Провадження № 2/522/6056/15
26 серпня 2015 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді Єршової Л.С.
при секретарі Ларіній Т.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 9970,76 грн., -
До суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до рішення Жовтневого районного суду м.Одеси про стягнення додаткових коштів на утримання дитини і виконавчого листа №2-596, виданого 19.12.1997р., ОСОБА_2 зобов'язаний був з 20.03.97 р. по 01.11.97 р. щомісячно виплачувати 50 грн. на користь ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.
За виконавчим листом Київського районного суду м. Одеси за справою №2-616/1985 від 14.12.1985 року ОСОБА_2 зобов'язаний був з 30.01.85 р. по 09.09.2001 р. щомісячно виплачувати аліменти у розмірі ? з усіх видів заробітку на користь ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.
За рішенням Жовтневого районного суду м. Одеси від 20.04.2000 р. присуджена щомісячна виплата ОСОБА_2 70 грн. на користь ОСОБА_1 додаткових витрат на утримання ОСОБА_3, починаючи з 20.04.2000 р.
Вищевказані рішення судів відповідач виконував несвоєчасно, за виконавчими листами №2-596 та №2-616 до 1 січня 2004 року виникла заборгованість, яка була погашена боржником лише у 2010 та 2012 роках відповідно.
За рішенням Жовтневого районного суду м. Одеси від 20.04.2000 р. і виданим виконавчим листом № 2-575/2000, виплата коштів також здійснювалася боржником несвоєчасно і не в повному обсязі, станом на 01.10.2010 року заборгованість складала 2003,61 грн.
Позивачка та її представник, посилаючись на ст.ст. 618, 625 ЦК України розрахували заборгованість відповідача, яка включає 3 % річних та інфляційні втрати (з урахуванням індексу інфляції), при цьому загальна сума завданої матеріальної шкоди, на думку позивачки та її представника, складає 9970,76 грн.
У судове засідання з`явився представник позивачки, позов підтримав та просив суд його задовольнити, надав згоду на заочний розгляд справи.
Відповідач, повідомлений належним чином, у судове засідання не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не направив.
За цих обставин, суд на підставі ч.4 ст.169, ч.1 ст.224 ЦПК України визнав можливим провести заочний розгляд справи у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Судом встановлено, що відповідно до рішення Жовтневого районного суду м.Одеси про стягнення додаткових коштів на утримання дитини і виконавчого листа №2-596, виданого 19.12.1997р. (а.с. 38), ОСОБА_2 зобов'язаний був з 20.03.97 р. по 01.11.97 р. щомісячно виплачувати 50 грн. на користь ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.
За виконавчим листом Київського районного суду м. Одеси за справою №2-616/1985 від 14.12.1985 року ОСОБА_2 зобов'язаний був з 30.01.85 р. по 09.09.2001 р. щомісячно виплачувати аліменти у розмірі ? з усіх видів заробітку на користь ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.
За рішенням Жовтневого районного суду м. Одеси від 20.04.2000 р. (а.с. 41-43) присуджена щомісячна виплата ОСОБА_2 70 грн. на користь ОСОБА_1 додаткових витрат на утримання ОСОБА_3, починаючи з 20.04.2000 р.
Вищевказані рішення судів відповідач виконував несвоєчасно, за виконавчими листами №2-596 та №2-616 до 1 січня 2004 року виникла заборгованість, яка була погашена боржником лише у 2010 та 2012 роках відповідно (а.с. 39-40).
За рішенням Жовтневого районного суду м. Одеси від 20.04.2000 р. і виданим виконавчим листом № 2-575/2000, виплата коштів також здійснювалася боржником несвоєчасно і не в повному обсязі. Як вбачається з розрахунку заборгованості ВДВС (а.с. 56), станом на 01.10.2010 року вона складала 2003,61 грн.
Позивачка та її представник, посилаючись на ст.ст. 618, 625 ЦК України розрахували заборгованість відповідача, яка включає 3 % річних та інфляційні втрати (з урахуванням індексу інфляції), при цьому загальна сума заборгованості, на думку позивачки та її представника, складає 9970,76 грн.
Відповідно до ст. 618 ЦК України боржник відповідає за порушення зобов'язання іншими особами, на яких було покладено його виконання (ст. 528 цього Кодексу), якщо договором або законом не встановлено відповідальність безпосереднього виконавця.
Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Як встановлено судом, посилаючись саме на ці норми права, позивачка та її представник просять задовольнити позов. В свою чергу, суд не може прийняти до уваги вказані доводи, оскільки відповідно ч. 1 ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовується до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
Суд також враховує, що позивач у своєму позові посилається на діючий ЦК України, який набув чинності 1 січня 2004 року, а заборгованість по аліментах за виконавчими листами №№2-596 та 2-616, про які йде мова у позові, виникла до зазначеної дати, проте чинним до 1 січня 2004 року Цивільним кодексом Української РСР також не було врегульовано правовідносини зі сплати аліментів на утримання дітей батьками (ч. 4 ст. 2 ЦК Української РСР «сімейні, трудові, земельні, гірничі, водні, лісові відносини, а також відносини в колгоспах, що випливають з їх статуту, регулюються відповідно сімейним, трудовим, земельним законодавством, законодавством про надра, водним, лісовим і колгоспним законодавством»).
З 1 січня 2004 року в Україні відносини між подружжям, батьками дитини, батьками і дітьми, іншими членами сім`ї та родичів, регулюються нормами Сімейного Кодексу України.
Відповідальність за прострочення сплати аліментів передбачена ст. 196 СК України, яка є спеціальною нормою закону (на відміну від ст. 625 ЦК України на яку посилається позивач) та повинна застосовуватися до правовідносин, що виникають у зв`язку з простроченням сплати аліментів.
Так, ч. 1 ст. 196 СК України передбачає, що при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язання сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.
В свою чергу, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 1 постанови від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності.
Про таке було зазначено і в правових позиціях, що висловлені Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України при перегляді цивільних справ у касаційному порядку і у зв'язку з винятковими обставинами у 2009 році: «..п. 4. За змістом положень ст. ст. 195, 196 СК України при визначенні розміру неустойки (пені) слід виходити із того, що пеня може нараховуватися тільки на ту суму заборгованості, яка виникла після 1 січня 2004 року, дати прийняття діючого СК України».
До 1 січня 2004 року в Україні діяв Кодекс про шлюб та сім`ю, який взагалі не передбачав відповідальності за прострочення сплати аліментів.
Таким чином, на заборгованість по аліментах за виконавчим листом № 2-616 не може бути нарахована ні пеня, оскільки ця заборгованість виникла до 1 січня 2004 року, ні 3% річних та індекс інфляції, оскільки така відповідальність за прострочення сплати аліментів не була передбачена чинним на час виникнення цієї заборгованості законодавством.
Щодо виконавчих листів по справам №2-596 та №2-575/2000, вони стосуються додаткових коштів на утримання дитини (ст. 86 КпШС «батьки, які сплачують аліменти на неповнолітніх дітей, можуть бути притягнуті до участі в додаткових витратах, викликаних винятковими обставинами (тяжка хвороба, каліцтво дитини та ін.»), тобто ці кошти по своїй суті не є аліментами, але зазначені правовідносини також регулюються нормами КпШС (на сьогодні ст. 185 СК), а не нормами ЦК, і відповідальність за затримку їх виплати взагалі не була передбачена ні законодавством, діючим до 1 січня 2004 року (стосовно виконавчого листа №2-596, заборгованість за яким виникла до цієї дати), ні законодавством чинним на теперішній час (стосовно виконавчого листа №2-575/2000, заборгованість за яким виникла після 1 січня 2004 року).
Враховуючи викладене, не можуть бути задоволені позовні вимоги і в частині стягнення матеріальної шкоди у зв`язку з заборгованістю за виконавчими листами № № 2-596 та 2-575/2000.
Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. ст.ст. 10, 11, 15,16, 60, 61, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд -
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 9970,76 грн., - відмовити у повному обсязі.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя Л.С. Єршова