, а тому ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 27 травня 2015 року підлягає скасуванню з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Ідея банк» Дзундзу Ольги Володимирівн задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 27 травня 2015 року скасувати та передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: