АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2015 року м. Дніпропетровськ

колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого судді: Рудь В.В.

суддів: Ткаченко І.Ю., Повєткіна В.В.

при секретарі: Левцунову І.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 02 липня 2013 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя, -

В с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя(а.с.3-4).

Позивач зазначав, що 27.12.1982 року в Бабушкінському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції зареєстрував шлюб з відповідачкою, від шлюбу мають троє повнолітніх дітей.

В період шлюбу в 2002 році разом з відповідачкою продали стару квартиру та з метою поліпшення побутових умов за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1, яка є спільним майном подружжя.

Договір купівлі-продажу вкартири оформлений на ОСОБА_1

Через припинення шлюбних відносин залишив квартиру, в якій зареєстрований.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 добровільно не має наміру вирішити питання щодо спірної квартири, позивач просив визнати за ним право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, як на майно придбане подружжям за час шлюбу.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 02 липня 2013 року позов задоволено(а.с.87-88).

Визнано право власності за ОСОБА_2 на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, як на майно придбане подружжям за час шлюбу.

В порядку розподілу судових витрат стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави недоплачений судовий збір в розмірі 3331 грн.(а.с.87-88 ).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2014 року рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 02 липня 2013 року змінено в частині стягнення судового збору.

В порядку розподілу судових витрат стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 229,40 грн.

В іншій частині рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 02 липня 2013 року залишено без змін(а.с.153).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції від 02 липня 2013 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позову, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права(а.с.230-232).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно ст.ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею 60 ЦПК україни передбачено обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ст.16 ЦК України.

По справі встановлено, що 27.03.1982 року Бабушкінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського МУЮ зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1(а.с.5).

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2011 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано, при цьому в рішенні зазначено, що шлюбні відносини та ведення сумісного господарства сторони припинили з 2001 року(а.с.29).

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2013 року заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2011 року змінено, виключено з його мотивувальної частини посилання як на встановлені обставини припинення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 шлюбних відносин та ведення спільного господарства з 2001 року. В іншій частині заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2011 року залишено без змін(а.с.83).

Із договору купівлі-продажу квартири від 14 лютого 2002 року, посвідченого 14 лютого 2002 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за №323, вбачається, що ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 за 17 895, грн.(а.с.30).

Згідно довідки КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 10.12.2012 року №16493 станом на 06.12.2012 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 14.02.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_4 за реєстровим №322(а.с.38).

Отже, наведені обставини свідчать, що квартира АДРЕСА_1 придбана та зареєстрована на ім'я ОСОБА_1 в період, коли вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2.

Згідно зі ст.60 СК України(чинного з 1 січня 2004 року) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення закону було закріплено й у ст.22 КпШС України, який діяв до 1 січня 2004 року та був чинний на час набуття сторонами спірного майна.

Згідно із ст.61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, а ст. 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Положеннями ст.69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором - ст.70 СК України.

За змістом ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п.п.23,30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ччч.2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Таким чином, встановивши, що квартира АДРЕСА_1 придбана у 2002 році, тобто в період, коли ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, суд прийшов до правильного висновку, що вказана квартира є їхньою спільною сумісною власністю, частки майна дружини та чоловіка є рівними і обгрунтовано визнав за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину спірної квартири, як на майно набуте подружжям за час шлюбу.

Доводи апеляційної скарги про неповне з'ясування обставин щодо придбання спірної кваритри та посилання при цьому на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 листопада 2013 року, яким визнано дійсним договір дарування грошових коштів у розмірі 20000 грн., укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 30.01.2002 року, за які за твердженнями останньої придбана квартира АДРЕСА_1, не можуть бути взяті до уваги, оскільки сам по собі вказаний факт не свідчить про те, що вказана квартира є особистою власністю ОСОБА_1.

Отже, рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи та положенням діючого законодавства, що регулює зазначені правовідносини, підстав для скасування судового рішення не встановлено.

Керуючись ст.ст.303,307,308,315 ЦПК України колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 02 липня 2013 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий-

Судді-