Провадження № 2/127/5249/15
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

05 листопада 2015 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Гриневича В.С.,

при секретарі: Малику О.В.

за участю:

представника позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_3

третьої особи: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/17066/15-ц за позовом ОСОБА_5 до Вінницької міської ради, треті особи - ОСОБА_4, Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Вінницькій області про визнання права власності на самочинно збудовані споруди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 звернулася до суду з позовною заявою до Вінницької міської ради, треті особи - ОСОБА_4, Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Вінницькій області, в якій просила визнати за позивачем право власності на прибудову «а1» площею 5,1 кв.м та сарай «Л» площею 6 кв.м, що розташовані по АДРЕСА_1

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач відповідно до договору дарування від 05.08.2003р. є власником 49/100 будинковолодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 За час проживання у даному будинковолодінні позивачем були самочинно прибудовані прибудови до житлового будинку «а1» площею 5,1 кв.м та сарай «Л» площею 6 кв.м, які знаходяться у задовільному стані та задовольняють вимоги безпечної експлуатації, а тому з посиланням на ч. 5 ст. 376 ЦК України позивач просила суд визнати за нею право власності на вищевказані самочинно прибудовані прибудови.

У зв'язку з допущеною опискою в позовній заяві, заявою від 05.11.2015р. представник позивача уточнила позовні вимоги та просила суд визнати за ОСОБА_5 право власності на прибудову «а1» площею 4,3 кв.м та сарай «Л» площею 6 кв.м, що розташовані по АДРЕСА_1

Відповідач письмового відзиву на позовну заяву не надав, однак представник відповідача в судовому засіданні не заперечував щодо задоволення позову та при вирішенні даної справи поклався на розсуд суду.

Третя особа - ОСОБА_4 письмового відзиву на позовну заяву не надала, однак в судовому засіданні також не заперечувала щодо задоволення позовних вимог.

Третя особа - Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Вінницькій області письмового відзиву на позовну заяву не надала, повноважного представника в судове засідання не направила, про причини неявки в судове засідання суд не повідомила. Про час та місце розгляду справи третя особа повідомлена належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення від 22.10.2015р.

Заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши матеріали цивільної справи №127/17066/15-ц, спадкової справи №382/05 та інвентарної справи на будинковолодіння по АДРЕСА_1 надавши їм юридичну оцінку суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 05.08.2003р. ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено договір дарування, відповідно до якого позивач прийняла в дар ідеально 49/100 часток житлового будинку, з відповідною часткою господарських будівель, номер 28, розташованого на вулиці Ушакова в місті Вінниці. (а.с. 7).

Відповідно до п. 3 договору дарування від 05.08.2003р. згідно довідки-характеристики, виданої комунальним підприємством Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації 01.08.2003р. за №7079, на земельній ділянці розташовано: житловий будинок, саманний, обкладений цеглою, житловою площею 61,5 кв.м., означений на плані літерою «А», дві житлові прибудови «А1», «А2», сіни «а», два ганки, п'ять сараїв «Б», «б», «б1», «б2», «г», льох «Д», льох з шиєю «Ж», огорожа «№1».

Проте, за час проживання у даному будинковолодінні позивачем були самочинно прибудовані прибудови до житлового будинку «а1» площею 5,1 кв.м та сарай «Л» площею 6 кв.м.

Зі звіту №10 про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об'єкта: будівлі прибудови «а1», будівлі сараю «Л», наданого ФОП ОСОБА_7, (а.с. 13-21) вбачається, що зазначені об'єкти знаходяться у задовільному стані та задовольняють вимоги безпечної експлуатації.

З наведеного вище звіту №10 та зі звіту 7-04 про незалежну оцінку прибудови до житлового будинку «а1» площею 4,3 кв.м та сараю «Л» площею 6 кв.м. (а.с. 24-35) вбачається, що рік будівництва прибудови до житлового будинку «а1» - 2012 рік, рік будівництва сараю «Л» - 2014 рік.

Суд звертає увагу, що в матеріалах цивільної та інвентарної справи існують розбіжності щодо площі самочинно прибудованої прибудови до житлового будинку «а1». Зокрема, на плані «Поверх 1 літера «А»» площа прибудови «а1» складає 4,3 кв.м., тоді як з характеристики будинку, господарських будівель та споруд вбачається що площа прибудови «а1» складає 5,1 кв.м., зі звіту №10 про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об'єкта вбачається що об'єкт прибудови «а1» має зовнішні розміри 1,45*3,50.

Відповідно до частини першої та другої статті 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частиною 1 статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (ч. 2 ст. 331 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Як вбачається з матеріалів цивільної та інвентарної справи, а також зазначається самим позивачем прибудова до житлового будинку «а1» та сарай «Л» відносяться до самочинно прибудованих об'єктів.

Частиною 2 статті 376 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно до частини 5 статті 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

З положень статті 181 ЦК України вбачається, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

При цьому, позивачем заявлено позовні вимоги про визнання права власності на прибудову до житлового будинку та сарай.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 7 постанови №6 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» роз'яснив судам, що не може бути застосовано правила статті 376 ЦК при вирішенні справ за позовами про визнання права власності на самочинно збудовані тимчасові споруди та про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо).

Крім того, Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 27 вищевказаної постанови №6 від 30.03.2012р. роз'яснив судам, що розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381 ЦК є приналежністю головної речі (будинку). У зв'язку із цим положення частини п'ятої статті 376 ЦК не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу. Прийняття в експлуатацію таких об'єктів нерухомості має здійснюватися відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у спосіб, визначений Порядком прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року № 91.

Відповідно до пункту 3.1. Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженому наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року № 91 (далі - Порядок) прийняття в експлуатацію об'єктів (крім закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них) здійснюється безоплатно територіальними органами Державної архітектурно-будівельної інспекції України (далі - Інспекція) за результатами технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж та за наявності документа, що посвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій розміщений об'єкт, шляхом реєстрації поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації (далі - декларація), яка складається за формою, наведеною у додатку 2 до цього Порядку.

Згідно з пунктом 3.1. вказаного Порядку замовник або його уповноважена особа подає особисто або надсилає рекомендованим листом з описом вкладення до Інспекції за місцезнаходженням об'єкта заяву про прийняття в експлуатацію об'єкта за формою, наведеною у додатку 3 до цього Порядку, до якої додаються:

два примірники заповненої декларації;

звіт про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об'єкта з висновком про їх відповідність вимогам надійності і безпечної експлуатації (крім індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, прибудов до них загальною площею до 300 квадратних метрів включно, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них загальною площею до 100 квадратних метрів включно);

засвідчені в установленому порядку копії:

документа, що посвідчує право власності чи користування

земельною ділянкою, на якій розміщено об'єкт;

технічного паспорта, виданого бюро технічної інвентаризації.

Однак, як встановлено судом та не заперечувалося представниками позивача, позивач до Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Вінницькій області із заявою про прийняття в експлуатацію об'єкта не звертався, а відтак порушене питання не було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи відсутність його дають підстави вважати про наявність спору про право.

Таким чином, оскільки прибудова до житлового будинку «а1» та сарай «Л» є приналежністю головної речі, а саме приналежністю будинковолодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 а також беручи до уваги те, що позивач із заявою про прийняття в експлуатацію об'єкта до компетентного органу не звертався, положення частини п'ятої статті 376 ЦК не можуть бути підставою для визнання за позивачем житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, а тому у задоволені позову слід відмовити.

Крім того, відповідно до п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Судом встановлено, що позивач не є власником земельної ділянки на якій розміщено самочинно прибудовані прибудови. В той же час, доказів того, що вказана земельна ділянка виділена в користування позивачу, останнім також не надано, наявна в матеріалах справи копія рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради депутатів трудящихся №11/476 від 15.04.1953р. не свідчить про виділення позивачу земельної ділянки, при цьому акт відводу земельної ділянки під забудову від 28.05.1953р. не є належним доказом виділення земельної ділянки. Крім того, як уже зазначено вище позивач із заявою про прийняття в експлуатацію об'єкта до компетентного органу не звертався. Разом з тим, суд критично оцінює звіт №10 про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об'єкта: будівлі прибудови «а1», будівлі сараю «Л», наданого ФОП ОСОБА_7, оскільки вказаний звіт містить протиріччя у різних його частинах, а саме у розділі 7 (Висновки) міститься висновок що зазначені об'єкти знаходяться у задовільному стані та задовольняють вимоги безпечної експлуатації, тоді як у розділі 5 (Рекомендації щодо усунення виявлених недоліків) міститься застереження, що «За результатами проведеного технічного обстеження об'єкта, стан якого оцінюється як неприданий до нормальної експлуатації або аварійний, замовнику слід виконати роботи згідно з рекомендаціями, наведеними у таблиці 2».

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За викладених обставин, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними засобами доказування правомірності заявленого позову, а відтак останній задоволенню не підлягає.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 328, 331, 376 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не Були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цьогорішення.

Повний текст рішення виготовлено 09.11.2015 р.

Суддя: