АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Справа № 752/6096/14-ц Головуючий у суді першої інстанції: Мирошниченко О.В.
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2911/15 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Котули Л.Г., Слюсар Т.А.

при секретарі Круглик В.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 - представника ОСОБА_5 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Приватного акціонерного товариства «Запоріжзв'язоксервіс» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

В с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин незаконним та поновити її на посаді виконавчого директора ПрАТ «Запоріжзв'язоксервіс»;стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 38 800 грн, з урахуванням збільшення, у відшкодування моральної шкоди 30 000 грн, а також витрати на правову допомогу у розмірі 5000 гривень.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 13.02.2014 її безпідставно звільнено з посади виконавчого директора ПрАТ «Запоріжзв'язоксервіс» за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин, звільнення відбулось з грубим порушенням встановленої законодавством процедури. Відповідачем не відібрано письмові пояснення у позивача всупереч вимог ч. 1 ст. 149 КЗпП України, не були виконані приписи ст. 149 ч. 4 КЗпП України щодо ознайомлення та повідомлення під підпис з наказом про звільнення, а також приписи ст. 47 ч. 1 КЗпП України щодо обов'язку видати трудову книжку та проведення розрахунку. Крім того, незаконною, на думку позивача, є і підстава звільнення за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки за незалежних від неї обставин, а саме - вчинення відносно неї злочину, з другої половини робочого дня 05.02.2014 вона не мала можливості виконувати свої службові обов'язки. Напад на позивача є поважною причиною її відсутності на робочому місці 06.02.2014 , у зв'язку із чим не може вважатися прогулом без поважних причин в розумінні п. 4 ч. 1 ч. 40 КЗпП України.

05.02.2014 зареєстровано кримінальне провадження за фактом здійснення нападу невстановленими досудовим розслідуванням особами на неї у зв'язку із чим вона з другої половини робочого дня 05.02.2014 не мала фізичної можливості бути присутньою на робочому місці. Про своє викрадення 06.02.2014 року повідомила голову наглядової ради відповідача ОСОБА_6, крім того, надала останньому заяву на відпустку без збереження заробітної плати за сімейними обставинами, а також заяви про звільнення за власним бажання та за згодою сторін у різних варіантах. Особисто зареєструвати вказані вище заяви позивач не мала можливості з огляду на її психічний та фізичний стан після викрадення, з тих самих причин вона не телефонувала на підприємство та не відповідала на дзвінки з підприємства. З 06.02.2014 року вона вимушена була переховуватись у різних містах України без засобів зв'язку, лікуватись та відновлювати свій психічний стан після нападу. Лише на початку квітня 2014 року у позивача з'явилась можливість звернутись до відповідача з приводу свого звільнення. 10.04.2014 дочка позивача на підставі довіреності від 25.02.2014 року, виданої позивачем, звернулась до відповідача з приводу видачі трудової книжки ОСОБА_5 та проведення з останньою розрахунку при звільненні, під час видачі трудової книжки, дочку позивача повідомлено про причини звільнення ОСОБА_5, у проведенні розрахунку відмовлено, також відмовлено у видачі їй копії наказу про звільнення.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_5 до Приватного акціонерного товариства «Запоріжзв'язоксервіс» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_4 - представник ОСОБА_5 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого в цій частині рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до змісту ст. ст. 10,11,58-60 ЦПК України суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрутованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до Приватного акціонерного товариства «Запоріжзв'язоксервіс» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що сторона позивача не надала суду поважних причин відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, внаслідок чого відсутні правові підстави до задоволення позову.

З такими висновками суду слід погодитись, оскільки суд дійшов їх з дотриманням вимог процесуального законодавства щодо всебічності й повноти з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін в даних правовідносинах належної правової оцінки наданих сторонами в справі доказів та норм матеріального закону.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції згідно наказу № 067к 20.03.2001 ОСОБА_5 прийнято на роботу на посаду заступника директора з розвитку АТ «Запоріжзв'язоксервіс».

14.09.2005 Загальними зборами акціонерів ПрАТ «Запоріжзв'язоксервіс» ОСОБА_5 обрано генеральним директором товариства, що підтверджується протоколом акціонерів ПрАТ «Запоріжзв'язоксервіс» від 14.09.2005.

Наказом № 0020/2к від 24.02.2011 року ОСОБА_5 переведено на посаду директора ПрАТ «Запоріжзв'язоксервіс».

Наказом № 0216 к від 30.11.2012 року ОСОБА_5 переведено на посаду виконавчого директора ПрАТ «Запоріжзв'язоксервіс» на неповний робочий день та оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу.

Відповідно до вимог ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення:1) догана; 2) звільнення.

Згідно з вимогами ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку,але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

13.02.1014 року ОСОБА_5 звільнено з посади за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин відповідно до наказу № 0015К від 13.02.2014.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_5 05.02. 2014 о 14 годині 06 хвилин вибула з офісу підприємства та більше на підприємство не поверталась. Підставами для звільнення ОСОБА_5 стали: службова записка начальника служби безпеки підприємства від 05.02.2014 про її відсутність на підприємстві 05.02.2014 з 14.06 год.; службова записка інспектора охорони від 06.02.2014 про відсутність на роботі 06.02.2014 та службова записка інспектора охорони від 07.02.2014 про її відсутність на роботі 07.02.2014.

07.02.2014 на адресу ОСОБА_5 відповідачем цінним листом з описом вкладення направлено лист №0130, в якому запропоновано ОСОБА_5 з'явитись до 12.02.2014 до 18-00 до офісного приміщення Приватного акціонерного товариства «Запоріжзв'язоксервіс» для надання пояснень з приводу відсутності на роботі. Оскільки позивач на повідомлення не з'явилась, то 13.02.2014 була звільнена з роботи з вищезазначених підстав, з направленням на її адресу наказу про звільнення.

Відсутність ОСОБА_5 у зазначений час на роботі сторона позивача не заперечувала, але зазначала, що відносно неї мало місце вчинення кримінального злочину - викрадення, що і стало причиною не виходу на роботу.

Ці обставини бути предметом перевірки, як суду першої інстанції, так і апеляційної (клопотання представника позивача).

Останньою постановою про закриття кримінального провадження від 28 березня 2015 року Жовтневого РВ ЗМУ ГУ МВС України в Запоріжській області кримінальне провадження, внесене в ЄРДР під №0000416 від 05.02.2014, за ознаками правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 146 КК України, закрито у зв'язку з відсутністю події кримінального правопорушення.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом дослідження в суді першої інстанції, отримали належну оцінку і висновків суду не спростовують.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги є не суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права які призвели або могли призвести до неправильного вирішення цього спору.

Оскільки рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального закону, колегія суддів вважає, що підстав до його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - представника ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: