Ухвала

іменем україни

30 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсними заяви позичальника, умов та правил надання банківських послуг, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 07 квітня 2015 року та окрему ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 07 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що 07 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 15000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 34,8 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Своїх зобов'язань щодо повернення кредитних коштів позичальник належним чином не виконувала, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, яка станом на 30 вересня 2014 року склала 22 212 грн 88 коп., з яких: 14 585 грн 23 коп. - заборгованість за кредитом, 5 893 грн 70 коп. - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 200 грн - заборгованість з пені та комісії, 500 грн - штраф (фіксована частина), 1 033 грн 95 коп. - штраф (процентна складова). На підставі викладеного, просив позов задовольнити.

У грудні 2014 року ОСОБА_3 пред'явила зустрічний позов до ПАТ КБ «ПриватБанк», у якому просила суд визнати недійсними заяву позичальника, Умови та правила надання банківських послуг, посилаючись на те, що заява позичальника підписана представником банку, повноваження якого не визначені, а Умови та правила не підписувались нею.

Ухвалою Братського районного суду Миколаївської області від 16 грудня 2014 року вказані позови об'єднані в одне провадження.

Рішенням Братського районного суду Миколаївської області від 28 січня 2015 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсною заяву позичальника від 07 грудня 2007 року, укладену між ОСОБА_3 та закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», та Умови і правила надання банківських послуг до даної заяви позичальника. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 07 квітня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції, ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 20 678 грн 93 коп. заборгованості за кредитним договором, укладеним 07 грудня 2007 року ОСОБА_3 та закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», щодо отримання кредитного ліміту на платіжну картку, з яких: 14 585 грн 23 коп. - заборгованість за кредитом, 5 893 грн 70 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 200 грн - комісія. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Окремою ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 07 квітня 2015 року постановлено довести до відома голови апеляційного суду Миколаївської області про порушення суддею Братського районного суду Миколаївської області ОСОБА_4 норм процесуального законодавства у даній справі.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення та окрему ухвалу суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційне провадження в частині оскарження окремої ухвали підлягає закриттю з наступних підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 324 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їх права чи обов'язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 1, 3, 4, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 20, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 31 - 33 ч.1 ст.293 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку і ухвали апеляційного суду, якщо вони перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Як роз'яснено у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» окрема ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку особами, щодо яких вона постановлена.

Враховуючи, що касаційне провадження в частині оскарження окремої ухвали було відкрито помилково, оскільки касаційна скарга подана стороною у справі ОСОБА_3, а не особою, щодо якої вона постановлена, воно підлягає закриттю.

Разом з тим, касаційна скарга в частині оскарження рішення суду апеляційної інстанції підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з недоведеності факту отримання ОСОБА_3 кредиту, її ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг, погодження сторонами збільшеної позовної давності. Крім того зазначив, що у зв'язку з підвищенням відсоткової ставки в односторонньому порядку суттєво змінилися умови кредитного договору, а тому збільшився обсяг відповідальності позичальника, що є порушенням умов договору. Також суд першої інстанції зазначив про пропуск банком строку позовної давності.

Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та відмову у задоволенні зустрічного позову, апеляційний суд виходив з того, що 07 грудня 2007 року між сторонами було укладено два кредитні договори, за першим з яких ОСОБА_3 отримала споживчий кредит в сумі 1854 грн. строком на 12 місяців, за другим - у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку шляхом підписання заяви позичальника. Договір, відповідно до якого позичальник отримала кредитні кошти у вигляді кредитного ліміту встановленого на платіжну картку, належним чином не виконувала, допустила заборгованість, яку слід з неї стягнути. При цьому зазначив, що строк позовної давності банком не пропущено, оскільки останній платіж ОСОБА_3 здійснила 23 липня 2014 року, а з позовом до суду банк звернувся у жовтні 2014 року. Щодо зустрічного позову ОСОБА_3 суд зазначив, що обраний нею спосіб захисту порушених прав не передбачений чинним законодавством.

Проте повністю погодитись з такими висновками судів не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення судів не відповідають.

Місцевим судом встановлено, що відповідно до укладеного договору споживчого кредиту від 07 грудня 2007 року відповідач отримала кошти в сумі 1854 грн. на строк з 07 грудня 2007 року до 07 грудня 2008 року з умовами сплати 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. ОСОБА_3 припинила виконувати умови договору по сплаті заборгованості з початку 2008 року, а банк звернувся до суду з позовом 28 жовтня 2014 року, тому строк позовної давності щодо звернення банку до суду з позовом сплив. З умовами і правилами надання банківських послуг, у тому числі і щодо строку позовної давності терміном у 5 років, відповідач ознайомлена не була.

Апеляційний суд, заперечуючи проти вищевказаних обставин місцевого суду, зазначив, що звертаючись до суду з даним позовом позивач просив суд стягнути з ОСОБА_3 заборгованість, яка виникла з договору від 07 грудня 2007 року, але за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 500 грн., який потім збільшено до 15 000 грн. грн у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку зі сплатою 34,80 % за користування кредитом на суму залишку заборгованості за договором.

Як вбачається з заяви позичальника (копія якої міститься у матеріалах справи) від 07 грудня 2007 року, вона складається з двох частин, тобто між сторонами фактично було укладено 2 кредитні договори шляхом її підписання позичальником (а. с. 9).

В першій частині заяви йдеться про надання ОСОБА_3 споживчого кредиту в сумі 1 854 грн строком на 12 місяців з 07 грудня 2007 року по 07 грудня 2008 року на придбання товару.

Згідно з другою частиною заяви позичальника ОСОБА_3 отримала кредит у сумі 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

У заяві позичальника також зазначено, що вона ознайомлена та згодна з Умовами надання банківських послуг, Тарифами і згодна, що дана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Пам'яткою клієнта та Тарифами складають договір про надання банківських послуг.

Також апеляційний суд зазначив, що крім основної картки, отриманої при укладанні договору від 07 грудня 2007 року, ОСОБА_3 було видано додаткові платіжні картки та був проведений перевипуск основної картки, що підтверджується заявою-анкетою від 19 листопада 2010 року, витягом із програмного комплексу позивача, з якого також вбачається, що строк дії отриманої 07 грудня 2007 року платіжної картки - травень 2009 року, а останньої з отриманих ОСОБА_3 платіжної картки - липень 2017 року.

При цьому, зазначив, що останній платіж з погашення кредиту був здійснений позичальником 23 липня 2014 року, тому саме з цього часу почався перебіг позовної давності для позивача.

Проте колегія суддів суду касаційної інстанції не може погодитися з висновками суду першої та апеляційної інстанцій з огляду на наступне.

Як убачається з матеріалів справи, указаний у позовній заяві кредитний договір від 07 грудня 2007 року складається із заяви позичальника та «Условий и правил предоставления банковских услуг» (а.с. 9 - 15).

Згідно з другою частиною заяви позичальника ОСОБА_3 отримала кредит у сумі 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Відповідно до заяви позичальника від 07 грудня 2007 року (а.с. 9), відповідачеві було видано картку, строк дії якої в заяві не вказано, копія картки в матеріалах справи відсутня.

Судами вказані обставини залишено поза увагою та не було встановлено строку дії картки, яка видавалась 07 грудня 2007 року.

При цьому, у матеріалах справи містяться 2 заяви позичальника, а саме: вищевказана заява від 07 грудня 2007 року та інша заява від 19 листопада 2010 року (а.с. 66), проте з останньої заяви не вбачається, що вона подана для перевипуску попередньої картки, як встановив у рішенні апеляційний суд.

Разом з тим, вказана заява є самостійною заявою, з якої слідує, що ОСОБА_3 приєдналася до Умов та Правил надання банківських послуг, Тарифів, які складають разом із заявою договір про надання банківських послуг. Зазначені Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи підписані головою правління банку, не містять підпису позичальника та жодного посилання на предмет їх невід'ємності від заяви позичальника від 07 грудня 2007 року також не містять. Крім цього, вказана заява-анкета не містить розміру суми кредитного ліміту.

Отже апеляційний суд дійшов хибного висновку, що заява-анкета від 19 листопада 2010 року є продовженням попередньої заяви та проведено перевипуск основної картки, яка тепер діє до 2017 року. Крім того, посилання апеляційного суду на отримання відповідачем платіжної картки зі строком дії - липень 2017 року є безпідставним, оскільки у матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують вказані обставини.

Стороною у спорі заявлено вимогу про застосування позовної давності.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до частин 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає місячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2911/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> є обов'язковою для всіх судів України.

Ураховуючи вищенаведене, суди не встановили, що є предметом спору у даній справі та за яким саме договором банк заявляв вимоги про стягнення коштів, не перевірили Умов і Правил, Тарифів надання банківських послуг, на які погодилась відповідач, укладаючи договори кредиту, не встановили строк дії картки, чи пропущено банком в зв'язку з цим строк звернення до суду, отже не вирішили спір відповідно до вимог чинного законодавства.

Крім того, всупереч вимогам 212 - 214, 316 ЦПК України апеляційний суд не надав належної оцінки наданому позивачем розрахунку кредитної заборгованості, не взяв до уваги роз'яснення, що містяться у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» та у мотивувальній частині рішення не навів розрахунків, з яких виходив при задоволенні грошових позовних вимог, при цьому не зазначив, який доказ взятий за основу при визначенні суми заборгованості, за який період нараховано борг, оскільки банком щодо цього вказано - станом на 30 вересня 2014 року, що позбавляє суд касаційної інстанції можливості цей розрахунок перевірити.

Отже, ухвалюючи оскаржувані рішення, суди, порушуючи норму ст. 212 ЦПК України, належним чином доводи сторін не перевірили, не врахували вимоги ч. 4 ст. 60, статей 57, 212 ЦПК України про те, що рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати оцінку всіх доказів в сукупності, що судами зроблено не було.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України, суд касаційної інстанції не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Оскільки судами допущені порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, то оскаржувані судові рішення на підставі ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 335, 336, 338, 340, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Братського районного суду Миколаївської області від 28 січня 2015 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 07 квітня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційне провадження в частині оскарження окремої ухвали апеляційного суду Миколаївської області від 07 квітня 2015 року закрити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

І.М. Фаловська