У х в а л а

іменем україни

03 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Парінової І.К.,Коротуна В.М.,Маляренка А.В.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 та виконавчого комітету Вінницької міської ради за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - ОСОБА_7, про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсним свідоцтва про право власності, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 22 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним позовом у якому, уточнивши позовні вимоги, просив визнати незаконним та скасувати п. 1.14.2 рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 08 червня 2006 року № 1318 «Про надання дозволу на перепланування квартир», визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 08 червня 2006 року № 1254 в частині приватизації ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в рівних частках 11/20 частки квартири АДРЕСА_1 та визнати недійсним свідоцтво про право власності, видане 08 червня 2006 року виконавчим комітетом Вінницької міської ради ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ОСОБА_4 обґрунтовував позов тим, що він зареєстрований у АДРЕСА_1. Разом із ним проживала його дружина ОСОБА_5 та дочка ОСОБА_6 У листопаді 1990 року шлюб між ними було розірвано, в результаті чого виник спір щодо користування квартирою. Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 13 квітня 1992 року було змінено умови договору найму квартири та встановлено порядок користування нею: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 виділено кімнату площею 13,8 кв. м, а ОСОБА_4 -кімнату площею 11,4 кв. м; кухню, ванну, туалет і коридор залишено в спільному користуванні. Позивач зазначає, що в липні 2014 року, коли до квартири намагалась вселитися ОСОБА_7, посилаючись на договір купівлі-продажу квартири від 12 червня 2014 року, йому випадково стало відомо, що на підставі рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 13 квітня 1992 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено окремий договір найму, а згодом подано заяву щодо узаконення самочинних перепланувань у коридорі. Також, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було приватизовано частину квартири, а згодом її відчужено. Позивач вважає, що приватизація здійснена з порушенням законодавства шляхом прийняття відповідного рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради та шляхом видачі свідоцтва про право власності, яке також підлягає визнанню недійсним у зв'язку з тим, що підставою для приватизації стала наявність укладеного з порушенням вимог ЖК УРСР договору найму.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 22 квітня 2015 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги висновків суду не спростовують.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, дійшов правильного висновку про те, що між позивачем та відповідачами було встановлено порядок користування спірною квартирою та з 1992 році їх особові рахунки були розділені, ОСОБА_8 не був членом сім'ї відповідачів, а тому його згоди на приватизацію закон не передбачав. Також суди обґрунтовано вважали, що рішення виконкому щодо перепланування квартири прийнято без порушень чинного на час його прийняття законодавства.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів, викладених в оскаржуваних рішеннях, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції та висновків судів першої й апеляційної інстанцій не спростовують.

Оскільки зі змісту касаційної скарги не вбачається неправильного застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 22 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

І.К. ПаріноваВ.М. КоротунА.В. Маляренко