АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА [1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Котули Л.Г., Чобіток А.О.

при секретарі:Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 31 липня 2015 року

в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_5, Немировська Марина Абрамівна, Головне управління юстиції в міста Києві про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

06 листопада 2014 року ОСОБА_4 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину у вигляді односторонньої реституції на підставі положень ст.388 ЦК України.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 27 травня 2009р. ОСОБА_5 на підставі підробленої довіреності від його імені уклала з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_2

Вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 30 травня 2014 року ОСОБА_5 було визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч. 1, 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України та визнано доведеним, що відповідачка умисно підробила довіреність, згідно якої ОСОБА_4 уповноважив її розпоряджатись належною йому на праві власності квартирою та незаконно відчужила нерухоме майно на користь ОСОБА_3

Просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири та застосувати наслідки недійсності правочину, зобов'язавши ОСОБА_3 повернути йому квартиру.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 31 липня 2015 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі представник відповідачки, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Колегія суддів, заслухавши представника позивача, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, представника відповідача, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи, 01 жовтня 1999 року ОСОБА_4 на підставі заповіту набув прав спадкоємця майна померлої ОСОБА_7, а саме - АДРЕСА_2 /а.с.120-121/.

Встановлено, що згідно довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Немировською М.А. 08 вересня 2006 року за реєстровим № 2306, ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_5 розпоряджатися (продати, обміняти, подарувати, заставити в забезпечення будь-яких зобов'язань, здати в оренду) за ціну та на умовах на її розсуд АДРЕСА_2 /а.с.122/.

27 травня 2009 року між ОСОБА_5, яка діяла на підставі довіреності від 08 вересня 2006 року, та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу АДРЕСА_2, посвідчений приватним нотаріусом Кравченко І.С., у відповідності до якого нерухоме майно було продано за 418 000грн. /а.с.120/.

Вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 30 травня 2014 року залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва від 31 липня 2014р., ОСОБА_5 визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч.1,4 ст.358,ч.4 ст.190 КК України за те, що 08 вересня 2006 року вона, знаходячись у кабінеті приватного нотаріуса Немировської М.А., умисно підробила довіреність, згідно якої ОСОБА_4 уповноважив її розпоряджатися АДРЕСА_2, і власноручно поставила на ній підпис від імені ОСОБА_4

У подальшому, підроблена ОСОБА_5 довіреність була посвідчена приватним нотаріусом Немировською М.А. та зареєстрована в реєстрі за №2306, й з допомогою якої 27 травня 2009р. відповідачка уклала договір купівлі-продажу, у відповідності до якого продала АДРЕСА_2 ОСОБА_3 за 418 000грн.

Вироком суду цивільний позов ОСОБА_3 задоволено й стягнуто з ОСОБА_5 на її користь 50 000грн. моральної шкоди, цивільний позов ОСОБА_4 залишено без розгляду /а.с.9-13/.

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Положеннями ст. 237 ЦК України визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно ст.244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Враховуючи вимоги ст. ст.237, 244 ЦК України та обставини справи, районний суд обґрунтовано встановив відсутність що між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відносин представництва, а договір купівлі-продажу оспорюваної квартири укладено без волевиявлення її власника.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За таких обставин, колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки районного суду про наявність підстав для визнання правочину, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_9, недійсним.

Відповідно до вимог ч.1,2 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Звертаючись в суд із позовом, позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу належної йому на праві власності квартири, застосувати наслідки недійсності й зобов'язати ОСОБА_3 повернути йому нерухоме майно.

Згідно із керівними роз'ясненнями, що містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Дослідивши обставини справи, з'ясувавши характер спірних правовідносин та надавши належну оцінку усім доказам та фактам, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про визнання недійсним договору купівлі-продажу АДРЕСА_2 та зобов'язуючи відповідачку повернути ОСОБА_4 квартиру, вимог диспозитивності не порушив.

Аналіз норм ЦК України 2003р. визначає дві групи правових наслідків недійсності правочину : двостороння реституція та віндикація.

Двостороння реституція полягає в тому, що кожна сторона недійсного правочину має повернути іншій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину.

Віндикація - витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника.

ОСОБА_4, звертаючись у суд за захистом своїх прав, просив зобов'язати відповідачку повернути його майно з її незаконного володіння на підставі положень ст.388 ЦК України, яка, за своїм змістом, охоплює поняття віндикаційного позову, а тому та обставина, що у позові він вказав на необхідність застосування односторонньої реституції, суті вимог не змінює та не свідчить про вихід суду за їх межі.

Згідно положень ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України право власності є непорушним.

Вироком суду визнано доведеним вибуття належної позивачу на праві власності квартири поза його волею, злочинним шляхом, а тому він має право захистити свої права на належну йому власність шляхом повернення майна в натурі володіючим ним не власником.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як убачається із матеріалів справи, зокрема з довідки, складеної приватним нотаріусом Кравченко І.С. у відповідь на заяву представника ОСОБА_4, позивачу стало достовірно відомо про факт вчинення правочину купівлі-продажу належної йому квартири 25 жовтня 2011року /а.с.114/.

Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, за захистом порушеного права ОСОБА_4 спочатку звернувся до правоохоронних органів й після доведення вироком суду вини ОСОБА_5 у вчиненні злочину /а.с. 9-16/, звернувся у суд з позовом за захистом своїх майнових прав.

Визнаючи причини пропуску строку позовної давності поважними, суд першої інстанції виходив з того, що відносно позивача було вчинено злочин й під час вчинення оспорюваного правочину позивач знаходився під вартою, до того ж, діючи в межах своїх прав, він обрав першочерговий спосіб захисту у вигляді притягнення винної особи до кримінальної відповідальності.

Колегія погоджується із такою позицією суду першої інстанції й з урахуванням конкретних обставин справи, вважає її такою, що сприяє конституційно закріпленому захисту права особи на власність.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги представника відповідача щодо того, що суд, поновлюючи строк позовної давності, порушив принцип диспозитивності, оскільки рішення про його поновлення районний суд прийняв за результатами розгляду заяви представника відповідача про застосування строків давності /а.с.102-104/.

Посилання в апеляційній скарзі на некоректне застосування районним судом терміну «нікчемний» у мотивувальній частині рішення заслуговує на увагу. Разом з тим, колегія суддів враховує положення норму ч.2 ст.303 ЦПК України згідно якої не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи та долученим до справи доказам й доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Правові підстави до скасування ухваленого по справі рішення відсутні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - відхилити.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 31 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 760/24010/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/12648/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Усатова І.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.