У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_3 про відшкодування збитків, за касаційною скаргою Кварацхелія Георгія Емзаровича, який діє від імені Харківської міської ради Харківської області, на рішення Київського районного суду м. Харкова від 9 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 2 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року Харківська міська рада Харківської області звернулася до суду з указаним позовом. Зазначала, що відповідач не сплатив коштів на розвиток інфраструктури м. Харкова, як це передбачено ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі - Закон), чим заподіяв збитки (шкоду) у вигляді неодержаного доходу Харківським міським бюджетом. Посилаючись на викладене, просила задовольнити позов.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 9 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 2 грудня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

Кварацхелій Г.Е., який діє від імені Харківської міської ради Харківської області, звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що на момент прийняття в експлуатацію реконструйованого відповідачем приміщення ч. 3 ст. 40, абз. 7 ч. 9 ст. 40 Закону не набули чинності, а тому він не повинен був укладати договір та перераховувати кошти на розвиток інфраструктури м. Харкова. Суди також дійшли висновку про те, що позивачем не доведено завдання йому збитків. Крім цього, апеляційний суд зазначив, що відповідач не може вважатись забудовником земельної ділянки.

Проте погодитись із такими висновками судів не можна.

Судами встановлено, що згідно з декларацією про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованої 7 листопада 2012 року № 4 ОСОБА_3 здійснив реконструкцію нежилого приміщення площею 66,8 кв. м по АДРЕСА_1.

19 липня 2013 року ОСОБА_3 надіслано лист з пропозицією звернутися до Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради Харківської області із заявою про укладення договору пайової участі, на який відповідач відповіді не надав.

13 серпня 2013 року ОСОБА_3 була надіслана пропозиція про укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури, яка також залишилась без відповіді.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону. Замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

На виконання зазначених вимог рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області від 9 листопада 2011 року № 804 затверджено Порядок пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Харкова (далі - Порядок).

Відповідно до п. 2.1 Порядку залучення замовників здійснюється на підставі договорів про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова, які укладаються з Департаментом економіки та комунального майна Харківської міської ради.

Згідно із п. 2.4 Порядку договір про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова укладається не пізніше п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію. Невід'ємною частиною договору є розрахунок величини пайової участі. Замовник повертає підписаний проект договору протягом двох робочих днів.

Із аналізу зазначених положень Закону та Порядку випливає, що участь замовників у розвитку інфраструктури населеного пункту можлива лише на підставі відповідного договору, в якому сторонами визначаються, зокрема, розмір пайової участі та строк (графік) сплати пайової участі, укладення якого для забудовника є обов'язковим.

Виникнення такого обов'язку безпосередньо з акта цивільного законодавства, рішень органів місцевого самоврядування передбачено ч. ч. 3, 4 ст. 11 ЦК України, по своїй суті з урахуванням положень ст. 509 цього Кодексу правовідносини між сторонами є зобов'язальними.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання, а боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки (ст. 623 ЦК України).

Згідно ч. ч. 2, 4 ст. 623 ЦК України розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Як на підставу для задоволення позову про відшкодування збитків позивач посилався на те, що відповідач не уклав договору на пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова, від пропозиції про його укладання відмовляється, у зв'язку з чим Харківська міська рада Харківської області не отримала дохід у розмірі, визначеному відповідно до п. п. 5.3, 5.4 Порядку.

Зазначаючи про недоведеність позивачем збитків із вказівкою на те, що ним не надано доказів в якості яких доходів згідно класифікації, встановленої ст. 9 Бюджетного кодексу України, він міг отримати ці доходи та чи взагалі було заплановане їх надходження, судами не враховано, що право на залучення коштів пайової участі у розвиток інфраструктури прямо передбачено Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Оскільки, як зазначав позивач, йому не було відомо про намір відповідача проводити реконструкцію, то надходження від нього цих коштів не могло бути заплановано.

Однак таке не позбавляє Харківську міську раду вимагати, у зв'язку із неукладанням договору про пайову участь, відшкодування відповідачем збитків, завданих невиконанням останнім обов'язку по його укладенню.

Висновок судів про відмову в позові з тих підстав, що на момент прийняття в експлуатацію реконструйованого приміщення ч. 3 ст. 40, азб. 7 ч. 9 ст. 40 Закону не набули чинності, є помилковим.

Зазначеними нормами передбачено, що кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором. Ці положення набувають чинності з 1 січня 2013 року.

На момент прийняття в експлуатацію приміщення була чинною ч. 5 ст. 3 Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», відповідно до якої суб'єкти господарської діяльності, що здійснюють будівництво (забудовники), мають право на відстрочення сплати пайових внесків на розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури населених пунктів та внесків до цільових фондів місцевих бюджетів.

Із вказаних норм матеріального права випливає, що замовник будівництва у порядку, визначеному органом місцевого самоврядування, має право на відстрочення сплати коштів пайової участі на період після прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію, але не пізніше коли набувають чинності ч. 3 ст. 40, азб. 7 ч. 9 ст. 40 Закону, тобто 1 січня 2013 року.

З огляду на наведені положення чинного законодавства та часу набрання ними чинності і їх змісту, зазначеними нормами лише визначено, коли (з якого часу) замовник має сплатити кошти пайової участі, - з 1 січня 2013 року, і не звільняє таких осіб від пайової участі, яка покладена на них іншими частинами ст. 40 цього Закону.

Вирішуючи спір, суди на вказане уваги не звернули, неправильно застосували норми матеріального права.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 посилався на те, що він не є замовником у розумінні названого Закону, оскільки не забудовував земельну ділянку, а лише проводив реконструкцію належного йому нежилого приміщення.

Суди не дослідили зазначених обставин, не з'ясували, в чому полягала реконструкція нежилого приміщення, які роботи проводились під час реконструкції, а відповідно, чи здійснювалась відповідачем забудова земельної ділянки і чи виник у нього, як замовника, обов'язок брати пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова.

Вважаючи заперечення відповідача слушними, апеляційний суд на підтвердження доводів останнього в цій частині не навів жодного доказу, не врахував, що проведення реконструкції приміщення саме по собі не може виключати можливість забудови земельної ділянки.

Вирішальне значення в такому випадку має характер і обсяг проведеної реконструкції.

Наведені порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому судові рішення не можна визнати законними та обґрунтованими, в зв'язку з чим вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Кварацхелія Георгія Емзаровича, який діє від імені Харківської міської ради Харківської області, задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 9 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 2 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова М.І. Наумчук