АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Волошиної В.М., Котули Л.Г.

при секретарі: Круглику В.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 квітня 2015 року

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Служба у справах дітей Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації про надання дозволу на виїзд за кордон на постійне місце проживання неповнолітніх дітей без дозволу батька.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за кордон на постійне місце проживання неповнолітніх дітей без дозволу батька.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона та відповідач знаходилися в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 21 грудня 2012 року. Від даного шлюбу мають неповнолітніх дітей - сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають з нею та знаходяться на її утриманні.

29 липня 2014 року вона зареєструвала шлюб із громадянином Королівства Норвегія, з яким у її дітей склалися дружні стосунки.

Щоб проживати з чоловіком вона вирішила переїхати на постійне місце проживання до Норвегії разом із дітьми, у зв'язку з чим звернулася до відповідача з проханням про надання згоди на виїзд дітей на постійне місце проживання за кордон, але той їй відмовив. При цьому відповідач участі у фізичному та духовному вихованні дітей практично не бере. Позивач вважає, що переїзд на постійне проживання до Норвегії буде корисним для дітей та відповідає їх інтересам.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 квітня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити.

Свої доводи мотивує тим, що ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

А тому судом першої інстанції, як зазначає в апеляційній скарзі позивач, невірно розтлумачено та застосовано вказану норму права, оскільки чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

На вказану апеляційну скаргу представником відповідача подано письмове заперечення, в якому він зазначає, що позивач не надала належних доказів того, що переїзд їх спільних із відповідачем дітей на постійне місце проживання до Королівства Норвегія відповідатиме їх інтересам та не порушуватиме гарантовані права.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України.

Звертаючись в суд із вказаним позовом, позивач посилалась на те, що відповідач майже не бере участі у фізичному та духовному вихованні дітей, а тому переїзд на постійне місце проживання до Королівства Норвегія відповідатиме їх інтересам.

Відмовляючи в задоволенні позову про надання дозволу на виїзд дітей за межі України без згоди та супроводу батька, суд першої інстанції виходив з принципу рівності прав і обов'язків батьків щодо дитини, а також з того, що позивачем не було визначено часового проміжку перебування дітей в іноземній державі.

Висновок суду першої інстанції колегія суддів вважає таким, що відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Частинами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи і гідності.

За Принципом 6 цієї Декларації дитина не повинна, крім тих випадків, коли наявні виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір'ю.

Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до ч.1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Матеріли справи не містять доказів того, що, відмовляючи у дачі згоди на виїзд на постійне місце проживання дітей за кордон, відповідач діє всупереч їх інтересам.

Матеріли справи також не містять належних та допустимих доказів того, що в Королівстві Норвегія для дітей створені умови для повноцінного забезпечення їх життя, всебічного розвитку та виховання.

Відсутні й докази того, що чоловік позивачки, ОСОБА_8, надав згоду на утримання дітей ОСОБА_1

При цьому колегія суддів враховує й долучені до справи докази, які свідчать, що ОСОБА_8 проживає в орендованій квартирі, яка складається з трьох житлових кімнат, а також пояснення позивачки в судовому засіданні про періодичне мешкання у квартирі дітей її чоловіка від попереднього шлюбу.

Окрім того, сторони не заперечують того факту, що їх діти не володіють норвезькою мовою, яка є офіційною мовою Королівства Норвегія, а це, в свою чергу, безпосередньо впливає на можливість отримання ними належної освіти та проходження процесу суспільної адаптації.

Також необґрунтованими колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги у тій частині, що чинним законодавством не встановлено обмежень щодо виїзду неповнолітніх за кордон.

Суд першої інстанції при розгляді даного спору правильно виходив з положень «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, якими встановлено певний порядок виїзду дітей за кордон за згодою батьків або за рішенням суду без згоди одного з батьків.

Надання за рішенням суду дозволу на виїзд малолітніх дітей на постійне місце проживання до іноземної держави, тобто без визначення часового проміжку їх перебування за кордоном України, чинним законодавством не передбачено.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши думку представника Служби у справах дітей Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації, яка підтримувала вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1, а також надавши правову оцінку висновку органу опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 23 лютого 2015 року № 109/02/40-1383, яким орган висловив позицію щодо доцільності задоволення позовних вимог ОСОБА_1 /а.с.89-90/, вважає дані доводи недостатніми та такими, що не надають законної аргументації для скасування оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 листопада 2014 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа № 761/36252/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7546/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Сіромашенко Н.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.