АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Котули Л.Г., Чобіток А.О

при секретарі:Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 11 серпня 2015 року

в справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВИБІР КОМФОРТ» про визнання правочину недійсним та стягнення коштів.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ТОВ «Лізингова компанія «ВИБІР КОМФОРТ» про визнання правочину недійсним та стягнення коштів, у сумі 102 225грн.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що у грудні між ним та відповідачем укладено договір фінансового лізингу, відповідно до умов якого позивач повинен був сплатити 50% вартості автомобіля «Хюндай Таксон» для отримання його у користування, та виплатити у подальшому ще 50% його вартості, після чого отримати автомобіль у власність.

Зазначав, що після перерахування першого лізингового платежу в сумі 102 225 грн. 00 коп., позивач не отримав права користування автомобілем, а тому вважає, що укладений між ним та відповідачем договір фінансового лізингу є таким, що порушує його права як споживача та суперечить вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг».

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 11 серпня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з'ясування районним судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши представника позивача, який підтримав апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи, 29 грудня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 00407 (далі - Договір), відповідно до вимог якого лізингодавець зобов'язався придбати у власність предмет Договору, а саме - автомобіль HyundaiTucson GLS 4WD'12, та передати у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених Договором /а.с.8-15/.

Відповідно до п.1.7, 4.1. Договору предмет Договору передається у користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з дня сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця завдатку (50% вартості предмета лізингу), оплати по договору та оформленню Договору (10% вартості предмета), та комісії за передачу предмета лізингу (3% вартості предмета).

Відповідно до Додатку №1 до Договору сторони визначили вартість предмета Договору в сумі 210 450 грн. 00 коп. /а.с.16/.

Як убачається із копій квитанцій, позивач перерахував на рахунок відповідача грошові кошти в сумі 105 225 грн. 00 коп., тобто 50% встановленої вартості товару /а.с.17/.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору фінансового лізингу, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір укладено з дотриманням вимог діючого законодавства, а доводи позивача про введення його в оману щодо істотних умов договору та порушення відповідачем його прав, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів», є непереконливими.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції такими, що ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Доводи апеляційної скарги на те, що в договорі лізингу не визначено предмет договору індивідуальними ознаками, що суперечить вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг» - безпідставні.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Відповідно до ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

Індивідуально визначеними є такі речі, які відрізняються від інших індивідуальними ознаками: відрізняються від інших кількома ознаками; вирізнені із загальної маси речей цього роду.

Як убачається з п.п.1 п.1 Договору, предметом лізингу по даному Договору є автомобіль Hyundai Tucson GLS 4WD'12.

Враховуючи те, що у Договорі вказано марку, серію та рік випуску автомобіля, що містить безпосередню вказівку на його індивідуальні ознаки, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги позивача у цій частині необґрунтованими.

Окрім того, відповідно до п.4.4. Договору будь-яка невідповідність предмета лізингу п.п.1 Договору, Специфікації, складеної на момент передачі предмета лізингу, зазначається в Акті приймання-передачі, який підписується уповноваженими представниками лізингодавця і лізингоодержувача.

Позивач був ознайомлений із даними нормами та свідомо підтвердив згоду з такими умовами підписом на кожному аркуші Договору.

Критично колегія суддів ставиться й до тверджень позивача щодо суперечностей між п.1.7. та п.4.1. Договору.

Так, відповідно до п.4.1. лізингодавець передає предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 90 робочих днів з дати отримання завдатку на свій поточний рахунок відповідно до умов договору.

Пункт 1.7 Договору, у свою чергу, містить такі умови як оплати по договору та оформленню даного Договору (10% вартості предмета лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% вартості предмета лізингу).

Відповідно до ч.2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг

майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Комісія та оплати по Договору належать до інших витрат, якими є надання консультацій менеджером, прийняття заяви на отримання лізингу, оформлення договору, робота з клієнтом, супровід договору протягом всього часу його дії тощо.

Таким чином, дані умови Договору не йдуть у розріз із вимогами закону та не можуть вважатись такими, що спрямовані на введення споживача в оману.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

За змістом частини першої статті 638 та частини першої статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Правове регулювання договірних відносин фінансового лізингу здійснюється за допомогою спеціального закону «Про фінансовий лізинг».

За змістом ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоотримувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоотримувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Статтею 6 Закону передбачено, що Договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, і врегулювати свої відносини на власний розсуд, за виключенням, коли в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає зі змісту або із суті відносин між сторонами.

Частиною 1 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

За змістом частини 2 зазначеної норми Закону для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак, як то: умови договору порушують принцип добросовісності ( п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Посилання позивача на те, що при укладанні даного договору відповідачем було порушено норми Закону України «Про захист прав споживачів», встановлено несправедливі умови договору щодо жорстких обов'язків споживача, не роз'яснено йому умови Договору є необґрунтованими, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, до укладення Договору позивач був повідомлений про його умови, що підтверджується його особистим підписом у спірному договорі, та погодився з його умовами.

Відповідно до керівних роз'яснень, викладених у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Положеннями статті 203 ЦК України встановлено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Із урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав, передбачених частинами 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Розглядаючи спір в межах доводів позову, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 11 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 760/8461/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/12651/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Лазаренко В.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.