Справа № 274/1903/15-ц Провадження № 2/0274/1069/15
Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.08.15 р.м. Бердичів

Суддя Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області Корбут В.В., за участю секретаря судового засідання Жмурко В.І.,

розглянувши цивільну справу за позовомОСОБА_1, представником якого є ОСОБА_2,
доБердичівської міської ради Житомирської області, представником якої є Хаустович Святослав Святославович,
провизнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2015 р. ОСОБА_1 звернувся з вказаним позовом, у якому просив визнати за ним право власності на 42/100 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Представник Бердичівської міської ради Житомирської області проти позову заперечив, посилаючись на те, що, ОСОБА_1 не вчинив дій, які у відповідності до статті 549 Цивільного кодексу Української РСР вказували б про прийняття ним спадщини після ОСОБА_4, ОСОБА_1 не є єдиним спадкоємцем ОСОБА_4, ОСОБА_1 пропустив строк, встановлений законодавством України для прийняття спадщини, право власності на 42/100 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, не було зареєстровано за ОСОБА_4, а відтак ця частина майна йому не належала, а тому не може бути успадкована ОСОБА_1.

Судом з'ясовано, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 8).

ОСОБА_1 є сином, а ОСОБА_5 - дочкою ОСОБА_4, що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 27.01.2015 р., рішенням Народного суду м. Бердичева Житомирської області від 13.01.1970 р у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, поділ майна та стягнення аліментів, домовою книгою житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, паспортом ОСОБА_7, а також показаннями свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (а. с. 7, 10 - 13, 70 - 71).

Статтею 525 Цивільного кодексу Української РСР, який був чинним на момент смерті ОСОБА_4, передбачалось, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Статтею 527 Цивільного кодексу Української РСР встановлювалось, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Статтею 529 Цивільного кодексу Української РСР визначалось, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Таким чином, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є спадкоємцями ОСОБА_4 першої черги за законом.

Як вбачається зі змісту листа № 157/02-31 від 02.06.2015 р. приватного нотаріуса Бердичівського міського нотаріального округу Манелюка М.І., інші спадкоємці ОСОБА_4 відсутні.

Відповідно до частин першої та другої статті 549 Цивільного кодексу Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

ОСОБА_1 як до смерті, так і після смерті батька - ОСОБА_4, проживав та проживає у будинку за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується рішенням Народного суду м. Бердичева Житомирської області від 13.01.1970 р у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, поділ майна та стягнення аліментів, довідками від 15.04.2015 р. № 432 та від 15.04.2015 р. № 433 Міського комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства № 7, відбитком штампу щодо прописки на 11 сторінці паспорта ОСОБА_1, а також показаннями свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (а. с. 10 - 13, 14, 23, 5).

ОСОБА_5 на день смерті батька - ОСОБА_4, та після його смерті у будинку за адресою: АДРЕСА_1 не проживала, що підтверджується домовою книгою цього будинку, відбитком штампу щодо прописки на 11 сторінці паспорта ОСОБА_5, а також показаннями свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (а. с. 64 - 67, 71).

Крім того, свідок ОСОБА_10 дав показання про те, що, зокрема, він є чоловіком ОСОБА_5, остання зараз перебуває за межами України, на спадщину після смерті батька - ОСОБА_4, вона не претендує і згодна, що б та перейшла до її брата - ОСОБА_1.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем ОСОБА_4 першої черги за законом, який прийняв спадщину (висновок про прийняття ОСОБА_1 спадщину після смерті батька - ОСОБА_4, міститься також і у листі № 157/02-31 від 02.06.2015 р. приватного нотаріуса Бердичівського міського нотаріального округу Манелюка М.І., а. с. 20).

Згідно зі статтею 560 та частиною першою статті 561 Цивільного кодексу Української РСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу). Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

ОСОБА_1 16.04.2015 р. звернувся до приватного нотаріуса Бердичівського міського нотаріального округу Манелюка М.І. з проханням видати свідоцтво про право на спадщину за законом на 42/100 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується листом № 157/02-31 від 02.06.2015 р. цього нотаріуса, однак постановою останнього від 16.04.2015 р. № 104/02-31 йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю документа, який б підтверджував державну реєстрацію цього житлового будинку. (а. с. 20, 9).

Суд зазначає, що правовстановлюючим документом, який підтверджує право власності ОСОБА_4 (за життя) на 42/100 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, є рішення Народного суду м. Бердичева Житомирської області від 13.01.1970 р у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, поділ майна та стягнення аліментів (аналогічне твердження міститься і у листі № 157/02-31 від 02.06.2015 р. приватного нотаріуса Бердичівського міського нотаріального округу Манелюка М.І., а. с. 20) (а. с. 10 - 13).

З технічного паспорту на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, вбачається, що цей будинок було побудовано у 1960 р. (а. с. 55 - 57).

Частиною четвертою статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

На момент закінчення будівництва житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 (1960 р.) та на момент набрання законної сили рішенням Народного суду м. Бердичева Житомирської області від 13.01.1970 р у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, поділ майна та стягнення аліментів норми законодавства СРСР та Української РСР не передбачали реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна..

Таким чином, право власності ОСОБА_4 на 42/100 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, визнається дійсним.

Частиною другою статті 12 Закону України "Про власність", яка була чинною на момент прийняття ОСОБА_1 як спадкоємцем першої черги за законом спадщини від свого батька - ОСОБА_4, передбачалось, що громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Зважаючи на наведене, суд вважає, що ОСОБА_1 у 1997 р. набув як спадкоємець першої черги за законом, який прийняв спадщину, право власності на 42/100 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, проте у зв'язку з відсутністю державної реєстрації цього будинку не може оформити це право у передбаченому законодавством України порядку.

Беручи до уваги зазначене, суд зазначає, що заперечення представника Бердичівської міської ради Житомирської області проти позову є безпідставними та приходить до висновку про наявність законних підстав для задоволення позову, а відтак задовольняє його.

Керуючись статтями 1 - 4, 7, 8, 10, 11, 15, 18, 57 - 60, 63, 64, 208, 209, 212 - 215 Цивільного процесуального кодексу України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 42/100 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Роз'яснити, що:

- рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано;

- у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом;

- апеляційна скарга на рішення може бути подана до Апеляційного суду Житомирської області через Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області протягом десяти днів з дня його проголошення;

- особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя В.В. Корбут