Справа № 758/3561/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2015 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Шаховніної М. О. ,

при секретарі - Якимович К. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів на покриття витрат, пов'язаних з лікуванням,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та коштів на покриття витрат, пов'язаних з лікуванням.

Свої вимоги мотивує тим, що він є батьком відповідачки, на даний час непрацездатний, інвалід 2 групи, постійно знаходиться на лікуванні, отримує хімічну терапію, вартість однієї процедури якої становить 4 тис. грн. 00 коп. , при цьому отримує пенсію в розмірі лише 1 904 грн., інших доходів немає.

Зазначив, що ОСОБА_2 достатньо забезпечена, має змогу надавати йому матеріальну допомогу, оскільки працює та отримує заробітну плату, проте донька ніколи не цікавиться ним та відмовляється від виконання своїх обов'язків щодо утримання непрацездатного батька.

Посилаючись на ст.ст. 202, 203, 205, 206 СК України та на те, що він потребує матеріальної допомоги, а відповідачка має можливість брати участь у його утриманні, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь аліменти у розмірі 1/6 частки з усіх видів доходу (заробітку) щомісячно та 32 000 грн. - на покриття витрат, пов'язаних з лікуванням.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 11 вересня 2015 року позов ОСОБА_1 в частині стягнення аліментів у розмірі 1/6 частки з усіх видів заробітку (доходу) залишено без розгляду.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі за тих же підстав, просили їх задовольнити.

Відповідачка та її представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на його необгрунтованість. Відповідачка зазначила, що позивач не дбав про неї, коли вона була дитиною, він залишив сім'ю та пішов до іншої жінки. Вказала, що вона не має можливості надавати батькові матеріальну допомогу, оскільки отримує невеликий дохід, має на своєму утриманні двох дітей, донька періодично хворіє та потребує лікування. Крім того, вказала, що приймає участь в утриманні своєї матері.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, свідків, вивчивши матеріали справи вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач є батьком відповідачки, що не заперечувалось сторонами.

Згідно довідки до Акту огляду МСЕК від 19.03.2015 року, позивачу встановлено другу групу інвалідності з 16.03.2015 року (а.с. 4) та поставлено діагноз -ТУР ревізія сечового міхура +п/о курси ХТ з приводу хвороби сечового міхура ІІІ-ІІІ.

Як на підставу своїх вимог, позивач посилається на ст.ст. 202-206 СК України та на те, що відповідачка як донька, повинна піклуватися про нього та утримувати.

Відповідно до ст. 202 СК України, повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги

Згідно зі ст. 203 СУ України, дочка, син крім сплати аліментів зобов'язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.

Статтею 206 СК України встановлено, що у виняткових випадках, якщо мати, батько є тяжко хворими, інвалідами, а дитина (стаття 6 цього Кодексу) має достатній дохід (заробіток), суд може постановити рішення про стягнення з неї одноразово або протягом певного строку коштів на покриття витрат, пов'язаних з лікуванням та доглядом за ними.

Вказана стаття передбачає стягнення витрат на батьків з дитини, тобто особи до досягнення 18 років, а тому дана норма, на яку посилається ОСОБА_1 не може бути застосована до спірних правовідносин.

У п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року надано роз'яснення, що обов'язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України), не є абсолютним.

При вирішенні питання про стягнення додаткових витрат на батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов'язок повнолітніх дітей, виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Звільнення від обов'язку утримувати матір, батька та обов'язку брати участь у додаткових витратах можливі лише коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов'язків, що передбачено ч. 1 ст. 204 СК України. Моментом виникнення обов'язку утримувати своїх батьків є наявність усіх перерахованих умов.

Відповідно до ст. 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін, можливості одержання утримання від інших дітей, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов'язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Тобто, батьків слід визнавати такими, що потребують матеріальної допомоги. Свідченням такої потреби є отримання матір'ю чи батьком доходів, які є меншими за прожитковий мінімум. Згідно діючого законодавства, держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо.

При вирішенні спору суд бере до уваги те, що сам факт непрацездатності батька не зумовлює у доньки обов'язку надання йому утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

Свідчення такої потреби є отримання батьком доходів, які є меншими за прожитковий мінімум.

Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет на 2015 рік» установлено, що у 2015 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність становить 949 грн. 00 коп.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач отримує пенсію по інвалідності у розмірі 1 904 грн. 00 коп., тобто його розмір пенсії перевищує прожитковий мінімум для непрацездатних осіб.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_1 має ще одну доньку, вимоги до якої він не пред'являє.

У судовому засіданні встановлено, що на утриманні у відповідачки перебуває двоє дітей - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 116) та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 117), вона приймає участь в утриманні своєї матері - ОСОБА_5.

З довідки ТОВ «АСП-ЕКСКЛЮЗИВ» вбачається, що відповідачка працює у них на посаді дизайнер-виконавець інтер'єру та отримує середню заробітну плату у розмірі 753 грн. 00 коп., що є нижчою за прожитковий мінімум (а.с. 113).

Згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли своє доведення в ході судового розгляду, а тому задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 202-206 СК України, ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 79, 84, 88, 208, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів на покриття витрат, пов'язаних з лікуванням відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва шляхом подання через Подільський районний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя М. О. Шаховніна