22-ц/775/809/2015(м)
Головуючий у 1-ій інстанції Кашицька С.А.
Категорія 54 Суддя - доповідач Ткаченко Т.Б.
Р і ш е н н я

Іменем України

02 вересня 2015 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі :

Головуючого - Ткаченко Т.Б.

Суддів - Лісового О.О., Биліни Т.І.

При секретарі - Собецькій О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Маріуполі справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про поновлення строку звернення до суду, визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та стягнення витрат на правову допомогу, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 червня 2015 року,

В с т а н о в и л а :

В лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом до Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (далі ПАТ «ММК ім.Ілліча»), в якому просив поновити йому строк звернення до суду з позовом, визнати протиправним та скасувати наказ № 70-к від 19 грудня 2014 року про звільнення його з роботи за прогул без поважної причини на підставі ст.40 п.4 КЗпП України, поновити на роботі на посаді машиніста автовишки теплосилового цеху ПАТ «ММК ім.Ілліча», стягнути з відповідача на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 20 грудня 2014 року по день винесення судом рішення, але не менше 9 169 грн. 44 коп. та у відшкодування моральної шкоди 10000 грн. та витрат на правову допомогу 5000 грн.

В обґрунтування позову посилався на те, що з 1995 року працював у ПАТ «ММК ім.Ілліча» на різних посадах, а з 16 січня 2014 року - машиністом автовишки 5 розряду теплосилового цеху. Наказом № 70-к від 19 грудня 2014 року був звільнений із займаної посади за прогули без поважних причин на підставі ст.40 п.4 КЗпП України - відсутність на роботі більше трьох годин. Вважає свої звільнення незаконним, оскільки на роботі він був відсутній з поважних причин, а саме у зв'язку з хворобою дружини, яка потребувала забезпечення її ліками та перевезенням додому, роботу покинув лише після оформлення заяви про надання йому одного дня відпустки без утримання за сімейними обставинами та залишення на робочому столі безпосереднього керівника - механіка ОСОБА_4 і припинив роботу з його дозволу. Крім того, на першу вимогу начальника цеху він повернувся на своє робоче місце, відпрацював до кінця робочої зміни без перерви, та на роботі був відсутній менше трьох годин. Ніякої шкоди підприємству заподіяно не було, оскільки автовишка, машиністом якої він працював, з квітня 2014 року з технічних причин, не була задіяна в робочому процесі, і він виконував поточні виробничі завдання. Вважає, що його звільнення обумовлено упередженим ставленням до нього з боку керівництва, оскільки він оскаржив дії співробітника служби безпеки та працівника Іллічівського РВ до прокуратури щодо незаконного проведення обшуку його автомобіля. Строк звернення до суду з позовом пропустив з поважних причин, оскільки протягом тривалого часу внаслідок перенесеного від незаконного звільнення стресу, хворів.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 червня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ «ММК ім.Ілліча» про поновлення строку звернення до суду, визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу, відмовлено.

З рішенням суду не погодився позивач, посилаючись в апеляційній скарзі на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить апеляційний суд скасувати зазначене рішення суду і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його вимоги.

Зокрема вказує, що у суду були відсутні підстави стверджувати про порушення позивачем трудової дисципліни, оскільки жодного документу, прийнятого у відповідності до вимог чинного законодавства про встановлення для позивача режиму роботи на листопад 2014 року відповідач не надав. Документів, які б підтверджували встановлення правилами внутрішнього трудового розпорядку часу початку і закінчення перерви, яка не включається до робочого часу, та доказів відсутності його на роботі, а не на робочому місці, більше трьох годин, до матеріалів справи не додано.

Суд не дав оцінки тим обставинам, що позивач покинув роботу зі згоди свого безпосереднього керівника та дійшов необґрунтованого висновку щодо відсутності позивача на робочому місці без поважної причини, та не врахував час залишення та відсутності на роботі. Поважність причини відсутності на роботі з 08-00 год. до 09-50 год. являється хвороба дружини та протиправне затримання.

Безпідставно суд не погодився з доводами позивача щодо причини оформлення останнім відпустки без утримання на 20.11.2014 року.

Суд безпідставно відмовив позивачу у поновленні строку звернення до суду, оскільки при звільненні 19.12.2014 року позивачу не була вручена копія наказу про звільнення. Видача трудової книжки відбулась набагато пізніше після його звільнення. У наданому відповідачем оригіналу Журналу видачі трудових книжок графа про дату видачі йому трудової книжки не заповнена. З таких обставин вважає, що позивачем дотриманий місячний строк звернення до суду.

Зазначає також, що суд не розглянув вимоги позивача про поновлення строку звернення до суду, оскільки викладені в рішенні його висновки щодо ст.267 ЦК України та строку позовної давності не відносяться до предмету спору. При цьому судом не прийнято до уваги поважність причин звернення позивача до суду 19 лютого 2015 року.

При розгляді заявленого позивачем позову суд порушив вимоги ст.ст.5,10,11 ЦПК України, в зв'язку з чим судді був заявлений відвід, який безпідставно не задоволений.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника ОСОБА_5, які підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, заперечення представника відповідача - ОСОБА_6, яка просила апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні з таких підстав.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або його зміни є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що позивач з 26 червня 1995 року перебував в трудових відносинах з ПАТ «ММК ім.Ілліча», і з 16 січня 2001 року виконував роботу машиніста автовишки 5 розряду теплосилового цеху (а.с.12, 11).

Наказом ПАТ «ММК ім.Ілліча» № 70-ку від 19 грудня 2014 року за порушення трудової дисципліни, у зв'язку із здійсненням прогулу (відсутність на роботі більше 3 години без поважної причини 20 листопада 2014 року) ОСОБА_2 було звільнено з роботи на підставі ст.40 п.4 КЗпП України (а.с. 43).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач 20 листопада 2014 року був відсутній на робочому місці з 07-00 годин до 11-00 годин без поважних причин, згоди власника на надання відпустки без збереження заробітної плати позивачем отримано не було та позивач не надав до суду доказів того, що за сімейними обставинами, або з інших поважних причин, він потребував 20 листопада 2014 року такої відпустки.

Позивачем не надано доказів того, що його 20 листопада 2014 року незаконно тривалий час затримували та перешкоджали йому повернутися на роботу, на своє робоче місце.

Власником ПАТ «ММК ім.Ілліча» у повному обсязі була дотримана процедура застосування дисциплінарного стягнення та звільнення з ініціативи власника.

Позивач ОСОБА_2 не надав до суду жодних переконливих доказів на підтвердження заявлених ним позовних вимог та пропустив місячний строк звернення до суду з даним позовом. Таким чином, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 слід відмовити в повному обсязі.

Колегія суддів не може повністю погодитися з висновками суду першої інстанції .

Згідно п.4 ст.40 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку прогулу працівника, (у тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема, п.4 статті 40 може бути проведено лише за попередньою згодою виборчого органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Згідно з ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як роз'яснено в п.4. постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» , з наступними змінами (далі - Пленум ВСУ), встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін. При пропуску передбаченого ст. 225 КЗпП десятиденного строку без поважних причин необхідності у з'ясуванні інших обставин справи не має.

Отже, відповідно до положень ст.233 КЗпП України та вищенаведених роз'яснень Пленуму ВСУ, суд з'ясовує не лише причини пропуску зазначеного строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін. При необґрунтованості вимог суд відмовляє в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки вони стосуються захисту порушеного права. При обґрунтованості вимог і поважності причин пропуску звернення до суду, суд поновлює пропущений строк на звернення за вирішенням трудового спору і вирішує його по суті. При пропуску строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає неможливим його поновити, та зазначає, що відмовляє в позові саме з цих підстав, не аналізуючи в рішенні обґрунтованості вимог по суті.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 судом першої інстанції допущено протиріччя, а саме суд відмовив у задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог та за пропуском строку звернення до суду.

За таких обставин рішення суду не може бути залишено без змін враховуючи наступне.

Відповідно до Розпорядження начальника по теплосиловому цеху № 1172 від 01 жовтня 2014 року водій ОСОБА_2 з 01.10.2014 року по 31.10.2014 року переведений з графіка 301 на графік 11 з його згоди, для підготовки автомобіля до проходження експертного обстеження (а.с.121).

Згідно із довідкою по теплосиловому цеху від 26 червня 2015 року, з 02 вересня 2014 року по 19 грудня 2014 року робітник теплосилового цеху ОСОБА_2 був переведений з графіка робіт 301 на 11 графік (п'ятиденна, з 07-00 год. до 15-30 год.) для підготовки автомобіля до проходження експертного обстеження та в цей період його графік робіт не змінювався (а.с. 119).

В матеріалах справи мається заява ОСОБА_2 від 20 листопада 2014 року, яка написана ним на ім'я начальника теплосилового цеху ОСОБА_3, відповідно до якої ОСОБА_2 просить надати йому відпустку без збереження заробітної плати на 1 день з 20 листопада 2014 року за сімейними обставинами. Вказана заява позивача була підписана майстром ОСОБА_7 20 листопада 2014 року з резолюцією «Не заперечую» (а.с.9).

Питання про надання відпустки без збереження заробітної плати на ПАТ «ММК ім..Ілліча» вирішується начальниками цехів і підрозділів (а.с.100-111) та для вирішення цього питання складається заява за формою ЗР-1, як це передбачене стандартом підприємства 227-01.16:2009 «Види і тривалість відпусток. Порядок надання, документального оформлення та обліку всіх видів відпусток на комбінаті». Заява подається на ім'я начальника цеху/відділу і розпорядженням начальника цеху або відділу дається згода або відмова в наданні відпустки без збереження заробітної плати з вказівкою на яку кількість днів і з якого часу.

Відповідно до доповідної майстра ділянки ОСОБА_7 на ім'я начальника теплосилового цеху ОСОБА_3, до відома останнього доведено про те, що 20 листопада 2014 року ОСОБА_2, був відсутній на робочому місці з 07-00 години до 11-00 години за невстановленою причиною та просив прийняти міри (а.с.31).

Відповідно акту по теплосиловому цеху від 20 листопада 2014 року, було обстежено робоче місце водія автотранспортних засобів (автовишки) ОСОБА_2, в результаті чого виявлена відсутність водія ОСОБА_2 20 листопада 2014 року з 07-00 години до 11-00 години на своєму робочому місці на території ділянки спецтехніки (а.с.32).

03 грудня 2014 року було надано профспілковим комітетом теплосилового цеху згоду на звільнення ОСОБА_2 за п.4 ст.40 КЗпП України за скоєний ним прогул (відсутність на робочому місці більше трьох годин) без поважної причини 20 листопада 2014 року (а.с.39-41).

В матеріалах справи мається повідомлення виконуючого обов'язки начальника Управління безпеки і контролю ПАТ «ММК ім.Ілліча» (далі - УБіК) за № 191/3511 від 25 листопада 2014 року, відповідно до якого начальника теплосилового цеху (далі - ТСЦ) оповістили про те, що в ході перевірки планових заходів націлених на запобігання фактів викрадання з території комбінату робітниками УБіК 20 листопада 2014 року о 08 год.30 хв. на території кладовища в с.Мирний був задокументований факт викрадання ПСМ робітниками ТСЦ та затримані водії ОСОБА_9 та ОСОБА_2 В наданих до повідомлення фотографіях автомобіля Volkswagen Transporter, державний реєстрацій номер НОМЕР_1, на якому останній прибув на територію кладовища, проставлені дата і час - 20/11/2014 09:55 (а.с.46-47).

Вироком Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 29 січня 2015 року колишнього працівника теплосилового цеху ПАТ «ММК ім.Ілліча» ОСОБА_9 було засуджено за скоєння злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, яке виразилось у таємному викраденні дизельного палива в загальному обсязі 160 літрів, яке належить ПАТ «ММК ім.Ілліча» та призначено покарання у вигляді штрафу в сумі 850 грн.(а.с.67).

Відповідно до листа прокуратури Іллічівського району м.Маріполя № 110-111-14 від 22.01.2015 року, адресованого ОСОБА_2, факт проведення огляду автомобіля та утримання ОСОБА_2 протягом 2 годин не підтвердився (а.с.15).

Факт телефонування майстром ОСОБА_7 до позивача з повідомленням про необхідність явки останнього на роботу, оскільки начальник цеху не підписав заяву, знаходження позивача на території кладовища в с.Мирний та працівників УБіК та Іллічівського РВ Маріупольського УМВС України в Донецькій області та виїзд на вказане місце начальника теплосилового цеху ОСОБА_3 представник відповідача не заперечувала в апеляційному суді.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 березня 2015 року задоволено скаргу ОСОБА_2 на бездіяльність начальника 2-го слідчого відділу слідчого управління прокуратури Донецької області Теліуса В.В. та зобов'язано останнього внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення за заявою ОСОБА_2 від 25 лютого 2015 року (а.с.60).

Отже, погодитися з необгрунтованістю позовних вимог ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з роботи за прогул без поважної причини, поновленні на роботі, колегія суддів не може, оскільки факт відсутності позивача без поважної причини на роботі, а не на робочому місці, протягом більше трьох годин, під час розгляду справи не встановлено.

Разом з тим, колегія суддів не може не погодитися з висновком суду щодо пропущення позивачем без поважних причин строку звернення до суду з даним позовом.

Як вже зазначалось, ст.233 КЗпП України встановлено місячний строк для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, перебіг якого починається з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до положення ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 був ознайомлений 19 грудня 2014 року з випискою з наказу № 70-ку від 19.12.2014 року «Про накладення дисциплінарних стягнень», на підставі якого його було звільнено з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України та в цей же день отримав виписку з наказу (а.с.44).

Про зазначені обставини свідчать зазначення ОСОБА_2 дати (19.12.14) та свого підпису після запису «З випискою з наказу ознайомлений, виписку отримав».

Вказана дата та підпис позивачем проставлені у цій виписці після запису «Запропоновано в день звільнення отримати у відділі кадрів трудову книжку».

Під час ознайомлення з наказом ОСОБА_2 на виписці зроблено запис про те, що він з наказом не згоден і буде його оскаржувати в суді.

В цей же день, ОСОБА_2 отримав трудову книжку у відділі кадрів, про що свідчить дата її отримання 19.12.2014 року та підпис останнього в Журналі видачі трудових книжок (свій підпис в цій графі позивач в апеляційному суді не заперечував), витяг з якого наданий до матеріалів справи (а.с.97).

Зазначені обставини спростовують доводи апелянта щодо не отримання взагалі копії наказу про звільнення та отримання трудової книжки набагато пізніше.

Доводи апеляційної скарги щодо не заповнення графи про дату видачі позивачу трудової книжки у Журналі видачі трудових книжок, спростовується записами цього журналу, з якого вбачається, що графа 9 «Дата звільнення і дата видачі трудової книжки при звільненні» щодо трудової книжки ОСОБА_2 заповнена датою 19.12.2014 р. А у графі 8 цього журналу, яка не заповнена в строчці щодо трудової книжки ОСОБА_2, вносяться відомості які не стосуються дати звільнення і дати видачі трудової книжки.

Відповідно до пояснень представника відповідача, які узгоджуються з матеріалами справи, оскільки дата звільнення і дата отримання позивачем трудової книжки співпадали, була зазначена одна дата 19 грудня 2014 року.

Між тим, з позовом про поновлення на роботі та іншими вимогами ОСОБА_2 звернувся до суду 20 лютого 2015 року, посилаючись на пропуск строку звернення до суду з причини, що протягом тривалого часу внаслідок перенесення від незаконного звільнення стресу, хворів (а.с.3-8).

Разом з тим, будь - яких поважних причин пропуску, визначеного ч.1 ст.233 КЗпП України, строку ОСОБА_2 не навів та доказів неможливості звернення з відповідним позовом вчасно та існування непереборних перешкод у цьому, позивач суду у відповідності зі своїм процесуальним обов'язком, згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України, не надав, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду щодо відсутності підстав для поновлення цього строку.

Посилання ОСОБА_2 на поважність пропуску строку у зв'язку з тим, що внаслідок незаконного звільнення він переніс стрес та впав в депресію, належними і допустимими доказами не підтверджується.

Зазначений діагноз спеціалістами лікувального закладу йому не встановлювався, лікування не призначалось та він не визнавався непрацездатним.

Пояснення свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, не можуть бути прийняті до уваги щодо наявності у позивача зазначеної хвороби, оскільки вони не мають медичної освіти.

На підтвердження хвороби в період з часу звільнення до часу звернення до суду з позовом, позивач послався на проходження лікування, надав касові чеки на придбання ліків, які придбала для нього дружина ОСОБА_10 (а.с.54).

Разом з тим, зазначені ліки були придбані не за призначенням лікарів, і потреба ОСОБА_2 в них не визначалась спеціалістами. Надані касові чеки не визначають особу, яка їх придбала, і що саме їх було придбано для лікування позивача.

Більш того, стан здоров'я позивача дозволяв йому звертатися до інших органів на захист своїх порушених прав, що підтверджується матеріалами справи (а.с.15), а саме листом прокурора Іллічівського району м.Маріуполя на адресу ОСОБА_2, з якого вбачається, що давалась відповідь на звернення позивача від 23 грудня 2014 року щодо неправомірних дій працівників УБіК ПАТ «ММК ім.Ілліча» та Іллічівського РВ Маріупольського УМВС України в Донецькій області, пов'язаних з незаконним затриманням його та проведення обшуку автомобіля.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу № 70-ку від 19 грудня 2014 року про звільнення його з роботи за прогул без поважної причини, поновлення на роботі на посаді машиніста автовишки теплосилового цеху ПАТ «ММК ім.Ілліча» за пропуском строку звернення до суду.

Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Оскільки позивачу відмовлено в задоволенні позову про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновленні на роботі, тому його вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди також задоволенню не підлягають.

Обґрунтовуючи рішення про відмову у задоволенні позову за пропуском строку звернення до суду, суд помилково послався на положення ст. 267 ЦК України, але це не призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи зазначене та вимоги закону, колегія суддів вважає, що рішення суду, як таке, що не відповідає вимогам ст.ст.10,11,60,213,214 ЦПК України, підлягає зміні з виключенням з мотивувальної частини рішення висновків суду щодо відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнати протиправним та скасування наказу про звільнення з роботи за прогул без поважної причини, поновленні на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за його безпідставністю. В решті частини рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 червня 2015 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення висновки суду щодо відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат іменні Ілліча» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з роботи за прогул без поважної причини, поновленні на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за його безпідставністю.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т.Б.Ткаченко

Судді О.О. Лісовий

Т.І. Биліна