Дата документу 26.02.2015
Справа №636/5302/13-ц
Провадження №2/636/73/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2015 року Чугуївський міський суд Харківської області у складі: головуючого - судді Слурденко О.І., при секретарі Шиловій І.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чугуєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Шевченківського районного суду Харківської області і Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2013 року позивачі звернулися до суду з позовом до відповідачів про відшкодування моральної шкоди у певній сумі, яку вони неодноразово збільшували і останній розмір якої визначили як шістсот тисяч гривень кожному.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачі вказували на те, що 17.03.2004 року вони звернулися до Шевченківського райсуду Харківської області з позовом до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди у зв'язку з залиттям їх квартири. Ухвалами Шевченківського райсуду їх позовна заява була залишена без руху та повернута як неподана. Апеляційним судом Харківської області їх апеляція була задоволена і ухвала Шевченківського райсуду про повернення позовної заяви як неподаної скасована і справа повернута до суду першої інстанції для вирішення питання про прийняття позовної заяви. На ухвалу судової колегії судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області від 07.10.2004 року подав касаційну скаргу ОСОБА_5 і ухвалою від 24.05.2007 року апеляційний суд Луганської області, як суд касаційної інстанції, касаційну скаргу відхилив і ухвалу апеляційного суду Харківської області від 07.10.2004 року залишив без змін. Але після повернення справи до Шевченківського райсуду вона була знищена працівниками канцелярії і до наступного часу не розглянута. Вказані обставини вони взнали тільки у 2012 році з відповіді Вищої Ради юстиції України. Посилаючись на норми ст.ст.1173, 1176 ЦК України вказують на те, що оскільки наведеними неправомірними діями працівників Шевченківського райсуду Харківської області їм були спричинені суттєві душевні страждання та переживання у зв'язку з порушенням права на справедливий суд, не розглядом тривалий час - понад дев'ять років їх позову, відсутністю захисту їх прав перед відповідачем, їм спричинена моральна шкода незаконними діями або бездіяльністю суду, яку повинна відшкодувати держава. Тому просять їх позов задовольнити та стягнути з Державного казначейства України на їх користь в рахунок відшкодування моральної шкоди по шістсот тисяч гривень кожному.

У судове засіданні позивачі не прибули, вказавши у позовній заяві та направивши до суду поштою окрему письмову заяву з проханням про слухання справи без їх участі і про задоволення позову на підставі наданих матеріалів та доказів.

Голова Шевченківського райсуду Харківської області надав письмові заперечення на даний позов, вказуючи, що аналогічний позов ОСОБА_3 вже був розглянутий Куп'яським міськрайонним судом Харківської області у 2013 році. В позові позивачам було відмовлено і це рішення суду було залишено без змін апеляційною та касаційною інстанціями. Тому просить суд в позові позивачам відмовити за безпідставністю та розглядати справи без участі представника відповідача.

Державне казначейство України було неодноразово належним чином повідомлено про розгляд справи, про що свідчать поштові повідомлення про отримання копії позовної заяви з додатками та ухвали суду з відкриття провадження, судових повісток. Але будь-яким чином свого ставлення до позовних вимог або розгляду справи по суті, не виказало і свого представника у судове засідання не направило.

Тому суд вважає за можливе розглянути справу за наявністю наданих сторонами доказів та документів.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши законодавство регулююче дані правовідносини, суд приходить до наступного.

У жовтні 2013 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду з зазначеним та в подальшому уточненим позовом до Шевченківського райсуду Харківської області і Державної казначейської служби України. В обґрунтування своїх вимог посилалися на те, що більш 9 років та 6 місяців не розглянута цивільна справа за їх позовом до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди у зв'язку з залиттям квартири, який вони подавали до Шевченківського райсуду Харківської області ще 17.03.2004 року. Ухвалою цього суду від 07.05.2004 року позов повернутий як неподаний, ухвалою апеляційного суду Харківської області від 07.10.2004 року ухвалу суду першої інстанції скасовано і справи повернуто до Шевченківського райсуду. Ухвалою апеляційного суду Луганської області від 24.05.2007 року за касаційною скаргою ОСОБА_5, ухвалу апеляційного суду Харківської області від 07.10.2004 року - залишено без змін. Із відповіді Вищої ради юстиції України вони дізналися, що матеріали справи знищені. Неправомірними діями відповідача їм спричинено моральну шкоду, яку вони оцінюють в сумі по 600000 гривень кожному завдану незаконними діями Шевченківського райсуду Харківської області та їх працівниками.

З абсолютно ідентичним позовом у 2012 році позивачі вже зверталися до суду, але тоді вони вказували відповідачами Шевченківський райсуд Харківської області та управління Державної казначейської служби України в Шевченківському районі Харківській області. Рішенням Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 19.02.2013 року (залишеного без змін апеляційною та касаційною судовими інстанціями) в задоволені позову було відмовлено з тих підстав, що позов був пред'явлений не до належних відповідачів.

Судом були досліджені матеріали та докази і за цією цивільною справою.

Як вбачається з матеріалів справи провадження у справі за позовом позивачів до ОСОБА_5 було закрито (а.с.61 справи №636/5302/13-ц Куп'янського міськрайсуду). Матеріали справи на підставі акту №2 від 14.12.2011 року знищено (а.с.62-64 справи №636/5302/13-ц Куп'янського міськрайсуду), що відповідає Переліку судових справ і документів, що утворюються в діяльності суду, із зазначенням строків зберігання, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України 11.02.2010 року №22 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03.03.2010 року(що діяв на той час), згідно якого строк зберігання цивільних справ, провадження у яких закрито, становить 3 роки.

Позивачі до позовної заяви надали: копії ухвал першої інстанції - про залишення їх позовної заяви за позовом до ОСОБА_5 без руху та повернення як не поданої, апеляційного та касаційного суду, які вони отримували по розгляді цієї справи у відповідні роки. Тобто вони достовірно знали про рух цивільної справи за їх позовом до ОСОБА_5 і про повернення справи з касаційної інстанції у 2007 році.

За правилами ЦПК України (1963 року), оскільки позов був поданий в період його дії, був визначений певний порядок відновлення втраченого судового провадження, так і за Розділом ІХ ЦПК України (2004 року) врегульований цей порядок, але позивачі із заявою про відновлення втраченого судового провадження до суду не зверталися.

Відповідно до ст.3 ЦПК України, на яку також посилаються і позивачі, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року №8 "Про незалежність судової влади" виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв із таким предметом.

Згідно з роз'ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №6 "Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів" у розумінні положень частини першої статті 2, пунктів 1,7 і 9 статті 3, статті 17, частини третьої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб'єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв'язку з розглядом судових справ.

Зазначені роз'яснення є відтворенням положень статей 62, 126 і 129 Конституції України, відповідно до яких матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного; судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Таким чином, зазначеними положеннями Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов'язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи визнання права на отримання від суду (судді) обґрунтованої відповіді на звернення; на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності суддів; на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю судів (суддів) при здійсненні ними своїх повноважень, гарантованих Конституцією України) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

Таким чином, оскарження дій судді, що пов'язані з ухваленням рішення у справі або постановленням ухвали можливе лише в порядку, визначеному процесуальним законом. Оскарження таких дій шляхом подання скарги чи позовної заяви до іншого суду першої інстанції є неприпустимим, оскільки суперечить принципу незалежності суддів та недопущення впливу на них, закріпленого ст.126 Конституції України.

Крім того, ч.5 ст.1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній чи юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

За наведеним, суд не вбачає будь-яких підстав для задоволення позову, оскільки оскарження судового рішення про закриття провадження у цивільній справі та відновлення втраченого судового провадження у цивільній справі регулюються нормами ЦПК України і повинні розглядатися у передбачений законом порядок, і ці обставини не як не вказують на неправомірні дії працівників суду і не створюють підстав для відшкодування моральної шкоди.

Керуючись ст.ст.3,10,11,209,212,214,215,218 ЦПК України, ст.ст.62,126,129 Конституції України, ст.ст.2,3,17,50 КАС України, ст.1176 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Шевченківського районного суду Харківської області і Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області шляхом подачі у 10-денний строк з дня його проголошення - апеляції.

Суддя: