Ухвала

іменем україни

16 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Дрогобицької міської ради, третя особа - інспекція державного-архітектурного контролю у Львівській області, про визнання права власності на самочинне будівництво, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Львівської області від 06 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом до Дрогобицької міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво.

Позовні вимоги мотивували тим, що на земельній ділянці, що належить Дрогобицькій міській раді, здійснили самочинне будівництво нежилих приміщень, а саме торгових приміщень, для торгівлі товарами промислової групи та товарами бувшими у вжитку, які згідно висновку експертного будівельно-технічного дослідження знаходяться у задовільному технічному стані, використовуються за призначенням та відповідають діючим будівельним нормам і правилам, проте виконавчий комітет Дрогобицької міської ради відмовив їм в оформленні права власності на вказані приміщення.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 травня 2013 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на самочинно побудоване нежиле приміщення загальною площею 34,30 кв. м, позначену на плані літ. «3-1» (ряд 4, місце 4, 5, 9, 10), що розташоване по АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на самочинно побудоване нежиле приміщення загальною площею 51,40 кв. м, позначену на плані літ. «3-1» (ряд 4, місце 1-3, 6-8), що розташоване по АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на самочинно побудоване нежиле приміщення загальною площею 15,70 кв. м, позначену на плані літ. «В-1» (ряд 7, місце 15, 16), що розташоване по АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на самочинно побудоване нежиле приміщення загальною площею 8,50 кв. м, позначену на плані літ. «В-1» (ряд 7, місце 12), що розташоване по АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на самочинно побудоване нежиле приміщення загальною площею 27,10 кв. м, позначену на плані літ. «В-1» (ряд 7, місце 1, 2, 3), що розташоване по АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на самочинно побудоване нежиле приміщення загальною площею 7,90 кв. м, позначену на плані літ. «Г-1» (ряд 2, місце 5), що розташоване по АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на самочинно побудоване нежиле приміщення загальною площею 8,70 кв. м, позначену на плані літ. «В-1» (ряд 7, місце 6), що розташоване по АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 06 квітня 2015 року зазначене рішення міськрайонного суду скасовано й в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, зазначив про те, що спірні приміщення було збудовано товариством з обмеженою відповідальністю «Чагарі» (далі - ТОВ «Чагарі»), а відтак відсутні правові підстави для визнання права власності на них за позивачами.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна, виходячи з наступного.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 зазначали про те, що ними за власні кошти здійснено самочинне будівництво торгових приміщень, для торгівлі товарами промислової групи та товарами бувшими у вжитку на земельній ділянці, що належить Дрогобицькій міській раді.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843374/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1> право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843425/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Частиною 1 ст. 376 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843425/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1> визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За наявності спору, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843425/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>, а саме: за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843425/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>); за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843425/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Згідно із роз'ясненнями, викладеними у п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до ст. 26 Закону України «Про основи містобудування» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_174/ed_2012_10_16/pravo1/T278000.html?pravo=1> спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

Крім того, як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. п. 7, 8 постанови від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» не може бути застосовано правила ст. 376 ЦК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843425/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1> при вирішенні справ за позовами: про визнання права власності на самочинно збудовані тимчасові споруди; про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо).

Право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 ЗК <http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/2768-14>), землекористувачі (стаття 95 ЗК), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (стаття 1021 ЗК) або з інших передбачених законом підстав.

Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством.

В обґрунтування апеляційної скарги, ТОВ «Чагарі», яке не було залучено до участі у справі, зазначало про те, що саме товариство за відсутності дозвільних документів здійснило будівництво об'єктів ринку на виділеній для цих цілей в оренду земельній ділянці. Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції посилався на зазначені обставини.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, постановою Львівського апеляційного господарського суду від 12 червня 2012 року в задоволенні позову ТОВ «Чагарі» до Дрогобицької міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво, а саме спірні нежилі приміщення (торгові приміщення) - відмовлено, при цьому вказаною постановою з урахуванням вимог ст. ст. 3, 15, 16, 328, 331, 376 ЦК України, ст. 24 Закону України «Про планування і забудову територій», ст. 26 Закону України «Про основи містобудування» встановлено, що спірні об'єкти нерухомості у встановленому законом порядку в експлуатацію введені не були, земельна ділянка під вже збудованими приміщеннями ТОВ «Чагарі» не виділялася для їх обслуговування, факт будівництва вказаних приміщень за кошти товариства недоведений. Зазначена постанова апеляційного суду залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 16 серпня 2012 року.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 липня 2014 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову ТОВ «Чагарі» до Дрогобицької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення міської ради від 23 травня 2013 року «Про відмову у продовженні договору оренди», згідно якої встановлено, що вказаним рішенням ради, яке визнане судом законним й обґрунтованим, товариству відмовлено у поновленні терміну дії договору оренди земельної ділянки, площею 4 626 кв. м по АДРЕСА_1, на якій розташовані спірні нежилі приміщення, у зв'язку з відсутністю права власності на будівлі.

Однак, у порушення вимог ст. ст. 213, 214, 303, 304, 316 ЦПК України зазначені положення закону та обставини справи залишилися поза увагою суду апеляційної інстанції, який, відмовляючи у задоволенні позову з підстав того, що спірне самочинне будівництво здійснено саме ТОВ «Чагарі» не навів на підтвердження цього допустимих доказів; при цьому у порушення вимог ст. 61 ЦПК України належним чином не дослідив постанови господарського та адміністративного суду й не дав оцінки встановленим у них фактам, які протирічать з висновками апеляційного суду.

Крім того, відповідно до ст. ст. 27 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1787/ed_2015_09_01/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 292 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2083/ed_2015_09_01/pravo1/T041618.html?pravo=1> сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Дані, які б свідчили, що оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 травня 2013 року було вирішено питання про права та обов'язки ТОВ «Чагарі», у матеріалах справи відсутні, як і посилання на такі обставини у самій апеляційній скарзі та постановлених судом апеляційної інстанції судових рішеннях.

Обґрунтованість рішення суду першої інстанції по суті у повному обсязі судом апеляційної інстанції не перевірено.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повністю не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 06 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко