У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - на рішення апеляційного суду Київської області від 24 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 24 травня 2006 року банк уклав з ОСОБА_4 кредитний договір, відповідно до якого йому надано кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 33 320 доларів США, строком до 24 травня 2012 року. Відповідач своїх зобов'язань за договором не виконав, з червня 2010 року кредит не погашав, відсотки за користування грошима не сплачував. З метою врегулювання заборгованості між банком і ОСОБА_4 22 квітня 2009 року було укладено договір про реструктуризацію кредиту та встановлено кредитні канікули. Незважаючи на такі надані позичальнику умови, він договірні зобов'язання продовжував порушувати і станом на 7 квітня 2014 року за кредитним договором виникла заборгованість у розмірі 19 152,54 доларів США та за відсотками у розмірі 10 135,62 доларів США, що за курсом Національного банку України відповідно становить 222 190 грн 57 коп. і 117 584 грн 36 коп. Пеня за невиконання грошового зобов'язання складає 129 584,69 доларів США, що за курсом Національного банку України становить 1 503 325 грн 21 коп.

З урахуванням викладеного, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просило стягнути на його користь з відповідача кредитну заборгованість у розмірі 158 872,85 доларів США, що становить 1 843 100 грн 14 коп.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 22 жовтня 2014 року в задоволенні позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 24 березня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано. Позов задоволено. Стягнуто на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором у сумі 1 843 100 грн 14 коп.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду й направити справу на новий апеляційний розгляд.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що банк звернувся до суду за захистом свого порушеного права із пропуском строку позовної давності, про застосування якого просив відповідач, оскільки кредит не погашався з березня 2010 року, у зв'язку з цим банк надіслав позичальнику вимогу про дострокове погашення кредиту, а позов пред'явлено у липні 2014 року, тобто поза межами трьохрічного строку позовної давності.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду та задовольняючи позов, виходив із того, що строк позовної давності не пропущено, оскільки мало місце переривання позовної давності, а саме те, що у січні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним, що свідчить про визнання ним свого боргу. При цьому суд апеляційної інстанції погодився із розрахунком кредитної заборгованості, наданим банком.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 24 травня 2006 року акціонерний поштово-пенсійний банк «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», уклав з ОСОБА_4 кредитний договір, відповідно до якого позичальнику надано кредит у виді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 33 320 доларів США, строком до 24 травня 2012 року. Відповідач своїх зобов'язань за договором не виконав, з червня 2010 року кредит не погашав, відсотки за користування грошима не сплачував. З метою врегулювання заборгованості між банком і ОСОБА_4 22 квітня 2009 року було укладено договір про реструктуризацію кредиту та встановлено кредитні канікули. Відповідач договірні зобов'язання не виконував і станом на 7 квітня 2014 року за кредитним договором, за розрахунком банку, виникла заборгованість у розмірі 158 872,85 доларів США, що за курсом Національного банку України становить 1 843 100 грн 14 коп.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Установивши порушення наведених норм матеріального права та умов кредитного договору з боку відповідача, апеляційний суд задовольнив позов банку.

Разом з тим, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не звернув уваги на те, що відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Судом установлено, що позичальник, ОСОБА_4, порушував умови кредитного договору, у зв'язку з чим банк реалізував своє право, передбачене ч. 2 ст. 1050 ЦК України, на дострокове повернення всього кредиту, надіславши йому 11 березня 2010 року відповідну претензію-повідомлення (а.с. 44). При цьому позов до суду пред'явлено у квітні 2014 року з пропуском трьохрічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України), про застосування якого заявлено відповідачем.

Апеляційний суд, відхиляючи доводи відповідача про пропуск позовної давності, послався на норму ст. 264 ЦК України, згідно з якою перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, а після переривання перебіг позовної давності починається заново.

При цьому як на дію, що свідчить про визнання відповідачем свого боргу, апеляційний суд послався на те, що ОСОБА_4 у січні 2012 року звернувся до суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним, дійшовши висновку про те, що цим самим позичальник визнав свій борг.

Колегія суддів вважає, що апеляційний суд дійшов такого висновку з порушенням норм права та передчасно. Так, за змістом ст. ст. 3, 4, 118, 119, 179 ЦПК України предметом та підставою позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд має ухвалити рішення, та обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Предметом доказування за пред'явленим позовом є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги та підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Отже, апеляційному суду слід встановити, чи входять до предмета та підстави позову, пред'явленого ОСОБА_4, визнання ним кредитної заборгованості, вимоги про застосування наслідків недійсності правочину.

Також, стягуючи пеню у розмірі, яка значно перевищує суму боргу, апеляційний суд не звернув уваги на те, що відповідач заявив про застосування позовної давності, а згідно з ч. 2 ст. 258 ЦК України стягнення пені обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням до суду, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 19 березня 2014 року № 6-20 цс 14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Відповідно до розрахунку, наданого банком (а.с. 6-9), вбачається, що пеня обчислена за період з квітня 2011 року по квітень 2014 року, крім того, у доларах, що не передбачено нормами ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України суд має право зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Встановлено, що розмір збитків становить 19 152,54 доларів США (заборгованість) та 10 135,62 доларів США (відсотки за користування кредитом), а пеню за невиконання грошового зобов'язання банк нарахував у розмірі 129 584,69 доларів США.

У порушення вимог ч. 4 ст. 10, ст. ст. 303, 316 ЦПК України апеляційний суд не виконав свого обов'язку щодо встановлення підстав для зменшення розміру неустойки у разі, якщо дійшов висновку про необхідність задоволення позову.

Крім того, у порушення вимог ст. ст. 88, 316 ЦПК України апеляційний суд, задовольняючи позов, не вирішив питання, заявлене в позовній заяві, про розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не встановлені, рішення апеляційного суду не може вважатись законним й обґрунтованим, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 -задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 24 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

В.А. Черненко

С.П. Штелик