Справа № 494/642/15-ц
02 вересня 2015 року м.Березівка
Березівський районний суд Одеської області у складі:
судді - Римаря І.А.,
за участю секретаря - Козубенко О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Березівка Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратило право користування жилим приміщенням, -
15 травня 2015 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Ухвалою суду від 18.05.2015 року вищевказану позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою суду від 15.06.2015 року відкрито провадження по справі.
На обґрунтування своїх позовних вимог позивача вказав, що він з відповідачкою перебували у шлюбі та від шлюбу мають двох дітей. Згідно договору купівлі-продажу від 17.09.1996 року №829 та технічного паспорту на нерухомість №3146, він є власником квартири площею 43,2 кв.м., яка розташована АДРЕСА_1. Згідно довідки Березівської міської ради №1062 від 13.05.2015 року у належній позивачу квартирі зареєстровані ОСОБА_2, 1970 р.н., ОСОБА_3, 1992 р.н. З 2009 року вищевказані особи за вказаною адресою не проживають, не сплачують плату за користування жилим приміщенням і комунальними послугами, не несуть інших витрат на утримання помешкання та не приймають участі у спільному побуті, вони не є членами його сім'ї, на вказану адресу надходять поштові повідомлення про погашення заборгованості по кредитам відповідачам, хоча вони тут не проживають, а отже втратили право користування жилим приміщенням. Виходячи з вищенаведеного, просив позовну заяву розглянути та задовольнити її.
В судове засідання 02.09.2015 року представник позивача не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про час, день та місце розгляду справи. Разом з цим, 02 вересня 2015 року подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, на позовних вимогах наполягав та проти заочного розгляду справи не заперечував.
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судові засідання 01.07.2015 року,21.07.2015 та 02.09.2015 року не з'явились, хоча були належним чином повідомленні про час та місце розгляду справи, про що свідчать поштові повідомлення про вручення кореспонденції. Окрім цього, відповідачі викликались через оголошення в газеті, про що свідчить копія газети «Одеські вісті» випуск від 29.08.2015 року №75.
Відповідно до частини 4 статті 169 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), - у разі якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Суд ухвалює заочне рішення відповідно до ст. 224 ЦПК України, про що не заперечував представник позивача.
Врахувавши думку представникапозивача, викладену в його письмовій заяві, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.
В силу ст. 379 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року зі змінами та доповненнями (далі -ЦК України) житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення призначені та придатні для постійного проживання в них.
Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду», суди застосовують при розгляді справ Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права.
У розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод термін ''суд, встановлений законом'' поширюється не лише на правову основу створення чи законності існування суду, але й на положення щодо його компетенції та повноважень і на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність (рішення Європейського суду з прав людини у справах: ''Сокуренко і Стригун проти України'' від 20 липня 2006 року та ''Лавентс проти Латвії'' від 7 листопада 2002 року).
Право на житло передбачено в міжнародно-правових актах Організації Об'єднаних Націй та Ради Європи. У Загальній декларації прав людини 1948 року визначено, що кожна людина має право на житло (пункт 1 статті 25). У Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року держави - учасниці визнали право кожного на достатній життєвий рівень, у тому числі на житло (пункт 1 статті 11).
У розумінні п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання ''вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло'' (рішення у справі ''Кривіцька та Кривіцький проти України'' від 02.12.2010 року та ''Рохля проти України'' від 17.05.2011 року).
Одночасно суд зауважує, що пункт 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до ст.ст. 1, 10, 60 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ; кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень ; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі ; доказування не може грунтуватись на припущеннях.
Відповідно до ст. 71 ЖК України особа може бути визнана такою, що втратила право на житло, якщо вона не проживає в жилому приміщенні понад шість місяців без поважних причин.
Згідно з п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року ''Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України'' у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім'ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду справи в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою для відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами.
Відповідно до положення ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права чи обмеження у його здійсненні.
Позивач, являючись власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.8-9) позбавлений права вільно розпоряджатись своєю власністю, оскільки у спірній квартирі зареєстрована його колишня дружина та син, які не проживають в ній без поважних причин з 2009 року, участі у витратах на утримання квартири не приймають , про що складено акт обстеження матеріально-побутових умов проживання (а.с.11), речей своїх в квартирі не зберігають, вибралась із квартири добровільно та перешкод у користуванні квартирою їм ніхто не чинив.
Відповідно до ст. 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням ,інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року «Справа Кривіцька і Кривіцький проти України», у контексті Конвенції, поняття «Житло»не обмежується приміщеннями, в яких проживають на законних підставах або які були у законному порядку встановлені, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих звязків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є самою крайньою формою втручання у права на житло.
Відповідно до ст. 71 ЖК України , особа може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням за умови її відсутності понад 6 місяців без поважних причин , за виключенням випадків, передбачених частиною 3 цієї норми.
Отже,збереження або втрата права користування житлом за відсутності мешканцем, у будь-якому випадку прямо залежить від причин відсутності , тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні.
Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 необхідно визнати такими, що втратили право на користування жилим приміщенням спірного житла на підставі положення ст.ст. 71, 150, 156 ЖК України.
Керуючись ст.ст. 209, 212-215 ЦПК України, на підставі ст.ст. 71,150,156 ЖК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратило право користування жилим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Одеської області через Березівський районний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя І.А. Римар