провадження 2/200/503/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

23 квітня 2015 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі: головуючого, судді - Єлісєєвої Т.Ю.

при секретарі - Худицькій Т.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс», про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів

В С Т А Н О В И В:

04 грудня 2014 року між ОСОБА_1 і ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» було укладено договір Фінансового лізингу № 00209, згідно якого предметом Лізингу виступає: Geely Emgrand ЕС-7.

Відповідно до умов Договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу Geely Emgrand ЕС-7, зазначений у специфікації, що є додатком № 2 до договору, у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором.

Перед укладанням Договору представник відповідача, в приміщенні офісу, що знаходиться за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Горького, 3, в усній формі роз'яснила Позивачу, що він повинен спочатку сплатити передплату за автомобіль в сумі 13 500 гривень шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок лізингодавця, після чого з ним буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів лізингодавець передасть в користування предмет лізингу. В той же день пзивачем було сплачено рахунок на суму 13 500 грн. з зазначенням призначення платежу «комісія за організацію», що підтверджується квитанцією №11 від 04.12.2014, сплаченою через термінал самообслуговування № С013490 (м. Дніпропетровськ, вул. Міронова,7) АТ «ОСОБА_2 Аваль».

Представником відповідача не було роз'яснено призначення платежу, який виявився адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору, а позивач вважав, що це часткова оплата вартості автомобіля. В договорі це передбачено, але у Позивача не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надав йому достовірної інформації, завіривши в тому, що всі істотні умови договору він пояснив та спонукав позивача до підписання договору. Крім цього, протягом обіцяних днів предмет лізингу так і не був переданий позивачу, посиланням на те, що договором передбачено передачу автомобіля протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати адміністративного платежу, 50% від вартості предмету лізингу, комісії за передачу предмета лізингу, а сплачена сума в розмірі 13 500 грн. є адміністративним платежем за оформлення договору. Тобто, під час попередніх переговорів позивача введено в оману відповідачем щодо умов виконання договірних зобов'язань. Після підписання і вивчення змісту договору позивачу стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть, та можливості розірвати договір немає, оскільки договір зовсім не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача, що є порушенням прав позивача як споживача. Тому позивач вважає, що умови договір лізингу є несправедливими у відповідності до ЗУ «Про захист прав споживачів» та просить визнати договір Фінансового лізингу №00209 з додатками від 4.12.2014 року недійсним та стягнути з відповідача сплачений адміністративний платіж в сумі 13 500 грн. і комісію банку за прийом платежів в розмірі 27 грн.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі,посилаючись на викладене в позовній заяві. Просив позов задовольнити та проти заочного розгляду справи не заперечував.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, тому суд вважає за можливим розглянути справу за правилами ст. 169, 224, 225 ЦПК України - заочно. До суду надійшли письмові заперечення відповідача, в яких зазначено, що позивач своїм підписом на кожній сторінці договору підтвердив отримання повної, достовірної та необхідної інформації щодо умов договору. Підписом позивач засвідчив про досягнення всіх істотних умов. Посилання позивача не нечесну підприємницьку діяльність, яка вводить в оману споживача послуг є необґрунтованою та не доведена позивачем. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Засліхавши осіб, які приймають участь у справі, дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню.

В судовому засіданні встановлено, що 04 грудня 2014 року між ОСОБА_1 і ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» було укладено договір Фінансового лізингу № 00209, згідно якого предметом Лізингу виступає: Geely Emgrand ЕС-7.

У відповідності до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Як вбачається із змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, адміністративний платіж розуміє під собою одноразову плату лізингоодержувача лізингодавцю при укладанні договору.

У відповідності до ст. 9 договору, перший лізинговий платіж складається в тому числі із комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладанням цього договору (адміністративний платіж) - розмір такої комісії за організацію становить 13 500 гривень, цей платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язаний з виконанням договору лізингу.

Вказаний пункт договору порушує принцип добросовісності, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягає у виготовленні стандартної форми договору.

Як вбачається із наведених договірних умов, складові першого лізингового платежу - «адміністративний платіж» виходить за межі переліку таких платежів, передбачених законом.

У відповідності до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» розмір лізингових платежів є істотною умовою договору.

Договором передбачено, що розмір лізингової плати може індексуватися і в залежності від зміни законодавства, збільшення розміру податків і прирівняних до них платежів, збільшення митних зборів та інших обов'язкових платежів, які впливають на вартість предмету лізингу. Проте формули перерахунку не передбачено.

Втім, лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів. В п. 10.5 зазначено, що у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів, лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Лізингодавець може письмово повідомити лізингоодержувача про суму лізингового платежу (п. 10.6 договору).

Пункт 10.16 договору передбачає, що в разі відмови лізингоодержувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмету лізингу лізингодавець вправі в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмету лізингу, а вже сплачені споживачем платежі не повертаються.

Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору.

Договором передбачено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, проте таке право в жодному випадку не передбачається для лізингоодержувача. Одночасно для лізингоодержувача встановлюються жорсткі зобов'язання та непропорційно великий розмір штрафу. Так, у п. 10.15 передбачено, що за дострокову сплату платежів лізингоодержувач сплачує штраф в розмірі 10% від суми достроково погашення.

Виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача. В п.п.10.15, 12.1, 12.4, 12.5, 12.6, 12.10, 12.13 договору передбачена сплата лізингоодержувачем штрафу, пені. При цьому захисту прав лізингоодержувача від неналежного виконання договірних зобов'язань лізингодавцем умовами договору не передбачено.

Таким чином, забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидний дисбаланс між правами та обов'язками сторін.

Відповідно до ч. 6 ст. 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Всупереч зазначеним положенням у пункті 10.12 договору передбачено, що лізингоодержувач не може вимагати від лізингодавця жодного відшкодування або зменшення суми платежів за даним договором у випадку перерви в експлуатації предмета лізингу, незалежно від причин виникнення такої перерви. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.І ст.З ЦК України), а ст. 13 ЦК України передбачено заборону на вчинення дій, які б могли завдати шкоди іншій особі, та зловживання правом.

Згідно ч.1 статті 203 ЦКУ зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу.

Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості, адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства.

Законом України «Про захист прав споживачів», встановлено недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема у введені в оману споживачів, шляхом пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої,, позбавлення споживачів достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення.

Згідно з положеннями ч. 1, п.п. 2, 4, 7, ч.3, ч. 5 та ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняється як такі, що вводять в оману, зокрема: з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Правочини, здійсненні з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Згідно Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 12.04.96 року при вирішенні справ суди мають виходити насамперед із положень Закону «Про захист прав споживачів», прийнятого 12 травня 1991 р. і введеного в дію з 1 жовтня 1991р.

Так, згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 названого Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норми статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. З, ч. З ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведено в частині третій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», який, однак, не є вичерпним, як це вбачається із змісту частини 4 цієї статті.

У даному випадку несправедливими є наступні умови укладеного Договору фінансового лізингу:

· про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору - п. 12.1. (порушення п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»);

· про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором - п. 12, 13. (порушення п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»);

· про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається - п.п. 3.2.6, 3.2.7 п. 3.3. (порушення п. 6 ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Несправедливі умови містяться також у пунктах п. 3, п. 11.5., п. 12.7. Договору фінансового лізингу.

Відповідно п. 10.16 Договору, споживачу фактично не надається можливість відмовитися від зміни (збільшення) розміру лізингових платежів відповідачем в процесі виконання договору, а за таку відмову встановлена відповідальність у вигляді розірвання договору відповідачем і неповернення вже сплачених платежів.

Згідно п. 12.13 Договору у випадку відмови від прийняття предмету лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір та вимагати від лізингоодержувача сплатити на користь лізингодавця неустойку (штраф) у розмірі 10 % від вартості предмета лізингу. У такому випадку лізингодавець не повертає лізингоодержувачу сплачені ним на виконання даного договору кошти.

Однак, вказаний пункт договору суперечить положенням п. 4 частини 3 статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору - є несправедливою умовою договору. В даному випадку адміністративний платіж є окремою оплачуваною послугою відповідача в розмірі 13 500 грн. Тому неповернення і цих коштів суперечить п.4 та п.5 ч. 3 вищевказаного Закону.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Згідно Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 12.04.96 року Умови договору, що обмежують права споживача порівняно з положеннями, передбаченими законодавством, визнаються недійсними. Тобто, в першу чергу необхідно захистити права споживача, а положення договору, передбачені законодавством, та які порушують права споживача, визнаються недійсними.

З огляду на вищенаведене та враховуючи, що зміна чи визнання недійсним згаданих вище положень Договору фінансового лізингу, які містять несправедливі умови, зумовлює зміну інших положень зазначеного договору, такий підлягає визнанню недійсним у цілому.

Також слід зазначити, що укладений сторонами Договір фінансового лізингу не містить всіх істотних умов, а саме - предмета договору (лізингу).

Так, відповідно до частини другої статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про фінансовий лізинг», частиною першою статті 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Всупереч вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг» та норм ЦК України, як у договорі так і у специфікації відсутня обов'язкова для договору фінансового лізингу істотна умова щодо його предмету у обсягах, визначених законом. Так, у зазначених договірних документах, предметом лізингу визначено: «Geely Emgrand ЕС-7» не може вважатися предметом договору лізингу, оскільки вона не визначена індивідуальними ознаками а саме :не вказано який це саме транспортний засіб і чи це транспортний засіб взагалі, його виробника, модель, комплектацію, рік випуску, згідно якого прайсу тощо. Вище перелічені умови є обов'язковими, але в самому Договорі вони відсутні.

Таким чином, даний договір, який містить істотний дисбаланс стосовно прав та обов'язків сторін, тобто відповідач має право придбати предмет лізингу будь-якої якості, будь-якого року випуску (новий чи бувший у вжитку), будь-якої комплектації (що може значним чином змінювати вартість предмету лізингу та його споживчі властивості), а також будь-якої вартості, з гарантією чи без гарантії, а позивач не має змоги відмовитися від прийняття такого предмету лізингу (автомобіля) не сплативши значний штраф Лізингодавцю та не відшкодувавши йому збитки, включно спричинені діловій репутації (п. 12.12 Договору).

У договірних умовах не дотримано право лізингоодержувача на вибір постачальника предмета лізингу. Так, у договорі не зазначено, за дорученням чи за погодженням лізингоодержувача має здійснюватись вибір постачальника предмету лізингу, іншими словами, яка із сторін договору визначає продавця предмету лізингу. Як випливає із наведених договірних умов, - право вибору продавця (постачальника) предмету лізингу належить лізингоодержувачу, однак реалізація такого права договором не передбачена. У порушення вимог закону, ні у договорі ні у специфікації до нього, продавця (постачальника) предмета лізингу не зазначено взагалі.

Визначення поняття «фінансовий лізинг» дається у частині першій статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

Згідно з частиною другою названої статті вказаного Закону за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувачу забезпечується захист його прав на предмет лізингу нарівні із захистом, встановленим законодавством щодо захисту прав власника, однак Договором обовязки покладені на лізингоодержувача, а права - у лізингодавця.

Згідно п. 1.4 Договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

Проте, в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.

В силу ч. 1 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, то пункт 1.4 Договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця, і водночас це обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках. Отже такі умови є несправедливими.

Крім того, за змістом договору лізингодавець має лише один обов'язок, передбачений в п. 3.1.1 Договору, - передати у користування лізингоодержувача предмет лізингу в порядку, передбаченому Договором. При цьому, як зазначено вище, договір не містить наслідків не виконання цього обов'язку. В свою чергу для лізингоодержувача встановлені жорсткі обов'язки.

Положення статті 15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» стосуються введення в оману щодо власної діяльності відповідного суб'єкта господарювання.

Поширенням інформації, що вводить в оману, є повідомлення суб'єктом господарювання, безпосередньо або через іншу особу, одній, кільком особам або невизначеному колу осіб, у тому числі в рекламі, неповних, неточних, неправдивих відомостей, зокрема внаслідок обраного способу їх викладення, замовчування окремих фактів чи нечіткості формулювань, що вплинули або можуть вплинути на наміри цих осіб щодо придбання (замовлення) чи реалізації (продажу, поставки, виконання, надання) товарів, робіт, послуг цього суб'єкта господарювання.

Згідно ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом), обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Статтею 203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Однак, укладений сторонами Договір фінансового лізингу не відповідає зазначеним вимогам законодавства, оскільки відповідач включив у нього умови, які є несправедливими та які суперечать вимогам пунктів 1,3-6, 11, 13 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», що є порушенням вимог частини першої названої статті вказаного Закону та суперечить положенням Цивільного Кодексу України, а тому Договір фінансового лізингу №00209 від 04.12.2014 року є недійсним, в розумінні положень ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Оскільки Договір фінансового лізингу №00209 від 04.12.2014 року визнаний недійсним, тому судом застосовуються наслідки недійсності такого правочину у вигляді повернення сплачених позивачем грошових коштів в розмірі 13 500 грн. адміністративного платежу, який слід стягнути з відповідача на користь позивача та матеріальну шкоду в розмірі 27 грн., які позивач витратив на пересилку листів на адресу відповідача.

Відповідно ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави необхідно стягнути понесені судові витрати в розмірі 243 грн. 60 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 15, 57-61, 110, 209, 212-216, 224-226, ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс», про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів задовольнити.

Визнати договір Фінансового лізингу №00209 з додатками від 04 грудня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» недійсним.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» на користь ОСОБА_1 сплачений адміністративний платіж в розмірі 13 500 грн., матеріальну шкоду в розмірі 27 грн., а всього 13 527 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» на користь держави судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Позивачем рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя Т.Ю. Єлісєєва