У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 12 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суд з указаним вище позовом, посилаючись на те, що з 15 лютого 2000 року вона з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 15 жовтня 2012 року. За час шлюбу у березні 2011 року вони придбали автомобіль «RENAULT DUSTER» 2010 року випуску, який зареєстровано на ОСОБА_4 і після розлучення знаходиться в його користуванні.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила суд поділити майно, що належить їм з відповідачем на праві спільної сумісної власності, залишивши автомобіль «RENAULT DUSTER» у власності ОСОБА_4 і, стягнувши з останнього на її користь грошову компенсацію, що становить 1/2 частку вартості автомобіля в розмірі ринкової вартості, встановленої судовою авто товарознавчою експертизою.

Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 12 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 березня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального й процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що сторони фактично припинили шлюбні стосунки з 2003 році, тому придбаний ОСОБА_4 у 2011 році автомобіль є його особистою приватною власністю і не підлягає поділу між подружжям.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано, дано їм вірну правову оцінку, а рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Проте погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами попередніх інстанцій установлено, що з 15 лютого 2000 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 15 жовтня 2012 року. У березні 2011 року сторони купили автомобіль «RENAULT DUSTER», державний номерний знак НОМЕР_1, 2010 року випуску, який 17 березня 2011 року зареєстрований за ОСОБА_4

Згідно зі ст. 60 СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_278/ed_2013_07_04/pravo1/T022947.html?pravo=1> майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, за час перебування сторін у шлюбі придбано автомобіль «RENAULT DUSTER», державний номерний знак НОМЕР_1, 2010 року випуску, за 160 тис. грн, який є предметом поділу подружжям.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Проте апеляційний суд, не врахував, що відповідачем не надано доказів на підтвердження доводів щодо придбання спірного автомобіля після припинення шлюбно-сімейних відносин з ОСОБА_3 за особисті кошти та не надав належної правової оцінки доводам позивача щодо спільного виховання та утримання дитини до січня 2012 року.

Отже, відповідач не довів, що автомобіль є його особистою приватною власністю, придбаний після припинення шлюбно-сімейних відносин з позивачем за особисті кошти, тобто матеріально-правову презумпцію спільності майна подружжя не спростував, що є його процесуальним обов'язком відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

У порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України апеляційний суд зазначені вище вимоги закону не врахував, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, установивши, що майно, вартість якого просила стягнути позивачка, не є спільною сумісною власністю подружжя, залишив поза увагою дію презумпції спільності майна подружжя.

За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик