АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер справи: 659/341/15-ц
Номер провадження №22-ц/791/2423/2015 Головуючий в І інстанції: Панкєєв В.М.
Категорія: 27 Доповідач: Майданік В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року вересня місяця 01 дня колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючого: Майданіка В.В.

суддів: Орловської Н.В.,

Кутурланової О.В.

при секретарі: Павловській Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою Пестрецової Римми Геннадіївни, діючої в інтересах комунального підприємства "Лілея", на рішення Нижньосірогозького районного суду Херсонської області від 30 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до комунального підприємства "Лілея" (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Новопетрівська сільська рада Нижньосірогозького району Херсонської області) про стягнення заборгованості за договорами позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

28 травня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому після уточнень просив стягнути з КП ?Лілея? на його користь суму позики в розмірі 11051,85грн., 3% річних в сумі 151,76грн. та інфляційні витрати в розмірі 4785грн., а всього 15988,61грн. Також просив стягнути на його користь судові витрати.

Позов обґрунтований тим, що 30.09.2008 року відповідно до розпорядження сільського голови він був призначений на посаду директора КП ?Лілея?. У зв'язку з виниклими матеріальними труднощами в 2009-2014 роках він був вимушений, як директор підприємства, з метою підтримки життєдіяльності підприємства у випадках гострої потреби в готівкових коштах, надавати підприємству позику, як фізична особа. А саме ним укладались договори позики, за якими він - ОСОБА_3, як фізична особа - позикодавець, надавав КП ?Лілея?, в особі директора підприємства ОСОБА_3, позики готівковими коштами. За період його роботи директором підприємства він надав позик підприємству на загальну суму близько 40000грн., з яких підприємство більшу частину повернуло і залишилися не повернутими 11051,85грн. Не зважаючи на звернення до керівництва з проханням повернути всю суму позики КП ?Лілея? розрахунку не провело.

Ухвалою від 12 червня 2015 року до участі в розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача була залучена Новопетрівська сільська рада Нижньосірогозького району Херсонської області.

Рішенням Нижньосірогозького районного суду Херсонської області від 30 липня 2015 року позов задоволено. Суд стягнув з КП ?Лілея? на користь позивача ОСОБА_3 11051,85грн. заборгованості по раніше укладеним договорам позики, 3% річних в сумі 151,76грн. та інфляційні витрати в розмірі 4785грн., а всього 15988,61грн. Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі Пестрецова Р.Г., діюча в інтересах КП "Лілея", просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права. Зокрема, зазначила, що суд не звернув уваги на те, що спірні договори позики були укладені позивачем з вигодою для себе та у власних інтересах з метою стягнення неустойки, інфляційних витрат та виплати самому собі заробітної плати. Також вказала, що не відповідає дійсності висновок суду про те, що позивач звертався до відповідача з проханням повернути всю суму позики, оскільки він, будучи директором підприємства, не вимагав повернення зазначених коштів. Також вказала, що суд прийшов до помилкового висновку про наявність у відповідача спірних договорів позики, оскільки на підприємстві про них стало відомо лише після отримання позовної заяви з додатками. Вважає, що позивач, укладаючи зазначені договори, перевищив свої повноваження, порушив п.8.2, 8.4 статуту, уклавши ці договори без згоди органу управління - Новопетрівської сільської ради. Також зазначила, що суд не звернув уваги на те, що спірні договори підписані однією і тією ж особою, що суперечить діючим нормам цивільного законодавства, зокрема ч.3 ст.238, ч.1-3 ст.243 ЦК України, аналіз яких свідчить, що керівник від імені юридичної особи не може укладати із собою як фізичною особою договори, тому такі договори не відповідають вимогам ст.ст.203, 215 ЦК України, є такими, що не породжують правових наслідків, і повинні бути визнані судом недійсними.

У своєму запереченні позивач просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

Розпорядженням сільського голови Новопетрівської сільської ради від 30.09.2008 року №44 ОСОБА_3 призначено на посаду директора КП ?Лілея? з 01.10.2009 року (а.с.145, т.1).

Розпорядженням сільського голови Новопетрівської сільської ради від 15.09.2014 року №25 ОСОБА_3 звільнено за власним бажанням з посади директора КП ?Лілея? з 15.09.2014 року (а.с.144, т.1).

Матеріали справи містять 14 договорів позики, підписаних між ОСОБА_3 як позикодавцем та КП ?Лілея? в особі директора ОСОБА_3 як позичальника у період з 02.08.2013 року до 28.08.2014 року, за якими ОСОБА_3 надавав підприємству позики на загальну суму 11051,85грн.: 02.08.2013р на суму 945,99грн., 19.08.2013р на суму 1000грн., 05.11.2013р на суму 573,43грн., 15.11.2013р на суму 1420,62грн., 17.01.2014р на суму 964,23грн., 03.02.2014р на суму 502,07грн., 03.03.2014р на суму 558,78грн., 03.04.2014р на суму 487,07грн., 17.04.2014р на суму 607,00грн., 25.04.2014р на суму 850,00грн., 19.06.2014р на суму 945,42грн., 17.07.2014р на суму 1000,00грн., 04.08.2014р на суму 613,24грн., 28.08.2014р на суму 584,00грн. (т.1 а.с.65, 69, 73, 77, 81, 85, 89, 93, 97, 101, 105, 109, 113, 117).

На підтвердження їх укладення позивачем надані квитанції до прибуткових касових ордерів (т.1 а.с.64, 6872, 76, 80, 84, 88, 92, 96, 100, 104, 108, 112, 116) та виписка з касової книги (т.1 а.с.147).

Таким чином, вказані договори свідчать про те, що від імені КП ?Лілея? вони підписані ОСОБА_3, який на час укладання зазначеного договору був директором підприємства.

Відповідно до ч.3 ст.92 ЦК органи чи інші особи, які виступають від імені юридичної особи, зобов'язані діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Згідно з ч.2 ст.207 ЦК правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства та скріплюється печаткою.

Відповідно до ч.3 ст.238 ЦК представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, установлених законом.

Колегія суддів вважає, що позивач в зазначених договорах позики не виступав як комерційний представник підприємства, оскільки комерційне представництво за ст.243 ЦК України є самостійною підприємницькою діяльністю, при цьому комерційний представник не перебуває у трудових відносинах з особою, яку представляє, а у даному випадку на момент укладення вказаних договорів позики позивач перебував у трудових відносинах з комунальним підприємством, як його директор, що виключає можливість здійснення ним комерційного представництва як виду підприємницької діяльності.

Спірні договори позики грошових коштів, всупереч вимогам ч.3 ст.238 ЦК України, було укладено від імені позикодавця та позичальника однією й тією ж особою, тобто договір направлений на реалізацію інтересів однієї особи.

Однак це порушення при обставинах, які склалися у цій справі, не може бути підставою для відмови в позові.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п.4, 5 постанови №9 від 06.11.2009 року "Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними":

судам відповідно до ст.215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч.1 ст.219, ч.1 ст.220, ч.1 ст.224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч.2 ст.222, ч.2 ст.223, ч.1 ст.225 ЦК України тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду (п.4);

відповідно до ст.ст.215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача (п.5).

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як зазначено вище, позивач, звернувшись з позовом про стягнення заборгованості за договорами позики, доводив існування відповідних договорів, які на його думку, є дійсними. Відповідач же заперечує проти позову, посилаючись на недійсність вказаних договорів через їх невідповідність ч.3 ст.238 ЦК України.

Отже, з урахуванням положень ч.3 ст.10 ЦПК України, коли кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, на відповідачеві лежить обов'язок довести недійсність зазначених договорів позики.

Згідно зі ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З іншого боку, при наявності доводів відповідача щодо нікчемності вказаних договорів через невідповідність їх положенням ч.3 ст.238 ЦК України вони були б оцінені судом. Проте таких доводів не було.

Таким чином, оскільки відповідач, заперечуючи проти позову посиланням саме на недійсність зазначених договорів через їх невідповідність ч.3 ст.238 ЦК України, не довів їх недійсність рішенням суду, ухваленим за заявленим відповідним позовом, то, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, колегія суддів вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Суд повно, всебічно дослідив обставини справи та дав належну оцінку зібраним доказам по справі, а тому прийшов до вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки вказані договори позики є укладені, з урахуванням заперечень відповідача недійсними не визнані, кошти за ними відповідач отримав.

При апеляційному розгляді справи представники комунального підприємства та сільської ради зазначили наступне: вони вважають, що за вказаними договорами позики кошти підприємству не надходили. Судом їм було роз'яснено згідно ч.4 ст.10 ЦПК України право заявити клопотання про призначення судової бухгалтерської експертизи на предмет встановлення факту надходження чи ненадходження коштів на рахунок підприємства. При цьому їм були роз'яснені наслідки незаявлення такого клопотання, а саме, що в такому випадку суд може відмовити у встановленні факту ненадходження коштів на рахунок підприємства за вказаними договорами позики. Однак представники комунального підприємства та сільської ради відмовилися заявляти клопотання про призначення зазначеної експертизи.

Тому, з урахуванням наявності оригіналів відповідних письмових договорів позики, наявності квитанцій до прибуткових касових ордерів (за якими підприємство прийняло від позивача відповідні суми грошових коштів на підставі позики) та виписки з касової книги (за якою простежується отримання підприємством від позивача за позикою зазначених у позовній заяві грошових коштів) колегія суддів вважає доведеним факт надходження відповідних коштів на рахунок підприємства на підставі зазначених договорів позики.

Доводи апеляційної скарги не обґрунтовані вимогами закону, належними доказами і є такі, що висновки суду не спростовують. Зокрема, посилання заявника на укладення зазначених договорів з вигодою для себе та у власних інтересах з метою стягнення неустойки, інфляційних витрат та виплати самому собі заробітної плати до уваги не приймаються, оскільки не підтверджені належними доказами, містять в собі припущення. Також слід залишити поза увагою посилання заявника на те, що позивач не звертався до відповідача з проханням повернути всю суму позики і що у відповідача наявні вказані договори, оскільки не містять в собі підстави для скасування чи зміни рішення. Посилання ж на перевищення позивачем своїх повноважень укладанням зазначених договорів та порушення при цьому ч.3 ст.238, ч.1-3 ст.243 ЦК України, що на думку заявника не породжує правових наслідків, також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вказані договори є чинними, недійсними не визнані.

Оскільки суд першої інстанції прийняв рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст.308 ЦПК України це є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Пестрецової Римми Геннадіївни, діючої в інтересах комунального підприємства "Лілея", відхилити.

Рішення Нижньосірогозького районного суду Херсонської області від 30 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з моменту її проголошення.

Головуючий:

Судді: