АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

03 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Вербової І.М., Рейнарт І.М.

при секретарі Ломанову Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа: Баглійський відділ державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції про відшкодування шкоди особі, яка потерпіла від злочину, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 травня 2015 року,

встановила:

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути на його користь з держави України в особі Державної казначейської служби України грошові кошти в сумі 4410 грн. в рахунок компенсації матеріальної шкоди від злочину.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що вироком Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 24 червня 2009 року задоволено його цивільний позов та стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 7500 грн. в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди та 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди. У липні 2009 року виконавчий лист було пред'явлено до виконання, проте до цього часу вирок суду не виконано з причини неплатоспроможності засуджених. У зв'язку з викладеним, на підставі ст. 1177 ЦК України, просив позов задовольнити.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 травня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову.

Свої доводи мотивує тим, що судове рішення не відповідає положенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна фізична особа має право на повагу своєї власності та вимогам ст.14 ЦПК України. При вирішенні даного спору судом не було застосовано норми статті 1173 ЦК України. Зазначив, що ОСОБА_2 ще до винесення вироку добровільно погасив частину заподіяної злочином шкоди, протягом тривалого часу знаходився в місцях позбавлення волі, не мав можливості брати участь у погашенні майнової шкоди, після звільнення з місць позбавлення волі його місце знаходження було невідоме, доказів його платоспроможності органи виконавчої служби не надали, а тому доводи суду в тій частині, що неплатоспроможність цієї особи не доведена є надуманими та такими, що підтверджують незаконність та необґрунтованість судового рішення.

В судове засідання сторони не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, вироком Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 24 червня 2009 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України. На підставі ст.71 КК України ОСОБА_2 призначено покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі без конфіскації майна. На підставі ч.4 ст.70 КК України ОСОБА_3 призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна. Відповідно до ст.104 КК України ОСОБА_3 звільнено від відбуття покарання з іспитовим строком на 2 роки.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що вказаним вироком суду було задоволено цивільний позов ОСОБА_1 та стягнуто на його користь солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 7500 грн. в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди та 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

З метою примусового виконання вироку в частині задоволення цивільного позову позивач отримав виконавчий лист №1-194/2009, який перебуває на виконанні в Баглійському відділі ДВС Дніпродзержинського МУЮ.

Як вбачається з постанови Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 21 жовтня 2014 року, державним виконавцем Баглійського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції під час виконання виконавчого листа №1-194/2009 , виданого 24.06.2009 р., здійснюються всі необхідні заходи щодо примусового виконання рішення суду та на даний час рішення частково виконано (а.с.16-17).

Залишок боргу станом на 26.12.2013 р. згідно відмітки на виконавчому листі складав 4410 грн. (а.86).

14.01.2014 р. державним виконавцем Баглійського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на момент розгляду справи у суді законодавством не встановлено порядку відшкодування шкоди фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення. Крім того, позивачем не надано належних доказів на підтвердження неможливості стягнення залишку суми заборгованості в розмірі 4410 грн. з солідарного боржника ОСОБА_2

Такий висновок суду ґрунтується на матеріалах справи та відповідає нормам матеріального права.

Так, відповідно до вимог ч.1 ст.1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Однак, за ч.2 ст.1177 ЦК України передбачено, що шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету у випадках та порядку, передбачених законом.

Проте, ні на час розгляду справи у суді першої інстанції, ні під час перегляду судового рішення в суді апеляційної інстанції такого закону в Україні не прийнято.

До прийняття такого закону відшкодування державою шкоди відповідно до ст. 1177 ЦК на підставі загальних правил здійснюватись не може.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, вирок суду в частині відшкодування шкоди, завданої злочином, на даний час перебуває на виконанні у державній виконавчій службі, 20.10.2014 р. боржником надана квитанція про часткову сплату боргу на суму 200 грн., 01.12.2014 р. державним виконавцем здійснено вихід за адресою боржника для перевірки його майнового стану (а.с. 88).

Доказів вчинення виконавчих дій щодо іншого солідарного боржника матеріали справи не містять.

Так обставина, що ОСОБА_2, який є солідарним боржником, добровільно погасив частину заподіяної ним шкоди, а після звільнення з місць позбавлення волі його місце знаходження було невідоме, не припиняє його зобов'язання перед кредитором та не позбавляє останнього права вимагати виконання ним обов'язку в повному обсязі.

Тобто, обставини справи свідчать про те, що можливість відшкодування шкоди особами, які її заподіяли, не втрачена.

Доводи апеляційної скарги що судом не було застосовано норму ст.1173 ЦК України, яка підлягала застосовуванню, є необґрунтованими.

Так, в якості підстави позову позивачем було визначено ст.1177 ЦК України, на підставі цієї статті і було вирішено справу в суді першої інстанції.

Позовних вимог про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю органу державної влади по справі не заявлено.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ним вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Отже, твердження позивача про незаконність ухваленого рішення, порушення судом Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, інших норм матеріального та процесуального права, на думку колегії суддів є необґрунтованими, а обставини, на які він посилається - недоведеними та не підтвердженими належними та допустимими доказами по справі.

За таких підстав суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необґрунтованість та передчасність заявлених позовних вимог про відшкодування шкоди за рахунок Державного бюджету України та відмову у задоволенні даного позову.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

Ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/10241/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Матійчук Г.О.

Доповідач в суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.