Справа № 128/5099/14-ц Провадження № 22-ц/772/2587/2015Головуючий в суді першої інстанції Гриценко І. Г.
Категорія 48Доповідач Войтко Ю. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" серпня 2015 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Войтка Ю.Б.,

Суддів: Міхасішина І.В., Стадника І.М.,

При секретарі: Франчук О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 14 липня 2015 року в цивільній справі за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, Служби у справах дітей Вінницької районної державної адміністрації, Служби у справах дітей Вінницької міської ради про визначення місця проживання дітей, -

встановила:

15.10.2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Служби у справах дітей Вінницької районної державної адміністрації про визначення місця проживання дітей у якому просив визначити місце проживання неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 за місцем проживання батька дітей.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 10.02.2004 року по 06.08.2013 року позивач проживав із ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу. За час спільного проживання у сторін народилися діти: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. 04.07.2014 року позивач не зміг додзвонитися на жоден із телефонів дітей та відповідача. Зі слів сусідів позивач з'ясував, що його діти разом із відповідачем та її співмешканцем поїхали у Росію, причому дозволу на виїзд за кордон неповнолітніх дітей позивач не давав. Відповідно до рішення Вінницького районного суду від 25 червня 2014 року судом був наданий дозвіл лише на виготовлення проїзних документів для виїзду за кордон неповнолітніх дітей.

Позивач вважає, що дітям буде краще проживати із батьком, а не з матір'ю, оскільки він на відміну від відповідача ОСОБА_3 має стабільний дохід та можливість створити всі необхідні умови для проживання і нормального розвитку дітей.

Ухвалою суду від 04 лютого 2015 року залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору службу у справах дітей Вінницької міської ради.

Заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 14 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дітей залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги про визначення місця проживання дітей з батьком задовольнити, при цьому посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування судом норм матеріального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб які беруть участь у справі та з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Частина 1 статті 303 ЦПК України передбачає, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 10.02.2004 року по 06.08.2013 року, що підтверджується рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 18 липня 2014 року (а. с. 5-8).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась донька ОСОБА_4, а ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_5, що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження, згідно яких матір'ю дітей записана ОСОБА_3, батьком - ОСОБА_2 (а. с. 9, 10).

З 2013 року сторони не проживають разом і не підтримують шлюбних стосунків. З того часу діти залишились проживати із матір'ю за адресою: с. Лука Мелешківська, вул. Шевченка, 53 Вінницького району Вінницької області у будинку, що належить на праві власності сторонам, відповідно до рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 18 липня 2014 року. Батько проживає окремо у м. Вінниці.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_2 не надав суду належних та допустимих доказів в підтвердження обставин ведення відповідачем ОСОБА_3 аморального способу життя, що може зашкодити розвитку дітей або що відповідач зловживає спиртними напоями чи наркотичними речовинами і не може виховувати дітей.

Судом було оглянуто матеріали цивільної справи №128/4623/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог: Вінницького районного сектору Державної міграційної служби УМВС України у Вінницькій області, Служби у справах дітей Вінницької РДА про надання дозволу на виготовлення документів для виїзду за кордон без згоди батька, з яких вбачається, що обоє батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 станом на 2013-2014 р.р. за місцем проживання позитивно характеризувалися, також обоє батьків позитивно охарактеризовані вчителями Лука-Мелешківської школи, у якій на той час навчалися діти.

Вінницькою районною державною адміністрацією суду надано висновок щодо визначення місця проживання дітей №01-25/288 від 04.02.2015 року, у якому вказано, що у даному питанні районна державна адміністрація покладається на розсуд суду, так як відсутні відомості про місцезнаходження або місце проживання дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.48).

Питання надання висновку про можливість проживання дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконкомі Вінницької міської ради 17.03.2015 року. Були заслухані пояснення батька ОСОБА_2 та розглянуті документи, які стосуються даної справи.

Враховуючи вказані обставини, орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважав можливим проживання малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з батьком ОСОБА_2 Про що надано письмовий висновок від ІНФОРМАЦІЯ_2 №01-00-011-10132 (а.с.80-81).

Проте враховуючи вимоги ст. 19 СК України та ст. 212 ЦПК України щодо перевірки висновку органу опіки та піклування на предмет обґрунтованості й повноти, суд першої інстанції вірно виходив з того, що висновок органу опіки та піклування Вінницької міської ради від 24.03.2005 року №01-00-011-10132 є недостатньо обґрунтованим.

Так, у наведеному висновку вказано, що рішення прийнято виходячи з обстеження умов проживання лише позивача та з документації, наданої лише батьком. Натомість у висновку взагалі відсутні посилання на спілкування з матір'ю дітей, до висновку не додані документи про обстеження матеріально-побутових умов проживання відповідача. Крім того, органом опіки і піклування не мотивовано, чому малолітні діти, з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип, повинні бути розлучені із матір`ю.

Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року N 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що в Декларації прав дитини від 20.11.1959 року закладено принцип, згідно з яким дитина повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості; дитину не слід, крім тих випадків, коли мають місце виняткові обставини, розлучати з її матір'ю.

Такі виняткові обставини передбачені частиною 2 статті 161 СК України, згідно з якою орган опіки та піклування не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ст. 60, ст.131 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач ОСОБА_2 не надав суду належних доказів які б свідчили про виняткові обставини, що можуть викликати необхідність розлучення дітей з матір'ю.

Тому суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про залишення позовних вимог без задоволення.

Апелянт під час розгляду справи в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі не навів обґрунтованих доводів за якими діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 мають проживати саме з ним, в той час як ні в судовому засіданні, ні при розгляді питання органом опіки і піклування, не були встановлені дані виняткові обставини, які перелічені в ч. 2 ст. 161 СК України і не дозволяли б визначити місце проживання неповнолітніх дітей із матір`ю ОСОБА_3

А тому, доводи апеляційної скарги, які ґрунтувались на тих же обставинах, що і сама позовна заява, не тягнуть за собою скасування оскаржуваного рішення.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 14 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: (підпис) Войтко Ю.Б.

Судді: (підпис) Міхасішин І.В.

(підпис) Стадник І.М.

«З оригіналом вірно»

Суддя апеляційного суду Войтко Ю.Б.