Єдиний унікальний номер 725/2356/15-ц
Номер провадження 2/725/487/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2015 року Першотравневий районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючого судді Піхало Н. В.

при секретарі Томко І.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 20 вересня 2013 року між ним та відповідачкою ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого він під розписку надав останній грошові кошти у розмірі 40 000 грн. зі строком повернення до 29 жовтня 2013 року. Разом з тим, у встановлений у договорі строк, відповідачка кошти не повернула, а його неодноразові звернення з приводу повернення коштів в добровільному порядку ігнорувала, зокрема його письмова вимога про повернення коштів від 23 березня 2015 року, направлена на адресу відповідачки, була залишена без задоволення.

Посилаючись на вказане, просив стягнути з відповідачки суму неповернутого боргу в розмірі 40 000 грн., а також на підставі ст. 625 ЦК України три проценти річних у розмірі 1 798,36 грн. та інфляційні втрати у розмірі 20 503,04 грн., й відповідно стягнути з відповідачки також на його користь понесені ним судові витрати.

У судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримав у повному обсязі, просив про його задоволення. При цьому, позивач суду пояснив, що працював директором ДП «Універсал-Ч», де також працювала і відповідачка торговим представником та попросила у нього позичити кошти на весілля, на що він в свою чергу погодився та 20 вересня 2013 року передав їй кошти в сумі 40 000 грн., а остання в свою чергу зобовязалась їх повернути 29 жовтня 2013 року. Дані кошти передавав у будинку відповідачки, а вже на вулиця біля автомобіля вона у присутності свідків склала розписку. Разом з тим, після весілля та в обумовлений розпискою строк, відповідачка кошти не повернула, усі його звернення з приводу повернення боргу ігнорувала, а в подальшому звільнилася з підприємства.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, заперечуючи факт підписання та складання відповідачкою наданої позивачем на обґрунтування позову розписки, а також клопотав про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, проведення якої було призначено ухвалою суду від 8 червня 2015 року, однак у звязку із ухиленням відповідача від участі в проведенні даної експертизи, провадження в справі було відновлено та справу призначено до подальшого розгляду.

Разом з тим, у судове засідання, після відновлення провадження у справі, відповідач та її представник, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, що підтверджуються повідомленнями, які містяться в матеріалах справи, не зявилися та не повідомили суду про причини своєї неявки.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши письмові докази в справі, суд приходить до наступного.

Так, відповідно до положень ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Частинами 1-3 ст. 212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що 20 вересня 2013 року позивач ОСОБА_1 у присутності свідків надав відповідачці ОСОБА_3 у позику грошові кошти в розмірі 40 000 грн., про що відповідачка склала розписку, за умовами якої зобовязалась повернути борг 29 жовтня 2013 року (а.с. 8, 27).

Так, ч. ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України визначено, що цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. А у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

При цьому, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Таким чином, власноручно написана відповідачем розписка є правочином, укладеним в письмовій формі, який має ознаки договору позики, так як відображає вже вчинену дію щодо отримання грошових коштів.

Крім того, також слід зазначити, що за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

При цьому, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Така правова позиція щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, від 2 липня 2014 року у справі № 6-79 цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Зокрема, звертаючись до суду із вказаним позовом про стягнення боргу за договором позики, ОСОБА_1 посилався як на доказ підтвердження отримання відповідачем спірної суми позики на розписку від 20 вересня 2013 року, оригінал якої знаходить в матеріалах справи.

Так, зі змісту розписки убачається, що вона містить підпис вчинений від імені ОСОБА_3 про отримання нею 40 000 грн. позики із зобов'язанням повернути борг до 29 жовтня 2013 року (а.с. 8).

За таких обставин, досліджуючи боргову розписку, яка міститься в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що дана розписка є підтвердженням існування між сторонами договірних зобовязань й відповідно свідчить про існування між сторонами саме укладеного договору позики та є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

При цьому, суд не приймає до уваги доводи відповідачки в частині заперечення останньою факту написання розписки та факту отримання грошових коштів, викладені у письмових запереченнях на позов в частині того, що дана розписка написана та підписана не нею (а.с. 20), виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 57 ЦПК України визначає, що доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта.

Згідно із ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Крім того, відповідно до положень ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитись письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватись на свідченнях свідків.

Таким чином, ураховуючи вищенаведені положення закону, не може доводитися свідченням свідків, а також поясненнями сторін не лише заперечення факту вчинення або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).

Таким чином, з огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов'язок довести, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця.

Разом з тим, відповідачка належними та допустимими доказами не спростувала факт написання та підписання розписки, а також не надала належних та допустимих доказів на спростування факту передачі грошей від позикодавця позичальнику, а також доказів того, що грошові кошти за даною розпискою вона не отримувала.

При цьому, в ході судового розгляду відповідачка, зазначаючи, що розписку вона не складала, її не підписувала та коштів не отримувала, заявила клопотання про призначення у справі почеркознавчої експертизи.

З метою сприяння всебічному, повному та об'єктивному розгляду справи, ухвалою суду від 08 червня 2015 року клопотання відповідача задоволено та з метою встановлення належності відповідачці підпису та написання нею спірної розписки, в справі призначено судову почеркознавчу експертизу й відповідно зобовязано відповідачку надати суду для проведення такої експертизи експериментальні зразки підписів, вчинені у 2013 році та відібрати у неї вільні зразки підпису.

Крім того, судом з метою відібрання вільних зразків підпису, а також для надання експериментальних зразків підпису, відповідачка ОСОБА_2 неодноразово викликалась до суду, а також попереджалась про наслідки ухилення від участі в експертизі, однак станом до суду так і не зявилась, а також не надала суду необхідні для проведення експертизи екперементальні зразки підпису і не надала вільних зразків, у звязку з чим провадження у справі було відновлено.

Так, відповідно до вимог ст. 146 ЦПК України, у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення може визнати факт, для з'ясування якого експертиза призначена, або відмовити у його визнанні.

Оскільки відповідачка від проведення експертизи ухилилась й відповідно її поведінка на думку суду свідчить про свідоме та навмисне затягнення розгляду справи, суд вважає встановленим факт написання відповідачкою ОСОБА_2 розписки від 20 вересня 2013 року та отримання нею за даною розпискою грошових коштів.

Крім того, положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За таких обставин, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачка ОСОБА_2 у визначений розпискою строк, суму позики у добровільному порядку не повернула.

Крім того, як убачається із письмової вимоги від 23 березня 2015 року, надісланої ОСОБА_1 на адресу відповідача та отриманою нею 25 березня 2015 року, позивач з метою повернення суми боргу звертався до відповідача із письмовою вимогою - листом, в якому просив останню сплатити йому суму заборгованості у розмірі 40 000 грн.(а.с. 9).

Однак, як встановлено судом, відповідачка ОСОБА_2 і дану вимогу залишила без задоволення та у передбачений ст. 1049 ЦК України строк, суму боргу не повернула й відповідно доказів на спростування вказаного суду не надала, а також не спростувала факт існуючого боргу перед ОСОБА_1 у розмірі 40 000 грн. жодними належними та допустимими доказами в розумінні положень ст. ст. 10,60 ЦПК України.

При цьому, частиною 1 ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Таким чином, ураховуючи вищевказане, судом встановлено, що позовні вимоги позивача в частині повернення суми боргу в розмірі 40 000 грн. підлягають до задоволення.

Крім того, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України).

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу.

Отже, згідно положень ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11).

За таких обставин, виходячи з того, що відповідачка залишила без задоволення вимогу позивача щодо повернення заборгованості суму боргу, суд вважає, що на користь позивачки також підлягають стягненню 3% річних та інфляційні втрати на підставі ст. 625 ЦК України.

При цьому, три відсотки річних, що підлягають сплаті відповідачем на користь позивача нараховуються відповідно до ст. 625 ЦК України з наступного дня після терміну, до якого відповідачка повинна була виконати зобов'язання, а отже, ураховуючи вимоги позивача, 3 % річних підлягають нарахуванню саме з 29 жовтня 2013 року по 28 квітня 2015 року, й відповідно є відповідальністю за несвоєчасне повернення позики та згідно наданого позивачем розрахунку, який відповідачкою не спростовано, становлять 1798 грн. 36 грн.(а.с.5).

Також обґрунтованими є вимоги позивача і в частині стягнення з ОСОБА_3 суми інфляційних втрат за період з 29 жовтня 2013 року по 28 квітня 2015 року в розмірі 20 503,04 грн., розрахованих згідно наданого позивачем розрахунку (а.с. 6-7).

Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню судовий збір у розмірі 623 грн. 01 коп.

На підставі ст. ст. 530, 533,625, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 146, 158, 169, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в розмірі 40 000 грн., три відсотки річних у розмірі 1 798,36 грн. та інфляційні втрати у розмірі 20 503,04 грн., а всього 62 301,40 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 623,01 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Н. В. Піхало