Справа № 513/1793/14-ц
Провадження № 2/515/380/15
Татарбунарський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2015 року. Татарбунарський районний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Сивоконь Т.І.

за участю секретаря Комерзан Л.І.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідачки ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Татарбунари справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розподіл спільного сумісного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про розподіл спільного сумісного майна подружжя, посилаючись на наступні обставини.

Сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 7 червня 1997 року, рішенням Саратського районного суду, залишеним в силі ухвалою апеляційного суду Одеської області у 2011 році їх шлюб було розірвано. За період шлюбу сторони придбали майно, а саме: житловий будинок з господарськими та іншими спорудами, загальною площею 84,1 кв.м в с.Світлодолинське Саратського району Одеської області по вул.Степовій,91 на земельній ділянці, площею 3510 кв.м, на підставі договору купівлі-продажу від 26.08.2003 року на імя ОСОБА_1, а також інше рухоме майно, всього 31 найменування та худобу і птицю на загальну суму 108 052 грн.

Все вказане майно після переїзду позивача із с.Світлодолинське, залишилося у користуванні відповідачки. Позивач вважає, що все це майно підлягає розподілу між ними порівну, в рівних частках. Так як між сторонами не досягнуто згоди про розподіл вказаного майна, тому позивач вважає можливим провести поділ, виділивши кожному із них його частку в натурі, пропонуючи свої варіанти поділу житлового будинку та інших споруд в рівних частках, вказуючи, що кожен із них в такому випадку матиме можливість зробити собі окремі входи своєї частки для користування нею.

Позивачем запропоновано наступні варіанти розподілу будинку в натурі: варіант №1 за ОСОБА_3 визнати право власності на західну частину будинку, тобто кімната №1- коридор 5 кв.м; веранда 4,3 кв.м; кімната №2 17,4 кв.м; кімната №3-15,4 кв.м; кімната №4-5 кв.м, загальною площею 47,1 кв.м. За позивачем визнати право власності по другому варіанту розподілу: веранда-5,3 кв.м; коридор-6,5 кв.м; кімната №4-11,3 кв.м; кімната №6-12,1 кв.м; кімната №7-11,4 кв.м, загальною площею 46,6 кв.м.

Також позивач просив провести розподіл рухомого майна, загальною вартістю 62580 грн. в рівних частках по 31200 грн., запропонувавши відповідно варіанти такого розподілу.

В подальшому позивач двічі уточнював позовні вимоги, вказуючи, що крім перерахованого в позові майна, що підлягає розподілу, він також вважає необхідним додати до переліку дві голові худоби, віком по шість місяців, вагою 100 кг, вартістю 6000 грн. Також позивачем було запропоновано в уточненнях до позову інші варанти розподілу будинку, відповідно визнавши за ним право власності на частину житлової будівлі за варіантом №1, який він раніше пропонував залишити відповідачці і відповідно за ОСОБА_3 визнати право власності за варіантом №2, який позивач в попредньому просив залишити за ним.

Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, з урахуванням уточнень, в повному обсязі.

Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що раніше Татарбунарським районним судом вже розглядалася цивільна справа за її позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя, рішенням за якою між ними поділено житловий будинок за вищевказаною адресою по 1/2 частині, а також було визначено перелік майна, що перебувало у їх спільній сумісній власності, яке також розподілено між ними, відповідно до вказаного рішення суду. У позивача під час розгляду вищевказаної справи була можливість подати зустрічний позов, але він не скористався цим правом, а також у нього було право оскаржити вказане рішення суду, що ним також не було зроблено, а отже він повністю погодився з цим рішенням. Крім того, відповідачка вважає, що позивач мав би надати суду до своєї позовної заяви докази того, що перелічені ним у позові предмети є спільною сумісною власністю подружжя, їх вартість, але він не зробив цього навіть під час розгляду справи. Також відповідачка заперечувала і проти наданих суду позивачем варіантів поділу будинку в натурі, вважаючи, що таким чином він бажає виселити її з дітьми з тієї частини будинку, в якій вони постійно проживають, хоча сам після розлучення в будинку не проживає та не має наміру проживати в ньому в подальшому. Щодо вимог про розподіл живності відповідачка вказала, що корова та телиця, вказані в позові та уточненнях до нього, пали, інша худоба та птиця були вирізані ними ще під час їх сумісного проживання в 2011 році. А тому, відповідачка вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню повністю.

Заслухавши пояснення та доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст.10,11 Цивільного процесуального кодуксу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Відповідно до пункту 1 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст.58 Конституції України та згідно з п. 4 Прикінцевих та перехідних положень) норми ЦК України 2003 року застосовуються до цивільних відносин, які виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним Кодексом України 2003 року, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

У зв'язку із чим, для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин, суд застосовує положення Конституції України, Кодексу України про шлюб та сім'ю, Цивільного кодексу України в редакції 2004 року, Сімейного кодексу України, судову практику Верховного Суду України.

Так, згідно ст.41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права.

Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Як встановлено в судовому засіданні, сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 07.06.1997 року по 20.07.2011 року, що підтверджується рішенням Саратського районного суду, залишеним в силі ухвалою апеляційного суду Одеської області (а.с.27).

Відповідно до ст.22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Як передбачено ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хворобою, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Пунктом 23 цієї ж постанови визначено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до ч.1 ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Статтями 363, 367 ЦК України передбачено, що поділ (виділ частки) майна, що є об'єктом спільної часткової власності, в натурі між співвласниками припиняє право спільної часткової власності щодо цих співвласників.

Виходячи зі змісту цих норм, поділ (виділ частки) є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку самостійним виходом, що виключає можливість залишення у спільному користуванні співвласників будь-яких приміщень будинку.

Судом установлено, що спірний будинок, розташований за адресою: вул.Степова,91 в с.Світлодолинське Саратського району Одеської області, належить колишньому подружжю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності (по 1/2 частині на підставі рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 03 березня 2015 року, залишеного в силі ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06 травня 2015 року) (а.с. 160-162).

Загальна площа будинку складає 84,1 кв.м, а житлова 44,9 кв.м, є господарські будівлі та споруди.

У спірному будинку проживають відповідачка ОСОБА_3 разом з сином та донькою сторін, позивач з травня 2011 року в цьому будинку фактично не проживає (а.с.50,81).

У пунктах 6, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз'яснено, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він проводиться при наявності дозволу на це виконкому місцевої Ради (ст.152 ЖК УРСР). Якщо сторона оспорює рішення виконкому щодо дозволу на переобладнання та перепланування і воно є необґрунтованим, суд може не погодитись з ним, мотивуючи це в рішенні.

В судовому засіданні судом неодноразово роз'яснювалося позивачу про необхідність призначення, в порядку ст.143 ЦПК України, будівельно-технічної експертизи, з метою зясування обставин, що мають значення для справи та надання висновку спеціаліста-експерта в даній галузі щодо можливості поділу спірного будинку в натурі та можливих варіантів поділу, а також за необхідності дозволу органу влади на переобладнання та перепланування у житловому будинку. Однак, позивач та його представник, посилаючись на відсутність коштів та з метою їх економії, категорично відмовилися від проведення експертизи.

Крім того, в судовому засіданні встановлено та підтверджено також і сторонами, що частина господарських будівель та споруд, що відносяться до спірного будинку та розподілити які в судовому засіданні бажала відповідачка, є самочинними спорудами.

Об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти не є об'єктами права власності (ч. 2 ст.376 ЦК України), а тому не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно із нормами ст.ст.364, 367 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За правилом ч.2 цієї статті докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Таким чином, тягар доказування обгрунтованості своїх вимог покладено на позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого ст.10 ЦПК України. Частина 3 ст.27 цього Кодексу проголошує, що особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Оскільки позивач не довів можливість поділу житлового будинку в натурі, не надавши до позовної заяви відповідних висновків про технічну можливість такого поділу, відмовившись від проведення в судовому засіданні судово-будівельної експертизи, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову в цій частині.

Також не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині розподілу іншого рухомого майна, що перелічене позивачем, оскільки ні до позовної заяви, ні в судовому засіданні позивачем не надано доказів, що вказане майно сторонами набуте під час шлюбу, відсутні будь-які документальні підтвердження вартості цього майна, а також не вказані будь-які його родові ознаки.

Посилання позивача на акт обстеження живності від 22.12.2010 року, як на доказ наявності в господарстві сторін спірної худоби та птиці, не може бути прийнятий судом до уваги, оскільки ним не підтверджується факт наявності вказаного майна, а тому розподілити його в натурі, як про це просить позивач не є можливим, крім того позивачем не заявлялися вимоги про вирішення питання щодо можливого стягнення компенсації за частку цього майна, у випадку його відсутності.

За встановлених обставин, які підтверджуються належними та допустимим доказами, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обємі.

Керуючись ст.41 Конституції України, Постановами Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» ст.ст.22,25 КпШС, ст.ст.60,71 СК України, ст.ст.363,364,367,368,370,372 ЦК України, ст.ст.10,11,15,58-60, 213, 215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розподіл спільного сумісного майна подружжя - відмовити.

Рішення можу бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Татарбунарський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Сивоконь