У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мазур Л.М.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою Громута Володимира Ігоровича, який діє від імені публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 січня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з указаним позовом. Зазначало, що 16 лютого 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 48 000 грн зі сплатою 17,5 % річних строком до 15 лютого 2017 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки. Посилаючись на те, що позичальник належним чином зобов'язання за кредитним договором не виконує, просило задовольнити позов.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

Громут В.І., який діє від імені публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про відмову у позові апеляційний суд погодився із його висновком про те, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження факту укладення кредитного договору та видачу ОСОБА_3 грошових коштів.

Однак повністю з такими висновками погодитися не можна.

Судом встановлено, що 16 лютого 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого банк зобов'язувався надати позичальнику кредит у розмірі 48 000 грн зі сплатою 17,5 % річних строком до 15 лютого 2017 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки.

За умовами договору кредит надається шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 у банку для подальшого використання за цільовим призначенням.

Згідно виписки про рух коштів по рахунку № НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_3 16 лютого 2007 року було здійснено наступні банківські операції: зарахування коштів для подальшої сплати комісії в сумі 960 грн; надання кредит <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1767/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1>у в розмірі 48 000 грн згідно угоди №0 від 16 лютого 2007 року; списання комісії по рахунку за видачу готівкових коштів в сумі 960 грн; видача коштів згідно кредитної угоди в розмірі 48 000 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 638 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843712/ed_2012_07_03/pravo1/T030435.html?pravo=1> та ч. 1 ст. 640 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843714/ed_2012_07_03/pravo1/T030435.html?pravo=1> договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх його істотних умов. У разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії (ч. 2 ст. 640 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843714/ed_2012_07_03/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

За змістом ст. ст. 1046, 1054 ЦК України кредитний договір є укладеним з моменту передання грошей.

З огляду на вказані положення цього Кодексу кредитний договір є реальним та вважається укладеним із моменту передання грошей.

При вирішенні спору суди вказаних норм права не врахували, зазначаючи, що на виконання кредитного договору на рахунок ОСОБА_3 було перераховано кошти, дійшли суперечливого висновку про те, що кредитний договір не укладався, не звернули уваги, що останньою він не оспорювався.

З вироку Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 11 листопада 2011 року постановленого у справі про обвинувачення ОСОБА_6, ОСОБА_7 вбачається, що ОСОБА_3, допитана як свідок у судовому засіданні при розгляді кримінальної справи, показала, що в 2007 році на прохання ОСОБА_8 отримала кредит в Інгулецькому відділенні АТ «УкрСиббанк». Договори надані їй начальником відділення банку ОСОБА_6 підписувала вона особисто.

Однак цим показам при розгляді цивільної справи, в якій ОСОБА_3 є відповідачем, суди ніякої оцінки не дали.

Оскільки ОСОБА_3 у встановленому порядку вимога про визнання недійсним кредитного договору не заявлялася, то висновок експерта про те, що підпис вчинений від імені останньої у кредитному договорі їй не належить, правового значення не має.

Зазначена обставина може бути підставою для визнання договору недійсним у разі подання відповідного позову.

Крім того, при проведенні оцінки висновку експерта суди не звернули уваги на те, що в якості вільних зразків підпису ОСОБА_3 експертом були використані вітальні листівки без поштових штемпелів, побутові записи на окремих аркушах, оригінали квитанцій ПАТ КБ «Приватбанк».

Між тим, належність підпису у вказаних документах саме ОСОБА_3, з урахуванням їх надання особисто останньою та не засвідчення його належності їй на момент вчинення іншими особами, викликало сумнів, у зв'язку з чим представник позивача просив провести повторну експертизу, однак у задоволенні такого клопотання апеляційним судом відмовлено, хоча мотивів на спростування заперечень банку з приводу обґрунтованості експертизи в ухваленому ним судовому рішенні не наведено.

Розглядаючи клопотання експерта про надання вільних зразків почерку та підпису ОСОБА_3 за 2007 рік суд не витребував таких з Криворізької державної податкової інспекції, де вона працювала в цей час на посаді старшого спеціаліста (а. с. 42 т. 2), і які могли міститись у відомостях на отримання заробітної плати, поданих нею заявах (наприклад про надання відпустки), на наказах, з якими ознайомлювалась, та інших документах, створюваних нею під час виконання службових обов'язків.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України у випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням зобов'язаний витребувати такі докази.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою апеляційного суду від 24 грудня 2014 року зобов'язано ПАТ «УкрСиббанк» надати оригінал кредитної справи за кредитним договором № 0 від 16 лютого 2007 року, укладений між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_3

Листом від 19 січня 2015 року ПАТ «УкрСиббанк» повідомив про те, що не має можливості надати оригінал вказаної справи, оскільки документи з неї вилученні правоохоронними органами.

У зв'язку з цим, апеляційним судом направлялись запити в прокуратуру Центрально-Міського району м. Кривого Рогу та КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області з проханням надіслати оригінал кредитної справи.

Між тим, місце її знаходження судом не з'ясоване, відомості про те, що вона втрачена, відсутні.

Дійшовши висновку про необхідність дослідження витребуваних документів, судом розглянута справа без їх надходження до суду, не враховано що неподання витребуваних документів тягне за собою наслідки, встановлені ст. 137 ЦПК України.

Та обставина, що на погашення кредиту, про стягнення заборгованості за яким подано позов, вносились кошти іншими особами, правового значення для визначення прав і обов'язків сторін за цим договором не має.

У долучених до справи розписках зазначено, що інші особи взяли на себе обов'язок погасити заборгованість по кредиту, який виданий ОСОБА_3 (а. с. 44, 47 т. 1).

Суди не з'ясували, чому ці особи видавали останній такі розписки, якщо кредит їй не надавався, та у зв'язку з чим вона отримувала довідки про відсутність заборгованості по кредиту для зняття заборони на відчуження квартири, яка була передана в іпотеку для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором (а. с. 42, 43 т. 1).

Наведені порушення судами норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179, 304 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, у зв'язку з чим відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалені ними рішення підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Громута Володимира Ігоровича, який діє від імені публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», задовольнити.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 січня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова Л.М. Мазур Г.І. Мостова М.І. Наумчук