РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.10.2015 року Автозаводський районний суд міста Кременчука Полтавської області у складі:

головуючого судді Рибалка Ю.В.,

при секретарі судового засідання Никифоренко А.А.,

за участі: представника позивача-відповідача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, відповідача-позивача ОСОБА_3, представників відповідача-позивача ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, Юкрейн мортгейдж лоун файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ про стягнення заборгованості за кредитним договором, визнання виконаними зобовязань за кредитними договором та договором купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги та за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про розірвання кредитного договору, відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2012 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом, у якому зазначало, що 30 серпня 2007 року між ним та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № PLRMGK00007887, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 30 тис. доларів США терміном до 28 серпня 2027 року.

У зв'язку з неналежним виконанням кредитних зобов'язань станом на 20 липня 2015 року за ОСОБА_3 утворилася заборгованість у розмірі 118 550,24 доларів США, з якої: заборгованість за кредитом - 30 625,59 доларів США; заборгованість за процентами за користування кредитом - 29 376,12 доларів США; заборгованість за комісією за користування кредитом - 4 298,43 доларів США; пеня - 54 250,10 доларів США.

З урахуванням уточнених позовних вимог банк просив стягнути вказану заборгованість з відповідачки.

Вимогу щодо визнання виконаними зобов'язання перед Юкрейн мортгейдж лоун файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ за активом ОСОБА_3 за кредитним договором від 10 листопада 2006 року № PLRMGK21367719 в уточненні позовних вимог банк не заявив.

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що всупереч умовам кредитного договору банк не надав їй кредитні кошти, лише 31 серпня 2007 року вона отримала 80 доларів США, з 28 вересня 2007 року по 27 жовтня 2009 року на виконання умов спірного кредитного договору сплатила банку 8 164,50 доларів США.

Просила розірвати кредитний договір від 30 серпня 2007 року № PLRMGK00007887, укладений між нею та банком; стягнути з банку на її користь майнову шкоду у розмірі 8 080,90 доларів США, пеню за прострочення виконання зобов'язань у розмірі 147 649,80 грн. Вимогу про стягнення штрафу за порушення умов кредитного договору на користь держави у розмірі 405 600 грн. не підтримала.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 29.09.2014 позов банку у даній цивільній справі задоволено частково, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 18.11.2014 рішення суду першої інстанції змінено, позовні вимоги банку задоволено повністю, в решті рішення місцевого суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.04.2015 судові рішення місцевого та апеляційного судів скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник позивача-відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» позов підтримав, з підстав викладених у ньому, просив задовольнити, проти позову відповідача-позивача ОСОБА_3 заперечив, просив відмовити їй у позові. Надав суду письмові заперечення.

Відповідач-позивач ОСОБА_3 та її представники у судовому засіданні заперечили проти позову ПАТ КБ «ПриватБанк», просили відмовити у його задоволенні. Надали суду письмові пояснення. Свій позов позивач та її представники підтримали, просили задовольнити з підстав, викладених у ньому.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Із матеріалів справи убачається, що 10.11.2006 між ЗАТ КБ «ПриватБанк, правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № PLRMGK21367719, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 30 тис. доларів США терміном до 10.11.2016 на придбання житла.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 10.11.2006 між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 укладений договір іпотеки, згідно з яким остання передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1.

14.11.2006 до Державного реєстру іпотек було внесено запис приватним нотаріусом ОСОБА_6

19.02.2007 між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ укладений договір купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за договорами про іпотечний кредит, у тому числі за вищевказаним договором.

У наступному між банком та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, згідно з умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику у строк з 31.07.2007 по 28.07.2009 включно кредитні кошти у розмірі 1 950 доларів США на споживчі цілі.

Також 30.08.2007 між банком та ОСОБА_3 укладений кредитний договір, згідно з умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику на строк з 30 серпня 2007 року по 28 серпня 2027 року включно кредитні кошти у розмірі 35 400 доларів США, з яких 30 тис. доларів США на придбання житла, а 5 400 доларів - на сплату страхових платежів.

За п. 7.3 договору забезпеченням виконання зобов'язань за цим договором є чорирьохкімнатна квартира АДРЕСА_2.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 10.08.2010, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.12.2011, у позові ПАТ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за цим же кредитним договором від 30.08.2007 у розмірі 285 496,83 грн. відмовлено.

Вказаним рішенням суду встановлено, що 30.08.2007 кредитний договір від 10.11.2006 був переукладений на ту ж саму суму зі сплатою тих же відсотків терміном до 28 серпня 2027 року.

При ухваленні рішення враховано, що 19.02.2007 між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (продавець) та Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ (покупець) укладений договір купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за договорами про іпотечний кредит.

Відповідно 16.03.2007 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 змінено іпотекодежателя квартири АДРЕСА_2 у Державному реєстрі іпотек із ЗАТ КБ «ПриватБанк» на Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ.

Таким чином, на час укладання кредитного договору від 30.08.2007 ЗАТ «КБ «ПриватБанк» не було кредитором за договором від 10.11.2006, а всі дії міг вчиняти лише як представник ОСОБА_3 «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ».

Судом встановлено, що будь-яка угода між Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ та ОСОБА_3 з приводу порядку погашення заборгованості за кредитом відсутня.

У запереченнях ПАТ «ПриватБанк» зазначено, що кредитний договір від 30.08.2007 був укладений з метою недопущення порушення виконання зобов'язань перед Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ у частині активу ОСОБА_3 та з метою розрахунку з «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ», тому грошові кошти за кредитним договором від 30.08.2007 були спрямовані на повне погашення заборгованості перед «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ».

Проте з умов кредитного договору від 30.08.2007 вбачається, що кредит надається ОСОБА_3 шляхом надання коштів готівкою через касу (п. 7.1 Договору) на споживчі цілі і зміни до договору щодо його цільового призначення не вносилися. Підпису на меморіальних касових ордерах про перерахунок коштів на погашення кредиту за кредитним договором від 10.11.2006 ОСОБА_3 не ставила, відповідних розпоряджень не надавала.

Надані банком і засвідчені представником меморіальні ордери, як первинні документи, на підставі яких здійснювались записи в бухгалтерському обліку, у порушення п. 4.8 постанови Правління Національного банку України від 18.06.2003 № 254 «Про затвердження Положення про організацію операційної діяльності в банках України», не містять підписів відповідального виконавця та підписів уповноваженої особи (якщо підставою для здійснення операції було відповідне розпорядження).

Вищезазначене свідчить про необхідність наявності розпорядження позичальника на перерахування грошових коштів не у відповідності з їх цільовим призначенням, зазначеним у кредитному договорі.

Незважаючи на тривалий розгляд справи, банком не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 погодилася на перерахунок грошових коштів за кредитним договором від 30.08.2007 на погашення інших кредитних зобов'язань та надала відповідні розпорядження.

Із матеріалів справи вбачається, що єдиним належним та допустимим доказом отримання грошових коштів ОСОБА_3 за кредитним договором від 30.08.2007 є заява на видачу готівки у розмірі 80 доларів США.

Із клопотаннями про призначення відповідних судових експертиз сторони до суду не звертались, хоча їм у судовому засіданні 01.10.2015 було розяснено таке право.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ? відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Станом на час розгляду справи доказів належного виконання банком своїх зобов'язань (у повному обсязі) за кредитним договором від 30.08.2007 матеріали справи не містять.

За вказаних обставин суд приходить до висновку, що вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитним договором від 30.08.2007 є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог ОСОБА_3 про розірвання кредитного договору, стягнення майнової шкоди та пені суд приходить до наступного.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Відповідно до ст. 19 вказаного Закону нечесна підприємницька діяльність забороняється.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до умов оспорюваного кредитного договору від 30.08.2007 (розділу 1) банк зобовязався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок визначений у п. 7.1 Договору. Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим Договором, зазначені у розділі 7 цього Договору.

Згідно з п. 2.1 Договору банк зобовязався надати кредит шляхом і у межах сум зазначених у п. 7.1 даного Договору, а також за умови виконання позичальником умов, передбачених у п. 2.2.7 Договору. Пунктом 2.2.7 передбачено, що позичальник надає банку належним чином оформлені, згідно п. 7.3 договору, договори іпотеки, поруки та інші для забезпечення виконання зобовязань .

Відповідно до п. 7.1 Договору банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти на строк з 30 серпня 2007 року по 28 серпня 2027 року включно шляхом надання готівкою 35 400 доларів США, з яких 30 тис. доларів США на придбання житла, а 5 400 доларів - на сплату страхових платежів.

Термін дії договору визначено в п. 5.1 Договору. Так, в частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту, згідно п. 7.1 договір набуває чинності з моменту підписання сторонами, в інших частинах з моменту надання позичальником розрахункових документів або оформлення документів з метою використання кредиту в межах зазначених у них сум, і діє в обсязі виданих позичальникові коштів до виконання сторонами зобовязань за цим договором.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки та відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Підстави розірвання договору визначені статтею 651 ЦК України, однією з яких є істотне порушення стороною цього договору.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (ч.2 ст. 651 ЦК України).

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Такі роз'яснення були надані Верховним Судом України у Постанові від 18.09.2013 у справі № 6-75цс13. У правовій позиції Верховний Суд України вказав на те, що у кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Отже сторона, яка порушує питання про розірвання договору з підстав, передбачених ч. 2 ст. 651 ЦК України, має довести наявність істотного порушення договору та наявність шкоди, завданої цим порушенням.

Судом встановлено, що після укладання між сторонами кредитного договору від 30.08.2007 позичальник більше двох років сплачувала кошти за цим договором. Банк всю суму кредитних коштів за цим договором дійсно не видав. Позичальник не надала банку документів щодо житла, яке мала намір купити за вказані кошти. За рахунок отриманих коштів (30 тис. доларів США) за попереднім кредитним договором, який сторони уклали 10.11.2006, ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_2, однак свої зобовязання за ним так і не виконала.

Спірний кредитний договір від 30.08.2007 на цей час є чинним. Його умовами конкретна дата видачі кредитних коштів не встановлена.

Тому суд вважає, що банк хоча і не виконав належним чином свої зобовязання за кредитним договоромвід 30.08.2007, однак шкоди (у вигляді реальних збитків чи упущеної вигоди) позичальнику цим порушенням не завдав.

Ураховуючи всі обставини справи у сукупності та їх взаємозвязку, ОСОБА_3 не довела, що вона, внаслідок вказаного порушення, значною мірою була позбавлена того, на що вона розраховувала при укладанні вищезазначеного кредитного договору, а тому суд не вбачає підстав вважати зазначені обставини істотним порушенням умов кредитного договору.

Відповідачем-позивачем ОСОБА_3 також не доведено, що кредитний договір було укладено внаслідок введення її в оману, так як кредитний договір і всі передбачені ним умови були погоджені та підписані сторонами.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Ураховуючи встановлені судом усі обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для розірвання кредитного договору. У звязку з цим похідні вимоги про стягнення майнової шкоди та пені задоволенню також не підлягають.

Керуючись ст. 610, 611, 651, 653, 1046, 1049, 1051, 1054 ЦК України, ст. 10, 14, 57-61, 88, 208, 209, 212-215, 218, 294, 296 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, Юкрейн мортгейдж лоун файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ про стягнення заборгованості за кредитним договором, визнання виконаними зобовязань за кредитними договором та договором купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги відмовити повністю.

У задоволенні позовуОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про розірвання кредитного договору, відшкодування шкоди відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Полтавської області шляхом подачі апеляційної скарги через Автозаводський районний суд м. Кременчука протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ю.В. Рибалка