РІШЕННЯ

Іменем України

19 травня 2015 року Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючої судді - Кузь В.Я.

при секретарі - Янковській С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради та Львівського комунального підприємства «Навколо базару» про визнання недійсними: довідки № 376 від 20.12.1993 року, виданої Львівським комунальним підприємством житлово- експлуатаційна контора № 208; ордеру серії БО № 023912 від 25 серпня 1988 року, виданого бюро по обміну житлової площі виконкому Львівської міської ради народних депутатів ОСОБА_3 на житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1 у м. Львові; розпорядження відділу приватизації житла Львівської міської адміністрації № 1087 від 27 липня 1994 року про приватизацію двохкімнатної квартири АДРЕСА_1 у м. Львові, загальною площею 34,8 квадратних метра, виданого на імя ОСОБА_3 та свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_2 , виданого Львівською міською адміністрацією 27 липня 1994 року, - В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовною заявою про визнання недійсними: довідки № 376 від 20.12.1993 року, виданої Львівським комунальним підприємством житлово- експлуатаційна контора № 208; ордеру серії БО № 023912 від 25 серпня 1988 року, виданого бюро по обміну житлової площі виконкому Львівської міської ради народних депутатів ОСОБА_3 на житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1 у м. Львові; розпорядження відділу приватизації житла Львівської міської адміністрації № 1087 від 27 липня 1994 року про приватизацію двохкімнатної квартири АДРЕСА_1 у м. Львові, загальною площею 34,8 квадратних метра, виданого на імя ОСОБА_3 та свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_2 , виданого Львівською міською адміністрацією 27 липня 1994 року.

В обґрунтуванні своїх позовних вимог, позивач покликається на те, що прописаний та зареєстрований в АДРЕСА_1 з 22.01.1986 року. З цього часу він проживав у вказаній із своїм дядьком - ОСОБА_4, з яким вів спільне господарство. Прописка відбулася за згодолю дядька. Останній не працював, зловживав спиртним, мав велику заборгованість по квартплаті. Вирішувалося питання про виселення ОСОБА_4 з квартири. Він, позивач, погасив заборгованість по квартплаті. Також із дятьком вони вели спільне господарство. Тому в 1986 році його, позивача , зняли з квартирного обліку як молодого спеціаліста в Львівському науково - дослідному інституті матеріалів де він працював.

05 червня 2013 року, Франківський районний суд м. Львова, без його, позивача, відома і участі, розглянув позов родички - ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та скасування реєстрації ОСОБА_1 де ухвалив заочне рішення про задоволення позовних вимог.

Далі позивач зазначає, що 08 серпня 2013 року він подав позовну заяву про визнання недійсним розпорядження відділу приватизації житла Львівської миіської адлміністрації № 1087 та свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на квартиру від 27 липняч 1994 року, яка згідно з ухвалою суду від 02 серпня 2013 року повернута йому для скерування до належного суду.

13 лютого 2014 року, він, позивач, звернувся із заявою про перегляд заочного рішення так, яке відповідно до ухвали Франківського районного суду м. Львова від 11.07.2014 року скасовано за його, позивача, заявою.

Звертає увагу суду, що відповідач у справі - ОСОБА_2 у відношенні до нього є родичкою та без його відома і згоди була прописана у спірній квартирі з 25 травня 1989 року по обміну квартири з ОСОБА_4 і отримання ордеру на право заняття квартири № 023912 від 25 серпня 1988 року, виданого Львівським міським бюро по обміну квартир.

ОСОБА_2 поселилася у спірну квартиру рівно через девять місяців, вдень смерті ОСОБА_4 - 25 травня 1989 року, коли ордер втратив чинність. Зважає, що відповідно до п. 14 Правил обміну жилих приміщень в Українській РСР від 31 січня 2986 року, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР від 31 січня 1986 року № 31, ордер дійсний протягом 30 днів.

27 липня 1994 року, ОСОБА_2 приватизувала квартиру на підставі довідки № 376 від 20.12.1993 року, виданої Львівським комунальним підприємством житлово-експлуатаційна контора № 208, відповідно до якої, він позивач, є піднаймачем квартири. При цьому звертає увагу, що договору піднайму він не підписував, відтак вважає дану довідку підробленою тодішніми працівниками ЖЕКу. Себе ж вважає зареєстрованим у вказаній квартирі на правах члена сімі з 22 січня 1986 року, що підтверджується записом і штампом постійної прописки у його паспорті.

На підставі вказаної вище, як на думку скаржника, підробленої довідки, 27.07.1994 року відділ приватизації Львівської міської адміністрації незаконно видав розпорядження та відповідно свідоцтво № НОМЕР_1 про право власності квартири АДРЕСА_4 на ім»я відповідачки ОСОБА_2

Таким чином, квартира зареєстрована відділом приватизації житла Львівської міської адміністрації на праві приватної власності на квартиру і записана в реєстрову книгу за № 9721.

На даний час ОСОБА_2 в приватизованій квартирі не проживає, знята з реєстрацівї, оскільки мала і має інше житло.

З цих підстав вважає недійсними: довідку № 376 від 20.12.1993 року, видану Львівським комунальним підприємством житлово- експлуатаційна контора № 208; ордер серії БО № 023912 від 25 серпня 1988 року, виданого бюро по обміну житлової площі виконкому Львівської міської ради народних депутатів ОСОБА_3 на житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1 у м. Львові; розпорядження відділу приватизації житла Львівської міської адміністрації № 1087 від 27 липня 1994 року про приватизацію двохкімнатної квартири АДРЕСА_1 у м. Львові, загальною площею 34,8 квадратних метра, виданого на імя ОСОБА_3 та свідоцтво № НОМЕР_1 про право власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_2 , що видане Львівською міською адміністрацією 27 липня 1994 року. Також вважає, що всі дії відповідачів по оформленню права власності на спірну квартиру є незаконними та порушують його конституційні права, оскільки проведені без його письмової згоди, а відтак, він, позивач, змушений звернутися до суду.

Просить поновити строк звернення до суду, оскільки про довідку № 376 від 20.12.1993 року , видану ЛКП ЖЕК № 208 ; ордер БО № 023912 від 25.08.1988 року; розпорядження відділу приватизації житла № 1087; свідоцтво № НОМЕР_1 про право власності на квартиру ОСОБА_2 йому стало відомо 05.06.2014 року при отриманні позовної заяви із додатками в цивільній справі 2/465/2220/13 про скасування його реєстрації в спірній квартирі. Відтак, просить суд визнати недійсними вищевказані документи та скасувати їх.

В судовому засіданні позивач та його представник заявили про намір уточнення позовних вимог, проте у подальшому позовні вимоги підтримали у первинному вигляді , пояснення дали аналогічні викладеним в позовній заяві та додатково пояснили, що позивач був зареєстрований у спірній квартирі з 22 січня 1986 року по час клои реєстрація була анульована за заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 05 червня 2013 року, яке скасовано. Він, позивач, проживав у спірній квартирі до 1997 року, доки відповідач не поміняла замки та не повідомила його, щоб він виписався із квартири та, що вона має на неї право власності. Відповідач також повідомила йому, що він дорого обходиться , а тому слід виписатися. Він, позивач повідомив, що виписуватися не буде. З цього часу йому систематично чиняться перешкоди у користуванні житлом, хоч він здійснював оплату комунальних послуг, фактично проживаючи в Миколаївському районі Львівської області, тобто по місцю праці. Документи, що стали підставою для приватизації та подальшого оформлення права власності на квартиру вважає недійсними та незаконним, оскільки, як на його думку, мали бути оформлені за його згодою, як особи, що прописана в даній квартирі та постійно проживала там. Сторона позивача в судовому засіданні категорично не погоджується із тим, що у довідці № 376 від 20.12.1993 року , що видана ЛКП ЖЕК № 208, він вказаний як піднаймач, звертаючи увагу, що з піднаймачем повинен бути укладений договір, що реєструється у місцевих органах. На томість, жодних договорів найму він, позивач, не укладав. В ході судового розгляду, позивач відповідаючи на запитання головуючого, не зміг пояснити чому починаючи з 1997 року і по час звернення з позовом до суду, тобто по серпнеь 2013 року він не звертався за захистом свої прав , про , як на його думку, їх порушення стало відомо ще у 1997 році, у тому числі й заміною замків на дверях квартири, позивач не зміг. Разом з тим, підтвердив, що проживав у селі Миколаївського району Львівської області де працював у пенітенціарній службі. У подальшому позивач покинув зал судового засідання покликавшись на стан здоровя, однак відмовившися від медичної допомоги. В ході продовженого розгляду спрпави, представник позивача в судовому засіданні, заперечень, щодо завершення процесу без його довірителя не заперечував та підтвердив, що його довіритель одружений, має свою сімю. Разом з тим, дружина довірителя проживала разом із позивачем у спірній квартирі. Де вона проживала дружина довірителя у той час, коли він працював у с. Заклад Миколаївського району Львівської області, йому, представнику не відомо. Просить поновити позивачу строк позовної давності, разом з тим не вказав визначених законодавцем підстав для зупинення преребігу позовної давності у випадку з його довірителем.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 в судовому засіданні проти позову заперечила, пояснила, що вона теж є роджичкою ОСОБА_2 Коли у 1986 році виникло питання прописати позивача у спірній квартирі, то з урахуванням існуючого законодавства, вона дала пораду вказати ОСОБА_1 як піднаймача. Щодо договору піднайму, то їй не відомо чи укладався такий. Її довірителька здійснила обмін житлом із померлим ОСОБА_4, що був її родичем. Ні сам обмін, ні оформлення права власності не залежало від волі ОСОБА_1, оскільки він не був членом сімї, не мав права власності. ОСОБА_1 є сином двоюрідної сестри ОСОБА_4, а її довірителька - ОСОБА_2 - донька рідної сестри ОСОБА_4

Крім того, представник звернула увагу суду на те, що позивач в судовому засіданні підтвердив, що з 1997 року, ОСОБА_2 поміняла замки в дверях і позивач не користувався квартирою. Підтвердив також, що не звертався за захистом своїх прав до 2013 року, тобто майже понад двадцять років. При цьому, звернула також увагу на відсутність поважних обставин, які б вплинули на поновлення строків позивачу для звернення до суду із даним позовом. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог за закінченням позовної тавності та відсутності на те підстав.

Представник відповідача Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради проти позову заперечив, покликаючись на свої письмові заперечення, відповідно до яких, підтвердив, що Департамент є правонаступником управління житлового господарства виконкому міської ради м.Львова, однак як вбачається з копії свідоцтва про право власності № НОМЕР_1, до повноважень Управлінняня не було віднесено видачу розпорядчих документів щодо приватизації державного житлового фонду. Звертає увагу, що оскаржуване свідоцтво про право власності видано відділом приватизації житла Львівської міської адміністрації. Відтак, Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради не має жодного відношення до спірного свідоцтва та не може бьути відповідачем у даній справі.

Крім того, вважає представник, необґрунтованими пояснення позивача про незнання щодо існування оскаржуваних документів, оскільки був прописаний у спірній квартирі протягом 20 років, зокрема в роки оформлення відповідачкою права власності на квартиру. Зазначає, що згідно ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тому просить відмовити у позові за закінченням терміну позовної давності, покликаючись при цьому на вимоги п. 4 статті 267 ЦК України.

Представник відповідача - ЛКП «Навколо базару» в судовому засіданні проти позову заперечив, підтримав пояснення представника Департаменту житлового господарства, проте в черголве судове засівдання не прибув, про причини неявки суд не повідомив. Суд за погодженням із учасниками процесу та врахуванням вимог процесуального законодавства, щодо можливосчті продовження розгляду справи у відсутності представника відповідача, який дав пояснення, визнав за можливе завершити розгляд справи у відсутності представника відповідача - ЛКП " Навколо базару".

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, суд приходить до висновку, про відсутність підстав, що можуть бути застосовані до позивача та передбачені ст. 263 ЦК України в частині зупинення перебігу позовної давності, а відтак у суду відсутні підстави для поновлення процесуального строку в порядку, передбаченому ст. 73 ЦПК України та визнання причин пропуску поважними в розумінні ст. 267 ЦК України.

За даних обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з підстав спливу позовної давності та безпідставністю позовних вимог.

При цьому, суд виходить із положень ст. 1 ЦПК України, згідно з якою, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави..

Згідно ст. 12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом.

Як встановлено в судовому засіданні, і підтверджується самим позивачем, про, як на його думку, порушене право щодо квартири АДРЕСА_3, він дізнався у 1997 році, як дізнгався і про особу, що на його думку, порушилда це право помінявши замки на дверях та недопустила до квартири.

Отже, саме з цього моменту, тобто з 1997 року, почався перебіг позовної давності, що у повній мірі відповідає вимоагм ч. 1 ст. 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сам позивач стверджує, що зареєстрований у АДРЕСА_1 з 22.01.1986 року, як член сім»ї , проживав у квартирі до 1997 року, а відтак здійснював оплату за послуги. У 1997 році відповідач повідомила його, що приватизувала квартиру і йому необхідно виписатися, оскільки він дорого обходиться для неїх. У звязку з цим поміняла замки, чим здійснила перешкоду позивачу у користуванні квартирою. Проте позивач стверджує, що про існування оскаржуваних ним документів, які датовані 1988, 1993, 1994 роками дізнався лише через 20 років під час слухання судової справи про зняття з реєстрації.

З огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд відхиляє твердження позивача про підставність пропуску процесуального строку, з названих ним підстав, оскільки такі суперечать фактичним обставинм, а будь яких - інших доказів поважності пропущення процесуального строку на звернення за захистом своїх прав до суду, позивач не надав.

Як вбачається із судової практики, і зокрема з листа Вищого спеціалізованого суду України по розгляду цивільних та кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав" №24/150/0/4-13 від 28.01.2013 року, заява про захист права приймається судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності, але сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Слід зазначити, що на відміну від імперативних правил про застосування позовної давності за ЦК УРСР, новий ЦК України, передбачає її застосування лише за заявою сторони у спорі (частина третя статті 267 ЦК) і така заява подана двома відповідачами.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як встановлено судом, позивач без поважних причин пропустив трьохрічний строк позовної давності.

Приймаючи рішення про відсутність підстав для поновлдення процесуального строку та відмову у у позові з підстав спливу позовної давності , суд також бере до уваги Постанову Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними " № 9 від 06.11.2009 року, з якої слідує, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними, обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч.1 ст.261 ЦК Україна від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, або про особу, яка його порушила. при цьому, судом береться до уваги, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи не правильне його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним та підставою для поновлення строку звернення до суду за захистом своїх прав.

Згідно з частиною 3 статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Сторона відповідачів скористалася таким своїм правом, при цьому достатньо мотивувала підстави відмови у задоволенні позовних вимог.

Що стосується відсутності підстав для задоволення позовних вимог за мотивами позитвача та його представника, то суд виходить з вимог ст. 41 Конституції України, відповідно до якої, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Судом встановлено, що відповідно до довідки ЛКП «Навколо базару» № 253 від 16.02.2015 року у квартирі АДРЕСА_5 зареєстрована відповідач ОСОБА_2 та члени її сім»ї, а ОСОБА_8 виписаний із квартири 02.07.2013 року на підставі рішення суду. На час вирішення позовних вимог у розглядуваній справі рішення про підставність зняття ОСОБА_1, ще не прийнято з наведених вище підстав.

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрована в даній квартирі з 25.05.1989 року по обміну квартири із ОСОБА_4 і отримання ордеру на право зайняття квартири № 023912 від 25.08.1988 року, виданого Львівським міським бюро по обміну квартир.

27.07.1994 року ОСОБА_2 приватизувала квартиру на підставі довідки № 376 від 20.12.1993 року, виданої Львівським комунальним підприємством житлово-експлуатаційна контора № 208 .

27.07.1994 року відділ приватизації Львівської міської адміністрації видав розпорядження та відповідно свідоцтво № НОМЕР_1 про право власності на квартиру АДРЕСА_4 на ім»я відповідачки ОСОБА_2

Квартирна зареєстрована відділом приватизації житла Львівської міської адміністрації на праві приватної власності на квартиру і записана в реєстрову книгу за № 9721.

Відповідно до ст. 59 ЖК України, ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.

Однак, доказів того, що виданим ордером порушено права інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірність дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також порушень інших умов та порядку надання жилих приміщень стороною позивача надано не було, а отже докази грунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. ст. 10,60 ЦПК України.

Крім цього, позивач у прохальній частині позовної заяви не поставив конкретної вимоги до кожного із відповідачів, зазначивши тільки, що ним оскаржуються нормативні акти, серед яких довідка, ордер, розпорядження , свідоцтво на право власності, з яких вбачається, що вони видані не відповідачами, проте просить визнати їх недійсними.

Відтак, є очевидним, що на час винесення розпорядження органу приватизації та видачі свідоцтва про право власності, права позивача порушені не були, оскільки жодного відношення до спірної квартири він, починаючи з часу приватизації відповідачем ОСОБА_2, не мав.

З огляду на викладене та відсутність конкретних позовних вимог, у тому числі й до відповідачів, позовна заява не підлягає задоволенню ще й за відсутністю на те підстав.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 8, 10,31,60, 208 - 210, 212-215 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради та Львівського комунального підприємства «Навколо базару» про визнання недійсними: довідки № 376 від 20.12.1993 року, виданої Львівським комунальним підприємством житлово- експлуатаційна контора № 208; ордеру серії БО № 023912 від 25 серпня 1988 року, виданого бюро по обміну житлової площі виконкому Львівської міської ради народних депутатів ОСОБА_3 на житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1 у м. Львові; розпорядження відділу приватизації житла Львівської міської адміністрації № 1087 від 27 липня 1994 року про приватизацію двохкімнатної квартири АДРЕСА_1 у м. Львові , загальною площею 34,8 квадратних метра, виданого на імя ОСОБА_3 та свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на квартиру АДРЕСА_3 про право власності ОСОБА_2 , виданого Львівською міською адміністрацією 27 липня 1994 рок, у зв'язку із спливом позовної давності та відсутністю на те підстав. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Львівської області, через суд, що ухвалив рішення.

Суддя В. Кузь