Справа № 524/9843/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.02.2015 року, Автозаводський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі:

головуючого - судді - Нестеренка С.Г.

при секретарі - Бельченко Н.Л.

з участю представників позивача - відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яка є одночасно третьою особою - відповідачем, відповідача - позивача ОСОБА_4, його представника - ОСОБА_5, представників третіх осіб: - Кременчуцької міської Ради - Мазур О.А., - ТОВ «Житлорембудсервіс» - Осики О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення, покладення зобов'язання, -

В С Т А Н О В И В

У жовтні 2014 року до суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Зазначала, що відповідач є її батьком, з яким зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1.

Відповідач у вказаній квартирі не проживає з 2001 року без поважних причин, мешкає за іншою адресою.

Просила визнати відповідача ОСОБА_4 таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням відповідно ст.ст. 64, 71, 72 ЖК України, оскільки не проживає понад шість місяців у спірній квартирі (т.1.а.с. а.с. 2-4, 25-27).

У січні 2015 року позивач ОСОБА_1 доповнила позовні вимоги щодо їх обґрунтування (т.1. а.с. а.с. 129-132).

У грудні 2014 року відповідач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення, покладення зобов'язання (т.1. а.с. а.с. 34-37).

Просив змінити договір найму спірного житлового приміщення, покласти на ТОВ «Житлорембудсервіс» обов'язки по укладення окремого договору найму, вселити його до спірної квартири та зобов'язати відповідачів не чинити перешкоди та не порушувати встановлений порядок користування цим житловим приміщенням.

Посилався на те, що у вересні 2014 року відповідачі змінили замок у вхідних дверях спірної квартири і він змушений проживати тимчасово в іншому житловому приміщенні.

У січні 2015 року відповідач ОСОБА_4 свій позов уточнив, зокрема змінив позовні вимоги та просив вселити його до спірного житлового приміщення і зобов'язати відповідачів не порушувати порядок користування цим приміщенням (т.1. а.с. а.с. 124-126).

Ухвалою суду від 08 грудня 2014 року позови ОСОБА_1 та ОСОБА_4 були об'єднані в одне провадження (т. 1 а.с. 68).

У судовому засіданні 12 січня 2015 року позивач - відповідач ОСОБА_1 власний уточнений позов підтримала, просила задовольнити, з позовом ОСОБА_4 не погодилася. Пояснила, що ОСОБА_4 є її батьком, вони разом зареєстровані у спірній квартирі, між батьком та матір'ю виникли неприязні стосунки. Відмовилася вказати про те, з якого саме часу батько не проживає у квартирі, з якого саме часу він втратив право користування квартирою, конкретні підстави для визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою згідно ст. ст. 71, 72 ЖК України чи ст. ст. 72, 107 ЖК України, і надалі відмовилася від надання особистих пояснень по суті справи на вимоги її представників ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Представники позивача - відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яка є одночасно третьою особою - відповідачем за зустрічним позовом, уточнений позов ОСОБА_1 підтримали, з позовом ОСОБА_4 не погодилися. Стверджували, що відповідач - позивач ОСОБА_4 не проживає у спірному житловому приміщенні, називаючи різні роки: 1996, 2000, 2001, 2002, 2008 та 2009 рік, не вказуючи конкретні місяці. Незважаючи на роз'яснення суду, не уточнили місяць і рік з яких ОСОБА_4 перестав проживати у спірній квартирі та місяць і рік з яких втратив ОСОБА_4 право користування житловим приміщенням, а також остаточно посилалися на ст.ст. 64, 71, 72 ЖК України. ОСОБА_3 підтвердила факт свого проживання у спірній квартирі у судовому засіданні 19 лютого 2015 року, а у судовому засіданні 26 лютого 2015 року зазначила, що не проживає у спірній квартирі.

Відповідач - позивач ОСОБА_4 та його представник - ОСОБА_5 з позовом ОСОБА_1 не погодилися, підтримали уточнений позов до ОСОБА_1 з посиланням на обставини, які вказувалися у зустрічній та уточненій до неї позовних заявах. Крім того, у судовому засіданні 19 лютого 2015 року відповідач - позивач ОСОБА_4 просив усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом покладення зобов'язання на відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 надати ключі від замків вхідних дверей квартири, а також не чинити перешкоди йому у вселенні до спірного житлового приміщення, а у судовому засіданні 26 лютого 2015 року ОСОБА_4 пояснив, що не ставить вимоги про стягнення з відповідачів оплачених ним судових витрат, що позов до відповідачів про встановлення порядку користування спірною квартирою та про виселення ОСОБА_3 зі спірної квартири буде подавати пізніше. В останній позовній заяві він помилково зазначив щодо покладення обов'язку на відповідачів не порушувати встановлений порядок користування житловим приміщенням, оскільки мав на увазі покладення обов'язку не чинити перешкоди у користуванні йому квартирою та його вселення до квартири.

Представники третіх осіб: Кременчуцької міської Ради - Мазур О.А. та ТОВ «Житлорембудсервіс» - Осика О.С. щодо суті спору не визначилися, покладалися на розсуд суду. Підтвердили, що у зв'язку з тим що квартира є неприватизованою, остання належить до державного житлового фонду.

Представник третьої особи КГЖЕП «Автозаводське» у судове засідання не прибув, керівництво якого просило розглянути справу за відсутності їх представника.

Позивач-відповідач ОСОБА_1 після судового засідання 12 січня 2015 року також просила розглядати справу за її відсутності.

Суд, вислухавши пояснення сторін, третіх осіб, їх представників, свідчення свідків, вивчивши матеріали справи, встановив наступне.

Відповідно ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч. ч. 4, 5 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних

і громадських організацій.

У відповідності до ч. 1 ст. 63 ЖК України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Згідно ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

У ст. 65 цього Кодексу передбачено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст. ст. 71, 72 ЖК України наймач або члени його сім'ї можуть бути у судовому порядку визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням, якщо вони не проживають у ньому без поважних на те причин понад шість місяців, а згідно ст.ст. 72, 107 цього Кодексу - у випадку непроживання у спірному житловому приміщенні, якщо вони виїхали на інше постійне місце проживання.

Судом достовірно встановлено, що відповідач - позивач ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з третьою особою - відповідачем ОСОБА_3 з 22 березня 1995 року по 21 березня 2014 року і які від шлюбу мають позивача - відповідача ОСОБА_1.

Спірне житлове приміщення - квартира АДРЕСА_1, загальною площею 41,70 кв.м., є неприватизованою і належить до державного житлового фонду, який перебуває у віданні Кременчуцької міської Ради, складається з двох неізольованих житлових кімнат, сумарною житловою площею 27,70 кв.м. (т. 1 а.с. 12, 14). Будинок у якому знаходиться вказана квартира перебуває на балансі у КГЖЕП «Автозаводське», а ТОВ «Житлорембудсервіс» є виконавцем послуги з управління житловим фондом.

Станом на день розгляду справи у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: відповідач - позивач ОСОБА_4 з 25 травня 1988 року, позивач - відповідач ОСОБА_1 з 01 вересня 1996 року, що не заперечувалося сторонами, третіми особами та підтверджується актом про проживання ОСОБА_1, довідкою про склад сім'ї (т. 1 а.с. а.с. 11, 14) та свідченнями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_10 та ОСОБА_11

Фактично у спірній квартирі проживає ОСОБА_3, що вона підтвердила у судовому засіданні 19 лютого 2015 року.

Наймачем спірного житлового приміщення є відповідач - позивач ОСОБА_4, на ім'я якого відкрито особовий рахунок.

Позивач-відповідач ОСОБА_1, будучи зареєстрованою у спірному житловому приміщенні, фактично, крім періоду канікул у навчальному процесі, в ньому постійно не проживає з 2010 року у зв'язку з навчанням в Компаніївському технікумі ветеринарної медицини Білоцерківського національного аграрного університету з 01 вересня 2010 року по 30 червня 2014 року, та у Харківській державній зооветеринарній академії з 01 вересня 2014 року, що підтверджується довідками з навчальних закладів (т. 1 а.с. а.с 59, 176), та підтверджується актом про проживання ОСОБА_1, довідкою про склад сім'ї (т. 1 а.с.а.с. 11, 14) та свідченнями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_10 та ОСОБА_11, а також не заперечувалося сторонами у справі. Отже, позивач-відповідач ОСОБА_1 не втратила право користування спірною квартирою.

Суд вважає, що і відповідач-позивач ОСОБА_4 не втратив право користування спірною квартирою, фактично нею не користується з поважних причин, а саме заселення до спірного житлового приміщення ОСОБА_3, зміни замків у вхідних дверях квартири, у зв'язку з чим ОСОБА_4 звертався до правоохоронних органів.

Згідно висновків дільничного інспектора міліції СДІМ Кременчуцького МВ УМВС України в Полтавській області від 12 січня 2015 року перевірка за зверненням ОСОБА_4 була проведена, ознак кримінального правопорушення не було встановлено, роз'яснено що склалися цивільно-правові відносини, які розглядаються у судовому порядку (висновок ЄО № 18803 та ЄО № 19002).

Позивач - відповідач ОСОБА_1 та її представники - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яка є одночасно третьою особою - відповідачем, не подали до суду належні і допустимі, безспірні і достовірні докази на підтвердження фактів постійного непроживання відповідача-позивача ОСОБА_4 у спірній квартирі, втрати ним права користування цим житловим приміщенням з різних підстав згідно ст. ст. 71, 72 або ст.ст. 72, 107 ЖК України.

Так, позивач-відповідач ОСОБА_1 пояснила у судовому засіданні, що між батьками виникли неприязні стосунки. Відмовилася вказати про те, з якого саме часу батько не проживає у квартирі, з якого саме часу він втратив право користування квартирою, конкретні підстави для визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою згідно ст. ст. 71, 72 ЖК України чи ст. ст. 72, 107 ЖК України, і надалі відмовилася від надання особистих пояснень по суті справи на вимоги її представників ОСОБА_2 та ОСОБА_3

З позовних заяв ОСОБА_1 та пояснень її представників - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, наданих у судовому засіданні, постають різні роки, коли ОСОБА_4 перестав проживати у спірному житловому приміщенні, зокрема вказувалися: 1996, 2000, 2001, 2002, 2008 та 2009 роки. Незважаючи на роз'яснення суду, не уточнили місяць і рік з яких ОСОБА_4 перестав остаточно проживати у спірній квартирі та місяць і рік з яких втратив ОСОБА_4 право користування житловим приміщенням, оскільки вказані особи посилалися на непроживання ОСОБА_4 у спірному житловому приміщенні понад шість місяців з одночасним посиланням на проживання в іншому житловому приміщенні, а також остаточно посилалися на ст.ст. 64, 71, 72 ЖК України.

У судовому засіданні 12 січня 2015 року ОСОБА_3 не заперечувала факт виникнення між нею та її колишнім чоловіком ОСОБА_4 неприязних стосунків. Крім того, вказувала, що подання даного позову зумовлене необхідністю подальшої приватизації квартири їх спільною дочкою ОСОБА_1 та можливого відчуження з метою поліпшення матеріального становища.

Не є належними і допустимими доказами наявність підписаних ОСОБА_3 договорів з телекомпанією та інтернетпровайдером ПТК «Візит», іншими комунальним підприємствами щодо надання інформаційних та житлово-комунальних послуг. Також, не є такими доказами і акти про огляд спірної квартири, у зв'язку з затопленням та акт про зняття пломб на водолічильниках (т.1 а.с. а.с. 95-102, 104, 105, 106). Зазначені документи підтверджують не сам факт непроживання ОСОБА_4 у спірному житловому приміщенні, а лише про присутність ОСОБА_3 на час складання цих документів за тимчасової відсутності наймача цього приміщення ОСОБА_4

Крім того, не знайшли свого підтвердження доводи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про сплату вартості житлово-комунальних послуг та боргу по оплаті цих послуг саме ОСОБА_3 Зокрема, вказані особи не подали належні і допустимі докази щодо сплати вартості цих послуг тільки саме ОСОБА_3 Суд враховує, що саме відповідач-позивач ОСОБА_4 надав 08 грудня 2014 року оригінали квитанцій про сплату послуг, наданих ТОВ «Житлорембудсервіс» у період часу з березня 2000 року по вересень 2008 року (т. 1 а.с.а.с. 63-66). Додана до первісної позовної заяви квитанція про сплату комунальних послуг зазначеного підприємства є лише копією квитанції, які були надані в оригіналі ОСОБА_4 (т.1 а.с. а.с. 16, 63-66).

Згідно довідки Кременчуцької філії ПАТ «Полтаваобленерго» від 03 лютого 2015 року вбачається, що по спірній квартирі малася заборгованість по тепловій енергії: - опалення - 8031,50 грн. за період з квітня 1998 року по серпень 2011 року; - гаряча вода - 3727,07 грн. за період з січня 2000 року по серпень 2011 року. У вересні 2011 року вказана заборгованість була погашена в повному обсязі. Несплаченим залишилися лише три суми судового збору: 51 грн., 15 грн. та 30 грн. Станом на 01 січня 2015 року виникла заборгованість по тепловій енергії за період з листопада по грудень включно 2014 року: опалення - 657, 20 грн., гаряча вода - 96,15 грн. (т. 1 а.с. 235).

З довідки КП «Кременчукводоканал» від 03 лютого 2015 року постає, що спірній квартирі є заборгованість по оплаті вартості послуг з централізованого водопостачання та водовідведення за період з листопада 2014 року по січень 2015 року на суму 93,56 грн. Попередня сума заборгованості була стягнута у судовому порядку з ОСОБА_4 і відповідне виконавче провадження було закінчене 24 липня 2008 року у зв'язку з повним фактичним погашенням боргу (т. 1 а.с. 236).

Суд також враховує, і таке постає з пояснень відповідача-позивача ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5 та представника третьої особи ТОВ «Житлорембудсервіс» - Осики О.С., що станом на день розгляду справи існує заборгованість по оплаті послуг «площа», які надає вказане товариство за період з листопада 2014 року по січень 2015 року, а також, що борг, який було стягнуто з ОСОБА_4 по оплаті вказаного виду послуги судовим наказом, виданого Автозаводським районним судом м. Кременчука від 21 березня 2011 року, було погашено у повному обсязі (т. 1 а.с. а.с. 243 - 249).

На спростування вказаних обставин щодо сплати саме відповідачем-позивачем ОСОБА_4 заборгованості по оплаті вартості житлово-комунальних послуг, позивач-відповідач ОСОБА_1 та її представники ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яка є одночасно третьою особою-відповідачем, належних і допустимих доказів - не подали, як і не подали такі докази на підтвердження сплати боргу по житлово-комунальним послугам саме ОСОБА_1 та/або ОСОБА_3

Не заслуговують уваги доводи ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а також свідчення свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13 з приводу того,що відповідач має постійне місце проживання та інше житлове приміщення на праві користування.

Дійсно, відповідач-позивач ОСОБА_4, внаслідок неприязних стосунків, які виникли між ним та ОСОБА_3, а також враховуючи що ОСОБА_3 без законних на те підстав проживає у спірному житловому приміщенні, проживає у АДРЕСА_2. Однак, згідно акту про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом житлового і господарських будівель індивідуального забудовника, виданого 23 листопада 2000 року виконавчим комітетом Запсільської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області на ім'я ОСОБА_14, яка є рідною матір'ю відповідача-позивача ОСОБА_4, прийнято в експлуатацію садовий будинок з господарськими будівлями, який розташовано у АДРЕСА_2 та який має пічне опалення і до якого не підведено мережі газу та електропостачання. Дана обставина підтверджується актом, копією технічного паспорту, довідками Запсільської сільської ради та Великокохнівської філії ПАТ «Полтаваобленерго» (т. 1 а.с. а.с. 175, 177-181, 242), а також підтверджується свідченнями свідків ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, котрий є головою Запсільської сільської ради. Суд не приймає до уваги свідчення свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 взагалі, оскільки у перерві судового засідання, яке мало місце 20 січня 2015 року, до них підходили і мали розмови ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5

Суд також не погоджується з доводами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з приводу того, що відповідач-позивач ОСОБА_4 проживає одночасно у АДРЕСА_3, який фактично належить ОСОБА_19, що підтверджується технічним паспортом (т.1 а.с. 185) та поясненнями ОСОБА_4 і свідченнями свідків ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16

Зважаючи на такі обставини, аналізуючи зібрані та надані докази у їх сукупності, відсутність належних і допустимих доказів зі сторони ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на підтвердження позову ОСОБА_1 та спростування позову ОСОБА_4, фактичне небажання ОСОБА_1 підтримувати власний позов, яке полягало у відмові ОСОБА_1 давати пояснення по суті спору в судовому засіданні 12 січня 2015 року та з врахуванням пояснень ОСОБА_3 щодо мети подання даного позову, яка зазначалася вище, суд приходить до висновку що позов ОСОБА_1 є необґрунтованим, безпідставним, недоведеним та таким, що не підлягає задоволенню.

Одночасно, з метою недопущення порушення конституційного права ОСОБА_4 на житло та з врахуванням позовних вимог ОСОБА_4, які ним ставилися у позовних вимогах та уточнених у судовому засіданні, суд вважає за необхідне позов ОСОБА_4 задовольнити частково. Необхідно, усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_4 житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1, вселити його до спірної квартири з покладенням обов'язків на відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не чинити перешкоди у вселенні ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_1 та надати ключі від замків вхідних дверей квартири АДРЕСА_1. В іншій частині вимог необхідно відмовити ОСОБА_4, а саме в частині вимог про стягнення у повернення сплаченого судового збору з відповідачів на його користь у зв'язку з тим, що ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснив, що не наполягає та не просить на стягненні таких витрат з відповідачів. Вимогу про непорушення встановленого порядку користування ОСОБА_4 уточнив у судовому засіданні щодо необхідності усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. Так, у судовому засіданні 26 лютого 2015 року ОСОБА_4 пояснив, що не ставить вимоги про стягнення з відповідачів оплачених ним судових витрат, що позов до відповідачів про встановлення порядку користування спірною квартирою та про виселення ОСОБА_3 зі спірної квартири буде подавати пізніше, а також пояснив, що в останній позовній заяві він помилково зазначив щодо покладення обов'язку на відповідачів не порушувати встановлений порядок користування житловим приміщенням, оскільки мав на увазі покладення обов'язку не чинити перешкоди у користуванні йому квартирою та його вселенні до квартири.

Суд неодноразово роз'яснював сторонам права та обов'язки, у тому числі на подання додаткових доказів, уточнення вимог та надавав можливість ознайомлюватися з матеріалами справи.

Керуючись ст. 47 Конституції України, ст.ст. 9, 63, 64, 65, 71, 72 ЖК України, ст. ст. 14, 57 - 59, 208, 209, 212-215, 218, 223, 293, 294 ЦПК України,

В И Р І Ш И В

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення, покладення зобов'язання - задовольнити частково.

Усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_4 житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Вселити ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_1.

Зобов'язати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не чинити перешкоди у вселенні ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_1 та надати ключі від замків вхідних дверей квартири АДРЕСА_1.

Відмовити ОСОБА_4 в іншій частині позовних вимог.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного Суду Полтавської області через Автозаводський районний суд м. Кременчука упродовж десяти днів з дня проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги або розгляду справи Апеляційним судом, якщо рішення не скасовано.

Повне рішення виготовлено 03 березня 2015 року.

Суддя: