26 серпня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., Гвоздика П.О., Горелкіної Н.А.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку,
за касаційною скаргою військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах держави в особі органу уповноваженого здійснювати функції у спірних відносинах на рішення апеляційного суду Львівської області від
25 травня 2015 року,
в с т а н о в и л а:
У червні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» (далі - ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут») про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з 01 березня 2010 року по 31 березня
2014 року в розмірі 131 880 грн 96 коп.
У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з 19 серпня 2013 року по 13 червня 2014 року в розмірі 38 529 грн
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що працював в ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» на посаді заступника начальника відділу та був звільнений із роботи у звʼязку із виходом на пенсію по інвалідності з 01 березня 2010 року.
09 березня 2010 року був знову прийнятий на роботу, а саме на посаду заступника начальника відділу ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» Державного концерну «Укроборонпром» на умовах укладеного контракту та був звільнений із роботи за власним бажанням
19 серпня 2013 року. Вказував, що при звільненні 01 березня 2010 року та
19 серпня 2013 року йому була нарахована, але не виплачена заробітна плата та не проведено вчасно розрахунок, як це передбачено ст. 116 КЗпП України. Факт невиплати позивачеві заробітної плати при звільненні підтверджується судовими наказами, згідно яких на користь позивача стягнуто невиплачену заробітну плату при звільнені, які мали місце 01 березня 2010 року та
19 серпня 2013 року.
Крім того, зазначав, що суд ухвалюючи судові накази використав неналежні довідки відповідача та не врахував всі суми, які належали йому до виплати, зокрема не враховано винагороду за вислугу років в розмірі 381 грн 48 коп. та доплату за роботу в умовах режимних обмежень в розмірі 460 грн. Враховуючи викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив стягнути середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 04 грудня
2014 року позовні вимоги ОСОБА_4 обʼєднано в одне провадження.
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 27 січня

2015 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з

01 березня 2010 року по 25 січня 2014 року в розмірі 107 501 грн 01 коп. Стягнуто з ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 серпня 2013 року по 13 червня 2014 року в розмірі 38 529 грн 14 коп. Всього стягнуто з ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» на користь ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 146 030 грн 15 коп. Стягнуто з ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 1 392 грн 80 коп. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 25 травня 2015 року змінено рішення Франківського районного суду м. Львова від 27 січня

2015 року в частині стягнення з ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» на користь ОСОБА_4 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 березня 2010 року по 25 січня 2014 року в розмірі 107 501 грн 01 коп., збільшено вказаний розмір до 138 343 грн 18 коп. Змінено в частині стягнення з ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» на користь ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 146 030 грн 15 коп., збільшено вказаний розмір до 176 872 грн 32 коп. Змінено в частині стягнення з ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» на користь ОСОБА_4 судових витрат в розмірі 1 392 грн 80 коп., збільшено вказаний розмір до 2 042 грн

70 коп. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі військовий прокурор Львівського гарнізону в інтересах держави в особі органу уповноваженого здійснювати функції у спірних відносинах - М. Верцімага просить скасувати рішення апеляційного суду Львівської області від 25 травня 2015 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st324> підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1ст. 335 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st335> під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 працював на ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» на посаді заступника начальника відділу та був звільнений у звʼязку із виходом на пенсію по інвалідності з 01 березня 2010 року, відповідно до наказу від 25 лютого

2010 року № 51-к.

Згідно з наказом від 09 березня 2010 року № 59-к, цього ж дня, був прийнятий на посаду заступника начальника відділу на умовах укладеного контракту, з 18 грудня 2012 року до 05 серпня 2013 року та був призначений виконуючим обовʼязки директора інституту, наказом від 19 серпня 2013 року № 62-к звільнений з посади заступника начальника відділу за власним бажанням з 19 серпня 2013 року.

При звільненні 01 березня 2010 року та 19 серпня 2013 року, позивачу була нарахована заробітна плата та розрахункові кошти, однак в супереч вимогам ст. ст. 116, 117 КЗпП України не були виплачені.

Судовим наказом Франківського районного суду м. Львова від

25 травня 2012 року № 2-н/1326/655/12 з відповідача на користь

ОСОБА_4 стягнуто 61 548 грн 55 коп. заборгованості по заробітній платі за період роботи з січня 2007 року по березень 2012 року (а. с. 66, 67), який виконано позивачем, що підтверджується постановою головного державного виконавця про закінчення виконавчого провадження (а. с. 83), платіжним дорученням від 25 січня 2014 року № 368 (а. с. 97) та довідкою ПАТ «Державний ощадний банк України» від 19 серпня 2014 року № 557, якою підтверджується фактичне зарахування коштів на імʼя позивача 31 березня 2014 року (а. с. 106).

Судовим наказом Франківського районного суду м. Львова від

27 вересня 2013 року № 2-н/465/1368/13 з відповідача на користь

ОСОБА_4 стягнуто 56 906 грн 15 коп. заборгованості по заробітній платі за період роботи з серпня 2012 року по серпень 2013 року (а. с. 6, 7), який виконано позивачем, що підтверджується постановою головного державного виконавця про закінчення виконавчого провадження (а. с. 35), платіжним дорученням від 10 червня 2014 року № 1972 (а. с. 36) та довідкою ПАТ «Державний ощадний банк України» від 26 серпня 2014 року № 570, якою підтверджується фактичне зарахування коштів на імʼя позивача 13 червня 2014 року (а. с. 10).

Судовим наказом Франківського районного суду м. Львова від

22 травня 2014 року № 2-н/465/370/14 з відповідача на користь

ОСОБА_4 стягнуто 4 058 грн 15 коп. заборгованості по заробітній платі (а. с. 99), на підставі якого головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у Львівській області постановою від 26 червня 2014 року відкрито виконавче провадження

(а. с. 100).

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України <nau://ukr/322-08|st117> в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України <nau://ukr/322-08|st116> при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Отже, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно із частиною першою статті 233 КЗпП України <nau://ukr/322-08|st233> працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року справа № 6-116цс15, яка відповідно до положень частини першої статті 3607 ЦПК України, є обов'язкової для всіх судів України.

Отже, суд апеляційної інстанції обґрунтовано керувався тим, що оскільки остаточний розрахунок із позивачем проведено 31 березня

2014 року та 13 червня 2014 року шляхом фактичного перерахування коштів на його особовий рахунок, тому відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України <nau://ukr/322-08|st233> останній не пропустив тримісячний строк звернення до суду.

Таким чином, суд апеляційної інстанції змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 березня 2010 року по 25 січня

2014 року та збільшуючи розмір грошового стягнення за вказаний період, крім того, змінюючи рішення суду першої інстанції в частинні стягнення загальної суми та судових витрат та залишаючи рішення суду першої інстанції в іншій частині без змін, на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог, оскільки встановив, що відповідачем порушено вимоги встановленні ст. 116 КЗпП України, вірно вирахував суму яка підлягає стягненню, а тому порушене право позивача підлягає захисту.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Львівської області від 25 травня 2015 року яким частково змінено рішення Франківського районного суду м. Львова від 27 січня

2015 року, тому що судове рішення законне та обґрунтоване.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332 <nau://ukr/1618-15|st332>, 336 <nau://ukr/1618-15|st336>, 337 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st337>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах держави в особі органу уповноваженого здійснювати функції у спірних відносинах відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 25 травня 2015 року яким частково змінено рішення Франківського районного суду м. Львова від 27 січня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко П.О. Гвоздик Н.А. Горелкіна