Провадження № 2/344/1177/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2015 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді Шамотайло О.В.

секретаря Устинської Н.С.

з уч. позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

представника третьої особи,

яка не заявляє самостійних вимог

на стороні відповідача Медицької С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Івано-Франківська міська рада про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися в Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області із зазначеним позовом до відповідачів та з посиланням на норми ст. 42, 158-161 ЗК України, Закону України «Про благоустрій» просили суд зобов'язати відповідачів знести встановлену ними огорожу (ворота) на заїзді з АДРЕСА_1 та зобов'язати не чинити перешкод у проході та проїзді до прибудинкової території житлового будинку АДРЕСА_1.

Відповідачі не погодившись із позовом подали на нього відзив, мотивуючи свої заперечення тим, що вимоги позову є не законними, не обґрунтованими, суперечить чинному законодавству, просили застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову.

Позивачі в свою чергу подали заперечення щодо доводів відповідачів про застосування строку позовної давності, вважаючи, що його не пропущено.

В судовому засіданні сторона позивача позов підтримала та просила його задовольнити, з підстав, що у ньому зазначені.

Сторона відповідача у судовому засіданні заперечувала щодо задоволення даного позову з підстав, що зазначені у відзиві.

До участі в справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Івано-Франківську міську раду, представник якої в судовому засіданні покладалася на розсуд суду при вирішенні даного спору.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Суд погоджується із доводами позивачів, та вважає, що стороною не пропущено строків звернення в суд із позовом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Згідно ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Суд роз'яснював сторонам та їх представникам їх права та обов'язки, наслідки їх невиконання, і постановляє судове рішення на підставі тих доказів, що були надані сторонами.

В позовній заяві позивач покликався на норми ст.ст. 42, 158-161 ЗК України.

Суд вказує, що порушені права землекористувачів повинні підлягати захисту способами, передбаченими ст. 152 ЗК України, з обов'язковим дотриманням норм чинного законодавства. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

За ст. 42 ЗК України вказано, що земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. У разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об'єднанню власників. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі відповідної землевпорядної документації.

Стаття 16 ЦК України передбачає захист цивільних прав та інтересів судом.

Позивачі та відповідачі будучі власниками квартир у багатоквартирному житловому будинку не є власниками земельної ділянки, при цьому вони є її користувачами, а сама земельна ділянка належить Івано-Франківській міській раді.

Органи місцевого самоврядування передають земельні ділянки у власність або в користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (стаття 122 ЗК України).

Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян. Органи місцевого самоврядування вирішують спори про межі земельних ділянок, що перебувають у власності, користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства (стаття 158 ЗК). У цій же статті зазначено, що у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Зважаючи на те, що і позивачі, і відповідачі, не є ані власниками чи співвласниками земельної ділянки, а лише її землекористувачами, а доказів того, що вони в установленому порядку зверталися до органу місцевого самоврядування для вирішення спору між землекористувачами і незгодні із таким винесеним рішенням органів місцевого самоврядування суду не представлено, як не представлено і доказів того, що за адресою розташування багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 створено об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, членами якого є позивачі та відповідачі по справі, і яке відповідно до ст.1, 11 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» та ст. 42 Земельного кодексу України наділено правом користування чи правом власності щодо земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний жилий будинок, і таке право порушується, не визнається або оспорюється, а тому суд вважає передчасним таке звернення із зазначеними вимогами в суд.

Оцінивши в сукупності усі обставини справи та наявні в справі докази, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували вимоги позову, а відсутність таких доказів позбавляє суд можливості достовірно встановити наявність порушеного, невизнаного або оспорюваного права, а оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, то на підставі наведеного, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за його недоведеністю.

На підставі ст. 16 ЦК України, ст.ст. 42,158 ЗК України, ст.ст. 1,11 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» та керуючись ст.ст. 11,57,58, 60, 179,209, 212-215 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга, подана після закінчення строків, установлених статтею 294 ЦПК України, залишається без розгляду, якщо апеляційний суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Суддя О.В.Шамотайло