У х в а л а

4 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сеніна Ю.Л.,Охрімчук Л.І.,Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Вініл» про перегляд ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області

від 26 листопада 2014 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 травня 2015 року в справі за клопотанням товариства з обмеженою відповідальністю «Оптилат» про надання дозволу на виконання рішення іноземного суду,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Вініл» (далі - ТОВ «Вініл») звернулося до суду із зазначеною заявою про перегляд судових рішень на підставі пунктів 1 та 4 статті 355 ЦПК України.

У заяві ТОВ «Вініл» зазначає, що ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 6 липня 2010 року відмовлено в задоволенні клопотання товариства з обмеженою відповідальністю «Оптилат»

(далі - ТОВ «Оптилат») про надання дозволу на виконання рішення іноземного суду. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області

від 26 листопада 2014 року ухвалу суду першої інстанції скасовано, постановлено ухвалу про задоволення клопотання ТОВ «Оптилат» про надання дозволу на виконання рішення іноземного суду; визнано рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 27 червня 2007 року; надано дозвіл на виконання зазначеного рішення щодо зобов'язання ТОВ «Вініл» оплатити

ТОВ «Оптилат» вартість поставленого, але неоплаченого товару в розмірі 107 104 євро, штраф у розмірі 0,1% від несплаченої суми боргу, що становить 39 094 євро 41 центи, 3% річних від простроченої суми в розмірі 8 586 євро 35 центів та витрати по сплаті арбітражного збору. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

від 13 травня 2015 року касаційну скаргу ТОВ «Вініл» відхилено, ухвалу апеляційного суду залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ТОВ «Вініл» просить скасувати ухвали судів апеляційної та касаційної інстанції, а ухвалу суду першої інстанції - залишити в силі, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а також невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, зокрема частини першої статті 245, частини першої статті 246 ЦК України, частини першої статті 13 Закону України «Про міжнародне приватне право», частини першої статті 13, частин першої та другої статті 47 Договору між Україною та Латвійською Республікою «Про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних, трудових та кримінальних справах», статті 1 Гаагської «Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів» від 5 жовтня 1961 року, статей ІІІ, IV, пунктів «c», «d» частини першої статті V, пункту «b» частини другої статті V Нью-Йоркської Конвенції «Про визнання і приведення у виконання іноземних арбітражних рішень» від 10 червня 1958 року, статті 36 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж», статті 34 Типового закону ЮНСІТРАЛ про міжнародний торговий арбітраж, пункту 2 частини першої статті 36 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж», статті 82 Закону України «Про міжнародне приватне право», статті 99 Конституції України, частини другої статті 198 ГК України, статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року, положень Закону України «Про порядок здійснення розрахунків у іноземній валюті», положень Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Постанов правління Національного Банку України з питань використання іноземної валюти як засобу платежу на території України.

На підтвердження своїх доводів ТОВ «Вініл» наводить ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

від 7 грудня 2011 року, 26 грудня 2012 року, 23 жовтня 2013 року, 28 січня 2015 року, ухвали Верховного Суду України від 20 лютого 2008 року,

10 квітня 2008 року, 16 червня 2010 року, постанови Вищого господарського суду від 18 листопада 2009 року, 10 квітня 2013 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що підстави для відкриття провадження у справі відсутні.

Відповідно до пунктів 1, 4 статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Постановляючи ухвалу про задоволення клопотання про надання дозволу на виконання рішення іноземного суду, апеляційний суд з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, виходив із того, що підстави відмови у визнанні або у виконанні арбітражного рішення, передбачені статтею 36 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж», відсутні. З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Вініл» було належним чином повідомлено про усі стадії арбітражного розгляду справи, про що свідчать повідомлення про вручення.

У наданих для порівняння:

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 грудня 2011 року суд касаційної інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять доказів про належне повідомлення товариства про дату арбітражного розгляду, що доведено боржником, на якому лежить такий обов'язок, а тому у задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення арбітражного суду необхідно відмовити;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 грудня 2012 року суд касаційної інстанції погодився із висновками судів попередніх інстанцій про те, що клопотання компанії про надання дозволу на примусове виконання рішення арбітражного суду відповідає вимога Нью-Йоркської Конвенції, а тому таке клопотання підлягає задоволенню;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2013 року суд касаційної інстанції керувався тим, що заявником до клопотання про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення арбітражного суду не надано офіційного документу про те, що рішення іноземного суду набрало законної сили і про таке зазначено у самому рішенні, дійшов обґрунтованого висновку про залишення клопотання без задоволення;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2015 суд касаційної інстанції виходив із того, що суд дійшов неправильного висновку про те, що клопотання про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду підлягає задоволенню, оскільки особа звернулась до суду з пропуском трирічного строку, встановленого статтею 391 ЦПК України;

- ухвалі Верховного Суду України від 20 лютого 2008 року суд касаційної інстанції виходив із того, що суди попередніх інстанцій вірно виходили із того, що при прийнятті в провадження арбітражним судом спору була порушена арбітражна процедура, оскільки не був перевірений факт дотримання умов арбітражного застереження щодо проведення досудового врегулювання спору. Доказів того, що між сторонами проводилися двосторонні переговори з предмету спору і він був вирішений в результаті їх проведення заявником суду надано не було;

- ухвалі Верховного Суду України від 16 червня 2010 року суд касаційної інстанції, скасовуючи судові рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд, виходив із того, що суди у порушення вимог частини сьомої статті 119, статті 121 ЦПК України повноваження ОСОБА_4 на представництво компанії належним чином не перевірили, не постановили ухвалу про залишення позовної заяви без рух з указаних підстав, і допустили до участі у справі ОСОБА_4, як процесуального представника компанії на підставі довіреності, підписаної директором юридичного департаменту компанії, не врахувавши, що вказана довіреність вимогам закону не відповідає;

- постанові Вищого господарського суду України від 18 листопада 2009 року суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду й направляючи справу на новий розгляд, виходив із того, що суд приймаючи до розгляду заяву про затвердження мирової угоди і затверджуючи її, не звернув уваги та належним чином не оцінив ту обставину, що заява про затвердження мирової угоди від імені компанії підписана ОСОБА_5 за умови, що довіреності на представництво компанії в матеріалах справи неає;

- постанові Вищого господарського суду України від 10 квітня

2013 року суд касаційної інстанції виходив із того, що оскільки вартість відчужуваного за спірним договором майна перевищила 5% чистих активів позивача, а згоди наглядової ради на відчуження цього майна голова правління не отримував, то висновок судів про те, що вказаний договір був укладений посадовими особами позивача з перевищень повноважень є обґрунтованим, тому суди правомірно задовольнили позовні вимоги та визнали спірний договір недійсним;

Зміст наданих заявником для порівняння судових рішень судів касаційної інстанції та їх порівняння із судовим рішенням, яке він просить переглянути, не дає підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Ухвала Верховного Суду України від 10 квітня 2008 року, яка постановлена за результатами розгляду скарги про перегляд судового рішення у зв'язку з винятковими обставинами не відноситься до судових рішень, передбачених пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України. Надані заявником ухвали Верховного Суду України від 20 лютого 2008 року, 16 червня 2010 року, постановлені як судом касаційної інстанції, не можуть слугувати прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України згідно пункту 4 частини першої статті 355 ЦПК України.

Доводи, які викладені в заяві не свідчать про наявність підстав, передбачених пунктами 1, 4 статті 355 ЦПК України, для перегляду судових рішень.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховним Судом України справи за клопотанням товариства з обмеженою відповідальністю «Оптилат» про надання дозволу на виконання рішення іноземного суду за заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Вініл» про перегляд ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2014 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

від 13 травня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Л. Сенін
Л.І. Охрімчук
В.М. Сімоненко