АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянди М.І.. Перепелюк Л.М.

секретар Вівчарик Н.В.

за участю: ОСОБА_2, яка діє в інтересах товариства з обмеженою відповідальністю «Буковина-Інвест-Буд», ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4 ОСОБА_7, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Буковина-Інвест-Буд» про розірвання договору та стягнення коштів у зв'язку з невиконанням його умов, треті особи: товариство з додатковою відповідальністю «ПМК-76», ОСОБА_7, ОСОБА_5, за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Буковина-Інвест-Буд» на рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 15 липня 2015 року,

встановила:

В листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом.

Просила:

- розірвати укладений 28 березня 2007 року між ОСОБА_4 та товариства з обмеженою відповідальністю «Буковина-Інвест-Буд» (далі - ТОВ «Буковина-Інвест-Буд») договір доручення №1 у звязку з його істотним порушенням відповідачем;

- стягнути з ТОВ «Буковина-Інвест-Буд» на користь позивача 2 145 897 гривень сплачених відповідно до пункту 2.1 вищевказаного договору та 4 166 922 гривні 57 копійок збитків.

Посилалася на те, що 28 березня 2007 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Буковина-Інвест-Буд» був укладений договір доручення №1. Відповідно до умов вказаного договору позивачка доручила відповідачу побудувати офісні приміщення по АДРЕСА_1 та передати у її власність приміщення загальною площею 424,93 кв.м. на першому поверсі до вересня 2008 року.

Однак об'єкт будівництва не був добудований, а його стан готовності на момент подання позову ідентичний стану при якому укладався договір.

Відповідач жодного разу не повідомляв на який час переноситься термін прийняття будинку в експлуатацію, а виконання зобов'язання відкладено ним на невизначений строк.

Позивач вважав таке невиконання умов договору є істотним порушенням пункту 6.1 договору доручення, що порушує права позивачки.

Враховуючи ринкові ціни на торгово-офісні приміщення в місті Чернівці у разі вчасно побудованих та переданих позивачці приміщень їх вартість складала б 6 312 819 гривень 57 копійок, а тому позивачу завдано збитки в сумі 4 166 922 гривень 57 копійок.

Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 15 липня 2015 року позов задоволено.

Розірвано укладений 28 березня 2007 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Буковина-Інвест-Буд» договір доручення №1 у зв'язку з його істотним порушенням відповідачем.

Стягнуто з відповідача на користь позивача 2 145 897 гривень сплачених коштів відповідно до пункту 2.1. договору та 4 166 922 гривні 57 копійок збитків.

В апеляційній скарзі ТОВ «Буковина-Інвест-Буд» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Посилається на те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що обов'язок щодо будівництва, здачі в експлуатації та передачі приміщень на час звернення до суду та розгляду справи відповідачем не виконаний.

Жодних належних та допустимих доказів того, що об'єкт будівництва буде зданий в експлуатацію судом не здобуто.

Представник відповідача не надав доказів на спростування доводів позивача щодо ринкової ціни спірних приміщень та не скористався правом на проведення відповідних експертиз.

Позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки такий строк був зупинений у зв'язку з прийняттям Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», яким були накладено мораторій на розірвання договорів, нарахування та стягнення штрафних санкцій. Вказане положення було визнано неконституційним згідно рішення Конституційного Суду України від 13 березня 2012 року №5-рп/2012.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна.

Так, частиною 1 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За змістом ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України визначень, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2) зміна умов зобов'язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Згідно частин 2,3 статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Частиною 1 статті 837 ЦК України визначено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно частини 2 статті 849 ЦК України якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.

Згідно пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, N 14

встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи 28 березня 2007 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Буковина-Інвест-Буд» уклали договір доручення №1. Згідно умов вказаного договору ОСОБА_4 доручила ТОВ «Буковина-Інвест-Буд» побудувати офісні приміщення за адресою АДРЕСА_1 літера «П», та після здачі в експлуатацію даного будинку зобов'язаний передати у власність довірителю офісні приміщення загальною площею 424,93 кв.м. на першому поверсі (а.с.8).

З квитанцій №15 від 24 квітня 2007 року, №9 від 16 квітня 2007 року, №3 від 2 квітня 2007 року, №11 від 5 квітня 2007 року вбачається, що ОСОБА_4 на виконання умов договору сплатила 2 145 897 гривень (а.с.10).

13 вересня 2013 року ОСОБА_4 звернулася до відповідача з заявою про відмову від договору доручення №1 від 28 березня 2007 року у зв'язку з його невиконанням (а.с.12,13).

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами фактично укладено договір будівельного підряду, а отже між ними виникли правовідносини, які регулюються правилами параграфу 1 Глави 61 ЦК України.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно встановив, що позивачка відповідно до умов договору доручення №1 сплатила відповідачу кошти в сумі 2 145 897 гривень, які підлягають відшкодуванню в повному обсязі.

Однак, суд першої інстанції не врахував, що позивачем пропущено строк позовної давності за вищевказаною вимогою.

Так, за змістом ч. 3 ст. 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1, ст. 261 ЦК України).

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 5 ст 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в ст. ст. 252 - 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

ТОВ «Буковина-Інвест-Буд» звернулася до суду з заявою про застосування строку позовної давності (а.с.188-190).

Згідно пункту 6.1 договору доручення №1 від 28 березня 2007 року повірений зобов'язаний побудувати та здати в експлуатацію офісні приміщення за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 424,93 метра на першому поверсі, де вартість 1 м2 дорівнює 5050 гривень, а всього 2 145 897 гривень. Передачу у власність довірителю повірений зобов'язаний до вересня 2008 року.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом у листопаді 2014 року.

Таким чином ОСОБА_4 про порушення свого права дізналася на початку жовтня 2008 року та пропустила строк позовної давності щодо вимоги про відшкодування збитків в сумі 2 145 897 гривень.

Помилковими є посилання відповідача на положення Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» від 25 грудня 2008 року, N800-VI.

Дія вказаного закону на спірні правовідносини не розповсюджувалася, оскільки регулює правовідносини з приводу будівництва житла, а не нежитлових приміщень.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» забороняється розірвання фізичними та юридичними особами будь-яких договорів, результатом яких є передача забудовниками завершеного об'єкта (частини об'єкта) житлового будівництва за умови, що за такими договорами здійснено оплату 100 відсотків вартості об'єкта (частини об'єкта) житлового будівництва, крім випадків, якщо таке розірвання здійснюється за згодою сторін. Повернення коштів, внесених фізичними та юридичними особами на користь забудовників за розірваними договорами, за якими здійснено часткову оплату вартості об'єкта (частини об'єкта) житлового будівництва, здійснюється після наступної реалізації такого об'єкта (частини об'єкта) житлового будівництва. Нарахування та виплата забудовником штрафних санкцій, передбачених договорами, та стягнення коштів, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, на строк дії цієї статті не здійснюється.

Суд також не врахував, що згідно рішення Конституційного Суду України від 13 березня 2012 року у справі № 5-рп/2012 положення частини четвертої статті 3 Закону України „Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва" від 25 грудня 2008 року № 800-VI з наступними змінами, згідно з яким „забороняється розірвання фізичними та юридичними особами будь-яких договорів, результатом яких є передача забудовниками завершеного об'єкта (частини об'єкта) житлового будівництва за умови, що за такими договорами здійснено оплату 100 відсотків вартості об'єкта (частини об'єкта) житлового будівництва" визнані неконституційним та такими, що не мали зворотної дії в часі.

За таких обставин положення частини четвертої статті 3 Закону України „Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва" не можуть застосовуватись до правовідносин які склались між сторонами відповідно до спірного договору, який був укладений до прийняття цього Закону.

Ухвалюючи рішення в частині розірвання договору №1, який був укладений між ОСОБА_4 та ТОВ «Буковина-Інвест-Буд» 28 березня 2007 року суд першої інстанції не врахував з моменту звернення до відповідача з заявою про відмову від договору доручення №1 від 28 березня 2007 року вказаний договір є розірваним з вересня 2013 року.

Зокрема,як вбачається з матеріалів справи 13 вересня 2013 року ОСОБА_4 використовуючи своє право передбачене частини 2 статті 849 ЦК України звернулася до відповідача з заявою про відмову від договору доручення №1 від 28 березня 2007 року у зв'язку з його невиконанням (а.с.12,13).

В зв'язку з цим вказаний договір відповідно до правил ч. 3 ст. 651 ЦК України є розірваним.

Ухвалюючи рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача 4 166 922 гривні 57 копійок збитків суд першої інстанції не врахував, що ринкова вартість нежитлових приміщень, які позивачка мала отримати у власність відповідно до умов договору підряду не є збитками в розумінні положень статті 22 ЦК України, а тому зазначена сума коштів не може бути стягнена з відповідача.

Позивачка також не надала суду належних та допустимих доказів, які би підтверджували розмір збитку, який зазначила позивачка.

Враховуючи вищенаведене суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові

Зокрема в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до товариством з обмеженою відповідальністю «Буковина-Інвест-Буд» про розірвання договору №1, який був укладений між ОСОБА_4 та товариством з обмеженою відповідальністю «Буковина-Інвест-Буд» 28 березня 2007 року та про стягнення товариства з обмеженою відповідальністю «Буковина-Інвест-Буд» на користь позивача 4 166 922 гривень 57 копійок збитків слід відмовити за недоведеністю цих позовних вимог.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до товариством з обмеженою відповідальністю «Буковина-Інвест-Буд» про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Буковина-Інвест-Буд» на користь ОСОБА_6 2 145 897 гривень слід відмовити в зв'язку з пропуском строку позовної давності

Відповідно до правил статті 88 ЦПК України слід здійснити розподіл судових витрат.

Підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону встановлено розмір судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати.

Підпунктом 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону встановлено розмір судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру 0,2 розміру мінімальної заробітної плати.

Згідно підпункту 8 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду встановлено розмір судового збору - 50 відсотків ставки, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги, а у разі подання позовної заяви майнового характеру - 50 відсотків ставки, обчисленої виходячи з оспорюваної суми.

Відповідно до статті 8 «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28 грудня 2014 року, № 80-VIII установлено у 2015 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 1218 гривень.

Відповідно до частини 3 статті 6 Закону за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

З мотивувальної частини рішення вбачається, що колегія суддів прийшла до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та відмови в позові.

З платіжного доручення №527 від 24 липня 2015 року вбачається, що апелянт за подання до суду апеляційної скарги сплатив 1827 гривень (а.с.198).

З платіжного доручення №538 від 12 серпня 2015 року вбачається, що апелянт додатково сплатив судовий збір в сумі 121 гривні 80 копійок.

Таким чином з ОСОБА_4 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Буковина-Інвест-Буд» слід стягнути 1948 гривень 80 копійок в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Буковина-Інвест-Буд» задовольнити.

Рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 15 липня 2015 року скасувати.

В позові ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Буковина-Інвест-Буд» про розірвання договору та стягнення коштів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Буковина-Інвест-Буд» 1948 (одну тисячу дев'ятсот сорок вісім) гривень 80 копійок в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його вступу в законну силу.

Головуючий

Судді: