Справа № 463/1907/14 Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р.
Провадження № 22-ц/783/4339/15 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота&nbsp; Т.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Приколоти Т.І.

суддів: Тропак О.В., Федоришина А.В.

при секретарі: Івановій О.О.

з участю: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 квітня 2015 року, у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_6, з участю третіх осіб Личаківського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Органу опіки і піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, про усунення перешкод у володінні майном шляхом виселення тимчасових мешканців, зняття їх з реєстрації; зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5, з участю третьої особи: Органу опіки і піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, про визнання права на проживання та користування квартирою,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 29 квітня 2015 року позов ОСОБА_5 задоволено.

Ухвалено усунути перешкоди ОСОБА_5 у користуванні належним їй на праві власності нерухомим майном, виселивши ОСОБА_3, ОСОБА_4 разом з малолітньою дитиною ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла, із зняттям ОСОБА_4 разом з малолітньою дитиною ОСОБА_6 з реєстрації у вказаній квартирі через Личаківський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5,з участю третьої особи: Органу опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, про визнання за нею та малолітньою дитиною ОСОБА_6 право на проживання та користування квартирою АДРЕСА_1, відмовлено за безпідставністю вимог.

Проведено розподіл судових витрат.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_4, ОСОБА_3 Апелянти вважають, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. У апеляційних скаргах просять скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити зустрічний позов, та відмовити в задоволенні первісного позову.

ОСОБА_4 зазначає, що з 1987 року по даний час проживає в квартирі АДРЕСА_1. Вказана квартира була надана її бабі, матері та дядькові для проживання на підставі ордеру у 1975 року. З цього часу вони проживали в квартирі однією сім»єю. Після одруження в 2010 році, в квартирі вона стала проживати разом із чоловіком , а з 2011 року - разом із малолітнім сином. А тому, як член сім»ї основного наймача її матері, а також бабці ОСОБА_5, має право на проживання в даній квартирі. Вважає, що правовий режим проживання в квартирі, як тимчасового мешканця на неї та її малолітню дитину не поширюється, оскільки вона є членом сім»ї ОСОБА_5, в квартиру поселилася з її згоди, постійно проживає в квартирі та веде спільне господарство, несе витрати по утриманню квартири. Факт припинення сімейних відносин не може бути підставою для втрати нею права на користування спірною квартирою.

ОСОБА_3 вказує, що в квартирі АДРЕСА_1 він проживав з 2008 року до зими 2014 року, як чоловік ОСОБА_4 зі згоди власника квартири ОСОБА_5 Після вимоги власника квартири, він звільнив квартиру та став лише провідувати свою сім»ю у ній. Вказує, що на даний час правових підстав для користування та проживання в квартирі у нього немає.

Заслухавши суддю-доповідача, представника, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги належить відхилити.

З матеріалів справи, а саме з свідоцтва про право власності на квартиру від 23 листопада 2002 року вбачається, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_5

Встановлено, що крім власника, в зазначеній квартирі проживали ОСОБА_4 з її малолітнім сином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та чоловіком ОСОБА_3

Згідно довідки з місця проживання про склад сімї та прописку від 11 квітня 2012 року № 319, в зазначеному житлі зареєстровані: власник ОСОБА_5 з 1975 року, тимчасовий мешканець ОСОБА_4 з 2002 року та син тимчасового мешканця ОСОБА_6 з 10 квітня 2012 року.

Відповідно до закріплених конституційних гарантій на житло у ст.47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Положеннями ст.321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.98 ЖК України наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім'ї наймача.

Відповідно до ч.2 ст.98 ЖК України вселення тимчасових жильців на строк понад півтора місяця допускається за умови додержання розміру жилої площі, встановленого для надання жилих приміщень (частина перша статті 48).

Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмови - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Аналогічні вимоги містить ст.818 ЦК України, яка визначає, що наймач та особи, які постійно проживають разом з ним, за їхньою взаємною згодою та з попереднім повідомленням наймодавця можуть дозволити тимчасове проживання у помешканні іншої особи (осіб) без стягнення плати за користування житлом (тимчасових мешканців).

Тимчасові мешканці не мають самостійного права користування житлом.

Тимчасові мешканці повинні звільнити житло після спливу погодженого з ними строку проживання або не пізніше семи днів від дня пред'явлення до них наймачем або наймодавцем вимоги про звільнення помешкання.

Суд прийшов до вірного висновку, що правовий статус тимчасових мешканців відрізняється тим, що тимчасові мешканці не мають самостійного права користування житлом і зобов'язані звільнити житло в добровільному порядку на першу вимогу наймодавця, в даному випадку власника квартири АДРЕСА_1. У разі відмови вони підлягають виселенню у судовому порядку без надання іншого житла.

Крім того, згідно з положеннями Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» реєстрація місця проживання є лише фактом, підтверджуючим місцезнаходження особи і ніяким чином не може вплинути на володіння власною нерухомістю, право на яке документально підтверджено в установленому законодавством порядку.

Встановлено, що апелянти, разом з малолітньою дитиною проживали в спірній квартирі, як тимчасові мешканці, зі згоди власника квартири ОСОБА_5

Встановлено, що ОСОБА_4 не проживала у спірній квартирі постійно, не є членом сім»ї наймача, та права на приватизацію у ній не набула, оскільки, маючи статус тимчасового мешканця, не проживала із основним квартиронаймачем однією сім»єю.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суд прийшов до вірного висновку, що доведеним є факт проживання відповідача, її малолітньої дитини і чоловіка у спірній квартирі в якості тимчасових мешканців без набуття самостійного права користування житлом. Відтак, вонизобов»язані звільнити спірне житло в добровільному порядку на першу вимогу власника.

Судом встановлено, що позивач, яка є власником квартири, на даний час не дає своєї згоди на проживання в ній тимчасових мешканців. Відповідачі у добровільному порядку відмовляються виконати законну вимогу власника, а відтак, первісний позов підлягає до задоволення шляхом виселення відповідачів у примусовому порядку із зняттям з реєстрації у вказаній квартирі через Личаківський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області. При цьому суд виходив з того, що відповідно до вимог ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі рішення суду про позбавлення особи права на користування житловим приміщенням, з врахуванням положень ст.14 ЦПК України, таке рішення суду є обов»язковим для виконання Личаківським районним відділом Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області.

Відповідно до ч.1 ст.10, ч.1 ст.11, ч.1 ст.60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, зокрема, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч.2, 3 ст.64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

ОСОБА_4, не надала належних та допустимих доказів того, що вона є членом сім»ї власника спірної квартири.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 є онукою власника квартири ОСОБА_5, з жовтня 2002 року зареєстрована в квартирі, як тимчасовий мешканець, самостійного права на користування спірною квартирою не набула.

Відповідно до ст. 99 ЖК України тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають, незалежно від тривалості проживання та підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення.

17 квітня 2010 року відповідачем створено власну сім»ю, шляхом укладення шлюбу з ОСОБА_3, у якій 27 червня 2011 року народилася дитина ОСОБА_6

Після реєстрації шлюбу сім»я відповідачів зі згоди позивача тимчасово проживала у її квартирі, однак спільного господарства разом не вели, участі в утриманні квартири та здійсненні ремонту відповідачі не брали, а після погіршення стосунків між сторонами, власник житла ініціювала вимогу про звільнення спірної квартири.

На підставі наявних у справі доказів, суд прийшов до вірного висновку, що відповідач ОСОБА_4, в розумінні положень ст.64 ЖК України, не є членом сім»ї власника квартири, і не довела факту постійного проживання однією сім»єю у спірній квартирі та ведення спільного господарства з позивачем. Встановлений беззаперечний факт проживання відповідача у цій квартирі в статусі тимчасового мешканця.

На підставі аналізу наявних у справі доказів, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що обраний ОСОБА_5 спосіб захисту права власності, яке є непорушним, є вірним. При цьому враховано положення ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК Української РСР та ст. ст. 319, 321 ЦК України, якими передбачено обов»язок власника використовувати своє право, не порушуючи при цьому вимог закону, права й інтереси інших осіб та здійснення захисту свого права в порядку, передбаченому законом.

Висновки суду ґрунтуються на аналізі наявних у справі доказів.

З висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для скасування рішення суду відсутні, а тому апеляційну скаргу належить відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1, ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: