Справа № 226/2618/15-ц
Справа № 2/226/1174/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2015 року м. Димитров

Димитровський міський суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Редько Ж.Є.,

при секретарі Мітюхіній О.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Димитров Донецької області справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, в обґрунтування якого вказала, що на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом 22.04.2008 року, їй належить житлова квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. У зазначеній квартирі окрім неї, як члени сім'ї власника житла зареєстровані її неповнолітня донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та відповідач. У 2010 році між нею та відповідачем склалися фактичні сімейні стосунки, і вони почали проживати однією сім'єю. 03.02.2010 року відповідач зареєструвався у вказаній квартирі. 03.06.2013 року сімейні стосунки між нею та відповідачем були припинені. З червня 2013 року до теперішнього часу відповідач фактично за вказаною адресою не проживає. Проте вона змушена сплачувати за відповідача житлово-комунальні послуги, які розраховується з урахуванням кількості осіб, зареєстрованих у житловому приміщенні. Відповідач не приймає участі в оплаті цих послуг, а також не компенсує їй витрати, пов'язані зі їх сплатою. Зі своєї сторони вона неодноразово пропонувала відповідачу знятися з реєстрації у належній їй квартирі, але останній з різних причин відмовляється це робити. Вона не перешкоджала відповідачу проживати в зазначеній квартирі, не міняла двері та замки. Після припинення сімейних стосунків відповідач добровільно виїхав із квартири та зараз проживає в помешканні іншої жінки. Між нею та відповідачем не було домовленості про те, що за ним буде зберігатися право проживання у належній їй квартирі. Тому позивач, посилаючись на ст.405 ЦК України, просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала свої позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання не з'явився, повідомлений про час і місце розгляду справи відповідно до цивільно-процесуального законодавства.

Заслухавши позивача, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1, належить на праві приватної власності позивачу ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22.04.2008 року, посвідченого 22.04.2008 року приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу Донецької області, реєстровий номер 3157, що підтверджується відповідним договором (а.с.7).

У даній квартирі зареєстровані: з 30.07.2008 року в якості власника позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 13.08.2009 року донька позивача - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та з 03.02.2010 року співмешканець позивача - відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, про що свідчить довідка приватного підприємства «Домінант-Сервіс» від 12.08.2015 року (а.с.6).

Відповідно до акту приватного підприємства «Домінант-Сервіс» від 12.08.2015 року, виготовленого спеціалістом підприємства за участю мешканців-сусідів, відповідач ОСОБА_2 з 03.06.2013 року по день складання акту за адресою: АДРЕСА_1, не проживав (а.с.5).

Дану обставину у судовому засіданні підтвердили допитані свідки.

Так, свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що вона з 2010 року мешкає за адресою: АДРЕСА_2, у одному під'їзді з позивачем, яка проживала з чоловіком та донькою. Останній раз вона бачила чоловіка відповідача роки два тому у дворі будинку, коли той приходив до доньки. Вона підтверджує, що півтора роки відповідач не мешкає у родині позивача. Дану обставину вона засвідчила своїм підписом в акті.

За приписами ст.41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності, гарантує право власності, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно за ст.150 ЖК України громадяни, що мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання та проживання членів їх сімей, та вправі розпоряджатися цією власністю за своїм розсудом.

Статтею 405 ЦК України визначені права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування цим приміщенням.

За чинним житловим законодавством членами сім'ї власника житлового приміщення визнаються дружина, чоловік, їх діти, батьки та інші особи, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть спільне з ним господарство (ч.2 ст.64 ЖК України).

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою проживання позивача у якості її співмешканця та не є співвласником спірної житлової площі.

Також судом достовірно встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не мешкає у житловому приміщенні позивача за вищевказаною адресою з 2013 року по теперішній час.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З'ясовуючи причини відсутності відповідача понад встановлені строки на спірній житловій площі, суд не знайшов, що вони були поважні.

Враховуючи вищенаведене, а саме те, що будь-яких договорів щодо користування квартирою позивача між сторонами не встановлено, як і не встановлено прояви відповідача інтересу до вказаного житла протягом двох років, суд вважає, що вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, підлягають задоволенню.

На підставі ст.150 СК України, 405 ЦК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», керуючись ст.ст. 10, 60, 213, 214, 215, 226, 294 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою номер АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Донецької області через Димитровський міський суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги у десятиденний строк з дня його оголошення. Особи, які брали участь, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати судову скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Повний текст рішення виготовлено 03.09.2015 року.

Суддя Ж.Є.Редько