У Х В А Л А

Іменем України

25 лютого 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Джуги С.Д.,

суддів - Боднар О.В., Кеміня М.П.

при секретарі: Чейпеш С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Виноградівського районного суду від 19 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до редактора та засновника Інформаційного громадсько-аналітичного видання-газети «Чорна Гора» ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до Виноградівського районного суду із даним позовом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в інформаційному духовно-просвітницькому тижневику «Чорна Гора», НОМЕР_1 надрукована та розповсюджена стаття під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2». У статті зазначено наступне: «Із джерел ми дізналися про ще одну версію того чому начальник міліції ОСОБА_6 і його перший заступник ОСОБА_3 написали заяви на звільнення. Джерела повідомили дивовижну річ: виявляється, начальник і заступник були зняті в одному із барів камерами спостереження під час вживання наркотиків. Знаєте, таких білих доріжок, які втягують носом через скручений долар. Відео потрапило до рук міліцейської безпеки. Відкрита кримінальна справа. Мої джерела повідомляють, що вашого попередника ОСОБА_4 і його заступника застукали за зловживанням наркотиків».

Дана інформація стосується безпосередньо позивача ОСОБА_3 та побудована у формі звинувачення щодо скоєння злочинів. Ця інформація є недостовірною та ганьбить його честь, гідність і ділову репутацію, а саме інформація, що викладена у статті містить ганебні з точки зору людської моралі, несправедливі висловлювання, намагання спотворити в суспільстві думку та уявлення про людські та професійні здібності позивача.

Внаслідок поширення такої інформації йому було завдано моральну шкоду, правовою підставою для відшкодування якої є п.4 ч.2 ст. 23 ЦК України.

За таких обставин, після змін та уточнень позовних вимог, позивач остаточно просив суд постановити рішення, яким: визнати такою, що не відповідає дійсності, принижує честь, гідність та ділову репутацію, інформацію, яка була поширена про ОСОБА_3 в Інформаційному громадсько-аналітичному видання-газеті «Чорна Гора», що була написана ОСОБА_2 за ІНФОРМАЦІЯ_1 (НОМЕР_1) в статті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2»; зобов'язати редактора газети ОСОБА_2 спростувати вказану інформацію; стягнути з ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Рішенням Виноградівського районного суду від 19 грудня 2014 року даний позов задоволено частково. Інформацію, поширену про ОСОБА_3 в Інформаційному громадсько-аналітичному видання-газеті «Чорна Гора» за ІНФОРМАЦІЯ_1 (НОМЕР_1), автор ОСОБА_2 визнано недостовірною, такою, що порочить честь, гідність, принижує ділову репутацію ОСОБА_3 Зобов'язано редактора та засновника Інформаційного громадсько-аналітичного видання-газети «Чорна Гора» ОСОБА_5 спростувати дану інформацію. Стягнуто з ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

На дане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. На обґрунтування скарги зазначає, що не існує такого самостійного способу захисту як визнання інформації недостовірною. Вказує на те, що позивачем не доведено факту спричинення йому моральних страждань та безпідставно стягнуто моральну шкоду. Крім того, згідно ст. 17 Закону України «Про державну підтримку засобів масової інформації та журналістів» моральна шкода не може стягуватися, так як відсутній умисел журналіста. Також посилається на те, що твердження в статті є оціночними, оскільки автор лише перераховує можливі версії звільнення заступника начальника міліції. Суд не врахував, що відповідач отримав спірну інформацію зі власних джерел, яка є журналістською таємницею. Крім того, посилається на те, що суддя Рішко Г.І. підлягала відводу через упередженість, однак всупереч ст. 20 ЦПК України суддя відмовила у задоволенні обґрунтованої заяви про відвід.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянта та його представника, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у НОМЕР_1 випуску Інформаційному громадсько-аналітичному видання-газеті «Чорна Гора» надрукована стаття «ІНФОРМАЦІЯ_2» автором якої є ОСОБА_2

В даній статті зокрема зазначено наступне: «Із джерел ми дізналися про ще одну версію того чому начальник міліції ОСОБА_6 і його перший заступник ОСОБА_3 написали заяви на звільнення. Джерела повідомили дивовижну річ: виявляється, начальник і заступник були зняті в одному із барів камерами спостереження під час вживання наркотиків. Знаєте, таких білих доріжок, які втягують носом через скручений долар. Відео потрапило до рук міліцейської безпеки. Відкрита кримінальна справа.» (а.с.5).

Також судом вірно встановлено, що викладена в статті інформація безпосередньо стосується колишнього заступника начальника Виноградівського РВ УМВС України в Закарпатській області позивача по справі - ОСОБА_3

Згідно ч.1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. А частиною 3 даної статі передбачено, що негативна інформація, поширена про особу вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

В п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі по тексту - Постанова Пленуму) судам роз'яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

В даному випадку у вищезазначеній статті поширено інформацію про вчинення позивачем аморального діяння - «вживання наркотиків», яке підпадає під ознаки кримінально-карного, а тому така інформація безумовно є негативною. Відповідачем всупереч приписів ч.3 ст. 277 ЦК України жодними належними та допустимим доказами не доведена достовірність такої інформація, в тому числі і наявність відповідної кримінальної справи щодо позивача про яку вказано у самій статті, а відтак така інформація вважається недостовірною.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на обрання позивачем невірного способу захисту в частині визнання інформації недостовірною, оскільки перелік способів захисту вказаний у ч.2 ст. 16 ЦК України не є вичерпним. Згідно абз. 2 ч.2 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно п.24 Постанови Пленуму задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права.

Таким чином резолютивна частині рішення, в тому числі в частині визнання інформації недостовірною, повністю відповідає вищевказаних роз'ясненням Пленуму ВСУ.

Також безпідставним є послання апелянта на те, що твердження викладені в статті є оціночними, зважаючи на наступне.

Як роз'яснено в п. 19 Постанови Пленуму вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 471 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Однак в даному випадку інформація викладена в статті не є критикою чи оцінкою дій автора, вона не є вираженням суб'єктивної думки чи поглядів автора, і відомості викладені в ній можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності та спростувати. Дана стаття викладена у формі конкретних фактів, а не оціночних суджень. При цьому зазначення у статті на те, що це є одна із версій з посиланням на певні джерела, не свідчить про оціночність суджень автора, оскільки текст викладу даної статті не можна розцінити як викладення автором певної імовірної (можливої) версії розвитку подій, зокрема в даному абзаці статті жодного разу не вжито такі слова як можливо, імовірно, можна припустити, стверджують тощо. Натомість автором конкретно, від імені першої особи, зазначено такі ствердні фрази як «виявляється начальник і заступник були зняті камерами спостереження під час вживання наркотиків», «відкрита кримінальна справа», що є конкретним твердженням щодо певних фактів. Крім того, з тексту статті вбачається, що термін версія автором статті вживається щодо факту написання ОСОБА_3 заяви на звільнення, а не щодо обставин звільнення. Проаналізувавши весь текст даного абзацу статті колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дана стаття не є оціночним судженням автора, а відтак зважаючи на недостовірність та негативність інформації викладеній в ній позивач вправі ставити питання про захист свого порушеного права в порядку ст. 277 ЦК України.

Щодо твердження апелянта про те, що відповідач отримав спірну інформацію зі власних джерел, яка є журналістською таємницею, то дана обставина взагалі не має жодного правового значення для даної справи, оскільки її предметом не є розкриття імовірного джерела інформації журналіста чи іншої журналістської таємниці. Вказане жодним чином не впливає на висновки суду щодо недостовірності та негативності інформації поширеній у статті.

З приводу доводів апеляційної скарги стосовно стягнення моральної шкоди колегія суддів констатує наступне.

Згідно п.4 ч.2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Даною нормою прямо передбачено право фізичної особи на відшкодування моральної шкоди у разі приниження її честі та гідності.

При цьому безпідставним є посилання апелянта на те, що не обґрунтовано та не підтверджено факту нанесення моральної шкоди позивачу, оскільки в статті була поширена негативна інформація про вчинення позивачем аморального проступку, який підпадає під ознаки кримінально-карного, що в будь-якому разі свідчить про приниження честі та гідності позивача. При цьому «вживання наркотиків» досить негативно оцінюється суспільством та осуджується ним як ганебне явище, що є загальновідомим фактом. Внаслідок таких дій позивач зазнав моральних страждань та втрат немайнового характеру, що полягає зокрема у виставлення його у негативному світлі перед громадськістю, перед колишніми колегами, втратою авторитету, ускладнення відносин з мешканцями краю, на ці обставини посилався позивач у своїй заяві (заяві про зімну позовних вимог) та відображено в судовому рішенні.

Посилання апелянта на ст. 17 Закону України «Про державну підтримку засобів масової інформації та журналістів» є безпідставним, оскільки як вірно зазначив суд першої інстанції позивач наразі (як і на момент публікації статті) не є посадовою особою, а відтак ч.4 даної статті не підлягає застосуванню. Згідно є ч.6 вказаної статті журналіст та/або засіб масової інформації звільняються від відповідальності за поширення інформації, що не відповідає дійсності, якщо суд встановить, що журналіст діяв добросовісно та здійснював її перевірку. Однак в даному випадку як встановлено судом відповідач не здійснював перевірку інформації, а відтак не звільняється від відповідальності за її недостовірність.

Таким чином суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення моральної шкоди, а розмір такої визначений судом відповідає принципам добросовісності, справедливості та розумності і не є завищеним.

Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу відводу судді, то такі не заслуговують на увагу, оскільки з матеріалів справи не вбачається, що суддя, розглядаючи дану справи, діяла необ'єктивно та упереджено. Судове рішення по справі є вмотивованим, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

З врахуванням вищевикладеного колегія суддів апеляційного суду приходить висновку, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку щодо часткового задоволення позову, що відповідно до ст. 308 ЦПК України, є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. 277 ЦК України, ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Виноградівського районного суду від 19 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, після чого протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції

Суддя-доповідач

Судді