УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та піклування Ніжинської районної державної адміністрації Чернігівської області, про визначення місця проживання дітей; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Ніжинської міської ради Чернігівської області, про визначення місця проживання дітей за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 19 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог посилалась на те, що з 2008 року по липень 2014 рік вона проживала разом з ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_3 у неї народився син ОСОБА_5, а ІНФОРМАЦІЯ_4 - дочка ОСОБА_6. Запис про батька було здійснено за її заявою відповідно до вимог ст. 135 СК України. У липні 2014 року відповідач забрав у неї дітей та переїхав проживати до своєї сестри, за її заявою працівники міліції повернули їй дітей. Проте 17 вересня 2014 року відповідач знову забрав у неї дітей, перешкоджає їх поверненню до неї та спілкуванню з ними. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2014 року відповідача - ОСОБА_4 - було визнано батьком дітей.

Оскільки вони не дійшли згоди щодо місця проживання дітей, вона має самостійний дохід, працює, проживає у будинку, який належить її старшій дочці на праві власності, у будинку є всі зручності та умови для проживання малолітніх дітей, позивачка просила визнати місце проживання малолітніх дітей з нею.

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним вище зустрічним позовом, посилаючись на те, що до червня 2014 року проживав разом із ОСОБА_3 Оскільки з нею постійно відбувалися сварки, вона зловживала спиртними напитками він на початку липня 2014 року забрав дітей та переїхав жити до своєї сестри, проте у присутності працівників міліції ОСОБА_3 повернула дітей до себе. У подальшому виявилося, що мати дітей ними не займалася, не виховувала дітей, дочка залишалася з чужими людьми, які перебували у нетверезому стані, лікувалася в лікарні, тому він забрав дітей проживати до себе, у будинок батьків своєї співмешканки по АДРЕСА_1, де є всі умови для проживання дітей.

Ураховуючи, що він має можливість забезпечити дітей та їх виховувати, працює, має дохід, ОСОБА_4 просив визначити місце проживання сина ОСОБА_5, 2012 року народження, та дочки ОСОБА_6, 2013 року народження, з ним.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26 листопада 2014 року позов ОСОБА_3 і зустрічний позов ОСОБА_4 об'єднано в одне провадження.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 20 лютого 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визначено місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, разом з матір'ю -ОСОБА_3 по АДРЕСА_2. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 19 травня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Визначено місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, разом з батьком - ОСОБА_7 по АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Скасовуючи рішення районного суду, яким місце проживання малолітніх дітей визначено з матір'ю та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4 й залишаючи дітей з батьком, апеляційний суд виходив із того, що як мати малолітніх дітей, так і батько, сторони у справі, раніше неодноразово притягувались до кримінальної відповідальності за злочини, вчинені у стані алкогольного сп'яніння, проте для ОСОБА_3 характерним був прояв агресивності; на час розгляду справи вони характеризуються позитивно; мати дітей не працює і їх вихованням не займається; умов для розвитку дітей не створила, що у своїй сукупності свідчить про наявність виключних обставин для розлучення дітей з матір'ю. При цьому батько дітей проявляє про них турботу, займається їхніх вихованням, працює приватним підприємцем, проживає у цивільному шлюбі з жінкою, від якого також має малолітню дитину, а при переїзді дітей в інший населений пункт для них можливий негативний стрес. У зв'язку з цим суд зазначив, що є підстави не погодитись з висновком органу опіки та піклування. Також суд вказав, що орган опіки та піклування за місцем проживання батька «тримає» сім'ю ОСОБА_4 на контролі і в разі погіршення ситуації буде мати змогу реагувати відповідно до закону і такої змоги не має орган опіки та піклування за місцем проживання матері.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що з 2008 року по липень 2014 рік ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Вони є батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4. ОСОБА_4 визнаний батьком дітей рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2014 року. На час пред'явлення позову діти проживали з батьком, який забрав їх у матері (повторно) без її згоди, сторони проживають окремо.

Також судами встановлено, що як мати, так і батько дітей, незважаючи на те, що раніше неодноразово притягувалися до кримінальної відповідальності, на даний час позитивно характеризуються, мають зареєстроване місце проживання та умови для проживання та виховання дітей, що підтверджено актами обстеження матеріально-побутових умов проживання; ОСОБА_3 офіційно не працює, знаходиться у відпустці по уходу за дітьми, ОСОБА_4 з листопада 2014 року зареєстрований приватним підприємцем і проживає в цивільному шлюбі, від якого має малолітню дитину. ОСОБА_3 також має дочку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5.

Висновком виконавчого комітету Ніжинської міської ради як органом опіки та піклування за місцем проживання ОСОБА_4 визнано за доцільне місцем проживання малолітніх дітей з батьком. Висновком органу опіки та піклування Ніжинської районної державної адміністрації за місцем проживання ОСОБА_3 визнано за доцільне малолітніх дітей залишити з матір'ю.

Правильно встановивши фактичні обставини справи, належним чином їх оцінивши (ст. 212 ЦПК України), визначивши правовідносини сторін, вірно застосувавши до них відповідні норми національного та міжнародного права, врахувавши вік малолітніх дітей, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що виняткових обставин для розлучення малолітніх дітей з матір'ю немає.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та виходить з наступного.

Згідно зі ст. 141 СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_602/ed_2013_07_04/pravo1/T022947.html?pravo=1> мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 157 СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_670/ed_2013_07_04/pravo1/T022947.html?pravo=1> питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

У чч. 1, 2 ст. 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Згідно зі ст. 19 СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_91/ed_2012_01_12/pravo1/T022947.html?pravo=1> та ст. 212 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1987/ed_2012_02_21/pravo1/T041618.html?pravo=1> суд здійснює перевірку висновку органу опіки та піклування на предмет обґрунтованості й повноти та може з ним не погодитись, якщо він недостатньо обґрунтований, суперечить інтересам дитини.

Пунктом 24 'постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України» <about:blank> роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Таким чином, законодавством України закріплено обов'язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, окрім того, законодавством зобов'язано батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно (ст. 157 СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_670/ed_2013_05_16/pravo1/T022947.html?pravo=1>).

Крім того, згідно з принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Зазначені вище положення закону повинні бути застосовані у кожній конкретній справі, виходячи з її обставин та інтересів дітей.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не врахував положень наведених вище норм матеріального та процесуального права, не навів переконливих, безспірних, належних і допустимих доказів того, що є виняткові обставини для розлучення малолітніх дітей з матір'ю, а наведені ним мотиви є припущеннями, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України. При цьому апеляційний суд не врахував, що навіть дещо кращі житлові умови батька та більший рівень його доходу самі по собі не дають виняткових підстав для розлучення дітей з матір'ю.

Посилання апеляційного суду на те, що для дітей можливий негативний стрес при їх переїзді інший населений пункт є припущенням, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України, а, крім того, діти будуть повернуті матері, з якою вони раніше проживали, що спростовує висновок про негативний стрес. Висновок апеляційного суду про те, що, незважаючи на те, що як мати, так і батько дітей, неодноразово притягувались до кримінальної відповідальності за злочини у стані алкогольного сп'яніння, проте поведінка ОСОБА_3 була агресивною до оточуючих як один з мотивів того, щоб визначити місце проживання дітей з батьком, є недостатнім та упередженим, оскільки ОСОБА_4 тривалий час відбував покарання у місцях позбавлення волі, притягувався до відповідальності, зокрема, за зґвалтування, за спричинення тілесних ушкоджень старшій дочці позивачки - ОСОБА_9 (а.с. 107-108, 138-139).

Доводи апеляційного суду про те, що орган опіки та піклування за місцем проживання матері через свою віддаленість знаходження не зможе своєчасно та повно контролювати її сім'ю, а орган опіки та піклування за місцем проживання батька у подальшому буде контролювати сім'ю ОСОБА_4 ефективніше, є упередженим і безпідставним ставленням апеляційного суду до діяльності цього органу і, крім того, вказане немає вирішального значення для вирішення справи, так як такі дії є обов'язком цього державного органу.

За таких обставин рішення апеляційного суду не може вважатися законним й обґрунтованим та відповідно до положень ст. 339 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням у силі в цій частині рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 19 травня 2015 року скасувати, залишити в силі рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 20 лютого 2015 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

В.А. Черненко

С.П. Штелик