АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
Доповідач - Українець Л.Д.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - Українець Л.Д.

суддів - Оніщука М.І.,

- ШебуєвоїВ.А.

за участю секретаря - Троц В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року в справі за заявою Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_2 про видачу виконавчого листа на виконання рішення Третейського суду,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2015 року ПАТ «Ідея Банк» звернулося в Дніпровський районний суду міста Києва із заявою про видачу виконавчого листа на виконання рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 20 березня 2015 року в справі за позовом ПАТ «Ідея Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 16848,09 грн, витрат по оплаті третейського збору в розмірі 95 грн, а також 243,60 грн судового збору.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року відмовлено у задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_2 про видачу виконавчого листа на виконання рішення Третейського суду.

Не погоджуючись з ухвалою, ПАТ «Ідея Банк» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити ухвалу, якою заяву про видачу виконавчого листа задовольнити.

Зазначає, що суд першої інстанції невірно застосував Закон України «Про третейські суди», ст. ст.389-10,355, 360-7 ЦПК України, а також невірно встановив, що справа третейського суду за позовом ПАТ «Ідея Банк» до ОСОБА_2 (споживача) про стягнення заборгованості є справою про захист прав споживачів, яка виключена з компетенції третейського суду.

Вказує, що в даній справі позивачем є банк, який пред'явив позов про захист прав банку, а відповідачем є споживач банківських послуг, який жодних зустрічних вимог про захист його прав споживача не заявляв та відповідно третейський суд не розглядав спір щодо захисту прав споживача.

Посилається, що суд першої інстанції не мав підстав для висновку про те, що третейське застереження, за яким постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків розглядалась справа, є нікчемним.

Також звертає увагу на те, що постанова Верховного Суду України №6-64цс15 від 20.05.2015 року, на яку посилається суд першої інстанції, немає висновку саме про нікчемність третейського застереження. Окрім того, дана постанова прийнята у справі з іншим предметом спору - про визнання недійсним конкретного та іншого, ніж у даній справі, третейського застереження.

Сторони в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що 25.02.2014 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_2 укладено Кредитний договір №Л69.188.27721, відповідно до якого банк надає позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 12221 грн. строком на 40 місяців зі сплатою 25,2500 % річних від залишкової суми кредиту та платою за обслуговування кредитної заборгованості в загальному розмірі 0,0000 % щомісячно від початкової суми кредиту (а.с. 5).

Відповідно до п. 5.4 Кредитного договору всі вимоги, які виникають при виконанні даного договору або у зв'язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди (а.с. 6).

Рішенням постійно діючого Третейського суду при асоціації українських банків від 20 березня 2015 року позов ПАТ «Ідея Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Ідея Банк» 16848,09 грн. заборгованості за кредитним договором та витрати по оплаті третейського збору в розмірі 95 грн (а.с. 3).

Відмовляючи у задоволенні заяви про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, суд першої інстанції виходив з того, що справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не була йому підвідомча відповідно до закону.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції є передчасними з огляду на таке.

Згідно п. 2 ч.1ст. 389-10 ЦПК України суд відмовляє у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, якщо справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

Стаття 5 Закону України «Про третейські суди» передбачає, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

У ч. 1ст.12 Закону України «Про третейські суди» вказано, що третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Частину першу даної статті доповнено пунктом 14 згідно із Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» від 03 лютого 2011 року, який набрав чинності 11 березня 2011 року.

Разом з тим, відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує, або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язку найманого працівника.

У п. п. 1, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» № 5 від 12 квітня 1996 року роз'яснено, що споживачем, права якого захищаються на підставі Закону, є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Заява про захист прав споживача має повністю відповідати вимогам ст. 137 ЦПК щодо форми й змісту позовної заяви, зокрема, містити відомості: про те, яке право споживача порушено; коли і в чому це виявилося; про способи захисту, які належить вжити суду; про розмір сум, щодо яких заявлено вимоги, з відповідними розрахунками і обґрунтуванням; про докази, що підтверджують позов.

Отже, Пленум Верховного Суду України звернув увагу на те, що позовна заява про захист прав споживача подається саме споживачем у разі порушення його прав, передбачених ст.ст. 4-15 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно ч.1 ст.389-9 ЦПК України заява про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду розглядається суддею одноособово протягом п'ятнадцяти днів з дня її надходження до суду в судовому засіданні з викликом сторін. Неявка сторін чи однієї із сторін, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду заяви.

Однак, у матеріалах справи відсутні дані про належне повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, що є порушенням порядку розгляду даного питання, так як ч.1ст.389-9 ЦПК України передбачає можливість розгляду справи за відсутності сторін саме за умови їх належного повідомлення про розгляд справи.

Відповідно до частин 1,3 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до п. 3 ч. 1ст.312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року скасувати та передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуючий

Судді