Ухвала іменем україни
02 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКасьяна О.П.,
суддів: Гончара В.П., Маляренка А.В., Парінової І.К., Юровської Г.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 29 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_1. звернулася з позовом до ОСОБА_2. про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням у гуртожитку.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначала, що вона є власником кімнати НОМЕР_1 у гуртожитку, що розташований по АДРЕСА_1. Відповідач зареєстрований у вказаній кімнаті, проте не проживає в ній більше семи років, не бере участі в утриманні житла, не сплачує комунальні послуги. В 2005 році ОСОБА_2 разом з родиною перейшов на постійне місце проживання до кімнати № НОМЕР_2 у цьому гуртожитку, проте знятись із реєстрації та зареєструвати у встановленому законом порядку дійсне місце свого проживання відмовляється.

Посилаючись на викладене та уточнивши свої позовні вимоги під час судового розгляду, позивачка просила суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю, а саме: - визнати відповідача таким, що втратив право користування кімнатою НОМЕР_1, що АДРЕСА_1, та скасувати його реєстрацію.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2014 року позов задоволено частково. Визнано ОСОБА_2. таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме кімнатою НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1. В задоволенні позовних вимог про зняття з реєстраційного обліку відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 29 січня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та стягнення судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1. відмовлено. В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_1. просить скасувати рішення апеляційного суду, рішення суду першої інстанції залишити в силі, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно і з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольнивши позов, виходив із того, що права позивача як власника спірної кімнати порушено, тому відповідно до положень ст. ст. 391, 383 ЦК України, 150 ЖК України вони підлягають захисту шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням.

Апеляційний суд, скасувавши рішення суду першої інстанції в частині визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виходив із того, що позивач не довів належними та допустимими доказами у справі своє право власності на спірну кімнату.

Проте погодитися із такими висновками апеляційного суду не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що відповідно до рішення виконкому Миколаївської міської ради від 26 серпня 1994 року № 394, розпорядження від 14 грудня 2003 року НОМЕР_1/12-03 ряд кімнат, у тому числі кімната за адресою: АДРЕСА_1, визнано гуртожитком для проживання сімей АОА ВАТ «Південелеваторбуд» (а. с. 47, 48).

ОСОБА_1. на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10 жовтня 2013 року, виданого Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції, належить на праві спільної часткової власності 523/1000 частки в будинку АДРЕСА_1 (а. с. 9) та на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 26 квітня 2013 року Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції, - 40/100 часток (а. с. 21).

Відповідно до довіреності від 12 листопада 2013 року ОСОБА_1. уповноважила ОСОБА_3. користуватись та розпоряджатись (продавати, дарити, здавати в оренду, міняти) належними їй на праві приватної спільної часткової власності 40/100 та 532/1000 частками будівлі гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 46, 77)

Згідно з договором оренди житлового приміщення від 01 липня 2013 року № 24 та від 01 липня 2014 року № 22, кімнату НОМЕР_1 гуртожитку займає ОСОБА_1., яка сплачує орендну плату, без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 79-82).

ОСОБА_1., маючи намір відчуження частини своєї власності, звернулась 05 листопада 2004 року із замовленням до ММБТІ щодо визначення частки житлової кімнати НОМЕР_1.

Згідно з технічним паспортом та планом кімната НОМЕР_1 розташована на 5-му поверсі гуртожитку та перебуває у складі 523/1000 частини, які належать на праві власності ОСОБА_1. (а. с. 17, 20).

Відповідно до проведеного розрахунку згідно з Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року, ММБТІ на замовлення ОСОБА_1. 25 листопада 2014 року визначена частка житлової кімнати НОМЕР_1, житловою площею 13,7 кв. м, розташованої на 5-му поверсі в гуртожитку літ. «А-5», яка складає 6/1000 частки.

Проте з 12 жовтня 2004 року у спірній кімнаті зареєстрований відповідач у справі - ОСОБА_2, який був вселений у зазначене приміщення разом із матір'ю ОСОБА_5 та сестрою ОСОБА_4. на підставі листа та дозволу ВАТ ОАО «Південелеваторбуд» 20 серпня 2004 року (а. с. 28). В подальшому ОСОБА_5. на підставі заяви разом із донькою та сином отримали кімнату № НОМЕР_2, але зареєструвались там лише ОСОБА_5. та ОСОБА_4. (а. с. 29, 30, 75, 76).

ОСОБА_2 залишився зареєстрованим у спірній кімнаті, але не проживає в ній з 2005 року, його особистих речей в кімнаті немає, комунальні послуги відповідач не сплачує. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою щодо зняття з реєстраційного обліку, оскільки реєстрація відповідача за цією адресою створює перешкоди власнику у розпорядженні своїм майном (а. с. 31 - 39, 78).

Згідно зі ст. 10 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1766/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, а відповідно до ст. 212 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1987/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843047/ed_2014_07_07/pravo1/T030435.html?pravo=1> особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843364/ed_2014_07_07/pravo1/T030435.html?pravo=1> власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843366/ed_2014_07_07/pravo1/T030435.html?pravo=1> право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843442/ed_2014_07_07/pravo1/T030435.html?pravo=1> власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 379 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843429/ed_2014_07_07/pravo1/T030435.html?pravo=1> житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843433/ed_2014_07_07/pravo1/T030435.html?pravo=1> та ст. 150 ЖК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_642/ed_2014_06_11/pravo1/KD0003.html?pravo=1>, які передбачають право власника використовувати житлом для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до п. 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843393/ed_2014_07_07/pravo1/T030435.html?pravo=1>) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_337/ed_2014_06_11/pravo1/KD0003.html?pravo=1>, 72 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_354/ed_2014_06_11/pravo1/KD0003.html?pravo=1>, 116 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_500/ed_2014_06_11/pravo1/KD0003.html?pravo=1>, 156 ЖК УРСР <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_661/ed_2014_06_11/pravo1/KD0003.html?pravo=1>; ст. 405 ЦК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843459/ed_2014_07_07/pravo1/T030435.html?pravo=1>), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Враховуючи вищенаведене, дослідивши зібрані у справі докази, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимоги позивачки про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, обґрунтовані та підлягають задоволенню.

У порушення вимог ст. ст. 60, 213-215 ЦПК України оскаржуване в касаційному порядку рішення апеляційного суду суперечить зібраним у справі доказам, його висновок про недоведеність позивачем права власності на спірне майно спростовується наявними в матеріалах справи технічним паспортом та планом спірної кімнати НОМЕР_1, що розташована на 5-му поверсі гуртожитку та перебуває у складі 523/1000 частки в будинку АДРЕСА_1, які належать на праві власності ОСОБА_1. на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10 жовтня 2013 року, виданого Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції (а. с. 9, 17, 20).

На підставі наведеного колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом. На підставі ст. 339 ЦПК України рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 29 січня 2015 року скасувати, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян
Судді: В.П. Гончар А.В. Маляренко І.К. Парінова Г.В. Юровська