Справа № 339/326/14-ц
Провадження № 22-ц/779/950/2015
Головуючий у 1 інстанції Сметанюк В. Б. В. Б.
Суддя-доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Соколовського В.М.,

суддів: Беркій О.Ю., Пнівчук О.В.

секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Болехівської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів: орган приватизації Болехівської міської ради, ОКП Івано-Франківське ОБТІ, приватний нотаріус ОСОБА_4, про визнання свідоцтва про право власності на житло недійсним та скасування договору дарування квартири та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Болехівської міської ради про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації та визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, -

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Болехівського міського суду від 23 березня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому, після уточнення позовних вимог, просив визнати свідоцтво про право власності на частину квартири АДРЕСА_1, площею 44,4 кв.м., видане на імя ОСОБА_2 (матері позивача), недійсним і скасувати його, визнати договір дарування даної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованим за №3247 між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, недійсним та скасувати його, визнати за ним право власності на половину вищевказаної частини квартири.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що ОСОБА_2 в 1993 році при оформленні приватизації на частину вищезазначеної квартири, площею 44,4 кв.м., оформила свідоцтво про право власності на житло тільки на себе, а фактично при цьому приватизаційні документи виготовлялися на двох осіб - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Тобто в 1993 році в приватизацію квартири увійшов і він, оскільки був зареєстрований разом з матірю в зазначеній частині квартири.

В 2014 році позивач дізнався, що ОСОБА_2 подарувала квартиру його братові, тобто крім своєї частки вона подарувала і належну за законом його частку квартири. Вважає, що свідоцтво ОСОБА_2 отримала незаконно, тому і договір дарування є незаконним.

Позивач 19 вересня 2014 року подав суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив визнати право власності за ним половини квартири із площі 44,4 кв.м. та визнати свідоцтво про право власності на житло недійсним та скасувати договір дарування квартири (а.с.90-91).

Ухвалами суду від 30.09.2014 року та від 19.11.2014 року залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до Болехівської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про право власності на житло недійсним та скасування договору дарування квартири в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача щодо предмету спору, орган приватизації Болехівської міської ради, ОКП Івано-Франківське ОБТІ, приватного нотаріуса ОСОБА_6

Відповідачка ОСОБА_2 подала суду зустрічну позовну заяву про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації та визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру. Вимоги позову обґрунтовувала тим, що в 2001 році було здійснено приватизацію другої частини квартири, площею 36,3 м. кв., яка знаходиться за адресою м. Болехів вул. Д. Галицького, 95/2, співвласником якої став ОСОБА_1, його батько, дружина і син. На той час вона також була зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, але в дані приватизаційні документи її не було включено. ОСОБА_1 свідомо не повідомляв її про приватизацію частки квартири, площею 36,3 м. кв., щоб у такий спосіб усунути її від отримання права власності на її частку. Вважає, що в результаті неправомірних дій ОСОБА_1, були порушені її охоронювані законом права на отримання у власність житла шляхом приватизації. За таких обставин вважає, що розпорядження органу приватизації та свідоцтво про право власності від 2001 року слід скасувати. Враховуючи те, що про наявність розпорядження про приватизацію та свідоцтва право власності на житло вона дізналась тільки у 2014 році, вважає, що строк для звернення до суду з даним позовом не пропущений.

Рішенням Болехівського міського суду від 23 березня 2015 року в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено за спливом позовної давності.

На дане рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим та таким, що підлягає скасування з наступних підстав. Зокрема апелянт стверджує, що дізнався про свої порушені права тоді, коли отримав копію ухвали про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до нього про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та виселення. Із цих документів йому стало відомо, що його матір 19 листопада 2013 року відчужила частину квартири своєму іншому сину - ОСОБА_3, не звернувши уваги, що він також має законне право на частку у цій квартирі. Тому вважає, що строк позовної давності ним не пропущено, а висновок суду про те, що йому про порушення свого права стало відомо раніше, вважає безпідставним та таким, що не відповідає поданим ним документам.

На думку апелянта, суд помилково послався в рішенні на те, що відповідно до розпорядження органу приватизації №265 від 27.09.2001 року частину квартири, площею 36,3 кв.м., було приватизовано ОСОБА_7, батьком апелянта, самим апелянтом, його дружиною та сином, отже він скористався правом на приватизацію частини квартири за цією ж адресою і тому його порушені права відновленню не підлягають. Такий висновок вважає помилковим, так як суд із самого початку не розглядав спір за його позовом, а відразу почав розглядати спір за частину квартири, площею 36,3 кв.м.

Також апелянт стверджує, що суд, всупереч вимогам ч.1 ст.123 ЦПК України, об'єднав два позови в одне провадження, на що категорично не погоджувався представник позивача.

Суд у рішенні не зазначив про третіх осіб, представники яких підтвердили той факт, що він правомірно брав участь у приватизації обох частин квартири, і ним не було перевищено зазначеної в законі норми щодо приватизації.

З наведених підстав просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та його представники ОСОБА_8 і ОСОБА_9 підтримали вимоги апеляційної скарги з наведених у ній мотивів та просили скаргу задовольнити.

Відповідач-позивач ОСОБА_2, її представник ОСОБА_10 та відповідач ОСОБА_3 вимоги апеляційної скарги не визнали, вважають її безпідставною, а рішення законним та обґрунтованим, яке просили залишити в законній силі.

Інші сторони, що беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Вислухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи в задоволенні первісного та зустрічного позовів суд виходив з того, що хоча право позивачів як за первісним позовом, так і за зустрічним позовом на приватизацію спірної квартири і порушено та підлягає захисту, проте як первісним позивачем ОСОБА_1, так і позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 пропущено строк позовної давності, про застосування якого заявлено сторонами, що є підставою для відмови в задоволенні таких позовів відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України.

З таким висновком погоджується також і колегія суддів.

Так, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 являється сином ОСОБА_2 (відповідачки по справі за первісним позовом) та ОСОБА_7 і зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2; про що свідчить копія паспорта (т.1, а.с. 9-10).

Згідно архівного витягу з протоколу №10 засідання виконкому Болехівської міської ОСОБА_8 депутатів трудящих від 16 травня 1974 року ОСОБА_7 із сім'єю надано квартиру №2 по вул.Леніна (тепер вул.Д.Галицького), буд. №95 (т.1, а.с.237).

Рішенням Народного суду Долинського району від 28 травня 1979 року розірвано шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 (т.1, а.с.229).

Відповідно до заяви та розпорядження органу приватизації №367 від 18.11.1994р. квартиру АДРЕСА_2 (площею 44,4кв.м.) приватизували ОСОБА_2 та її син ОСОБА_1 (т.1, а.с.94, 95, 131, 132), які згідно довідки від 09 березня 1993 року проживали в даній квартирі (т.1, а.с.93).

Однак, згідно Свідоцтва про право власності від 14 грудня 1993 року на квартиру АДРЕСА_2 (площею 44,4 кв.м.) вбачається, що її власником є тільки ОСОБА_2 (т.1, а.с. 15).

Тобто при видачі свідоцтва про право власності на житло від 14 грудня 1993 року було допущено порушення прав позивача ОСОБА_1, а саме, не зазначено співвласника квартири по вул. Д.Галицького, 95/2 в м. Болехові (площею 44,4кв.м.) - ОСОБА_1, який разом із своєю мамою ОСОБА_2 приватизував дану квартиру.

Проте позивач ОСОБА_1 про внесення змін чи виправлення описки у зазначеному свідоцтві не звертався.

19 листопада 2013 року ОСОБА_2 подарувала однокімнатну квартиру АДРЕСА_3, площею 44,4 кв.м., відповідачу ОСОБА_3 (іншому синові) (т.1, а.с.11-12). Із довідки від 17 листопада 2014 року приватного нотаріуса ОСОБА_4 встановлено, що нею посвідчений договір дарування від 19 листопада 2013 року за реєстровим № 3247 та видано свідоцтво про право власності на квартиру №2, яка знаходиться за адресою: Івано- Франківська область, м.Болехів, вулиця Д. Галицького, буд. №95, де власником в цілому є ОСОБА_2

Судом також встановлено, що існує ще одна квартира АДРЕСА_2 (площею 36,3 кв.м.), поскільки після розірвання шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_2 поділили квартиру на дві частини - площею 44,4 кв.м. та площею 36,3 кв.м., однак правовстановлюючі документи, які б це підтверджували, відсутні.

Згідно відповіді Державного Архіву від 18 лютого 2015 року, у протоколах засідань Болехівського міської ради за 1979-1991 роки рішення про розподіл квартири №2 по вул.Леніна (тепер вул.Д.Галицького), 95 в м.Болехів на частки 44,4 кв.м. та 36,3 кв.м. не виявлено. Факт відсутності документів, що підтверджують поділ оспорюваної квартири на дві частини, не заперечили в судовому засіданні і сторони.

Відповідно до заяви та розпорядження органу приватизації №265 від 27 вересня 2001р. квартиру АДРЕСА_2 (площею 36,3кв.м.) приватизували: ОСОБА_7, його син ОСОБА_1, невістка ОСОБА_9, онук ОСОБА_11 (т.1, а.с.206-207), які згідно довідки проживали в цій квартирі (т.1, а.с.204).

Як вбачається із свідоцтва на право власності від 2001 року, квартира №2, що знаходиться в будинку №95 по вул.Д.Галицького в м. Болехові, площею 33,7 кв.м., належить на праві приватної часткової власності ОСОБА_7, ОСОБА_1, ОСОБА_9, ОСОБА_11 по 1/4 частки за кожним (т.1, а.с. 205).

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_7 помер 29 грудня 2007 року (т.2, а.с.1).

Відповідно до свідоцтва про право власності за законом ОСОБА_1 прийняв спадщину, яка складається з 1/4 частки однокімнатної квартири №2, загальною площею 36,3 кв.м., що знаходиться в будинку №95 по вул. Д.Галицького в м. Болехові (т.1, а.с.110).

Відповідно до ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Статтею 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

При цьому п. 5 ст. 5 зазначеного Закону передбачає право громадянина України на приватизацію займаного ним житла безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 в порушення вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» двічі використав право на приватизацію житла, а саме: в 1993 році - квартири АДРЕСА_4, загальною площею 44,4 кв.м., та в 2001 році - квартири АДРЕСА_4, загальною площею 36,3 кв.м. За результатами приватизації в 2001 році ОСОБА_1 внесений у свідоцтво на право власності від 2001 року квартири №2, що знаходиться в будинку №95 по вул.Д.Галицького в м. Болехові, площею 36,3 кв.м.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ж ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Представником Болехівської міської ради ОСОБА_12 (відповідача у справі) в судовому засіданні подано заяву про застосування строку позовної давності як по первинному, так і по зустрічному позовах, що згідно положень ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Про застосування такого строку подали клопотання відповідач ОСОБА_2 і її представник ОСОБА_10 за первинним позовом.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач за первинним позовом посилався на допущені порушення при видачі свідоцтва про право власності на житло від 14 грудня 1993 року на квартиру площею 44,4 кв.м., а позивачі за зустрічним позовом на порушення Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» внаслідок проведеної приватизації спірної квартири площею 36,3 кв.м., яка відбулася у 2001 році.

Відповідно до положень ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст. 261 ЦК України перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Отже, за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об'єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Суд першої інстанції вірно оцінив критично посилання позивача за первинним позовом про те, що йому стало відомо про порушене його право тільки в 2014 році, поскільки з наявних у справі матеріалів: копії облікових карток Болехівського ЖКП (т.1, а.с.103); довідки міграційної служби в Івано-Франківській області Долинський районний сектор (т.1, а.с.69); копії паспорта позивача (т.1, а.с.9-10); вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово в період 1992-2001 років здійснював реєстрацію та зняття з реєстрації в оспорюваній квартирі, а при здійсненні даних дій необхідно було подавати правовстановлюючі документи, свідоцтво на право власності на житло, а тому йому було відомо про порушене його право. Також при здійсненні приватизації та отриманні свідоцтва про право власності в 2001 році на квартиру №2, загальною площею 36,3 кв.м., що знаходиться в будинку №95 по вул. Д.Галицького в м. Болехові (т.1, а.с.205), та при оформленні свідоцтва на право на спадщину за законом в 2007 році (т.1, а.с.110) позивачу було відомо про фактичний поділ квартир на частини та про видане оскаржуване свідоцтво про право власності від 14 грудня 1993 року на імя його матері на частину квартири, площею 44,4 кв.м. Рівнозначно і позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_2 було відомо про поділ квартири на дві частини, проте про порушення своїх прав при приватизації у 2001 році колишнім чоловіком іншої частини квартири, площею 36,3 кв.м., вона також ніде не оспорювала та позовів не заявляла та поважних причин пропуску строку на звернення до суду за захистом порушених прав не навела і доказів з цього приводу не подала.

Позовна заява подана первинним позивачем до суду тільки 04 липня 2014 році, а зустрічний позов подано 25 грудня 2014 року, тобто поза межами строку позовної давності.

Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов правильного висновку, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено представниками відповідачів та позивачем у спорі, є підставою для відмови у задоволенні первинного та зустрічного позовів в повному обсязі.

Наведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд невірно відмовив у задоволенні первинного позову за спливом позовної давності, поскільки він дізнався про свої порушені права тоді, коли отримав копію ухвали про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до нього про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та виселення, колегія суддів вважає такими, що спростовані судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про сплив позовної давності.

Розглянувши справу в межах заявлених позовів та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції зясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скар гу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Болехівського міського суду від 23 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий В.М. Соколовський

Судді: О.Ю. Беркій

ОСОБА_13