У х в а л а

іменем україни

30 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Маляренка А.В., Парінової І.К., Cтупак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Лебединський машинобудівельний дослідно-експериментальний завод «Темп» про стягнення середнього заробітку за порушення строку розрахунку при звільненні, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 16 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 03 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Лебединський машинобудівельний дослідно-експериментальний завод «Темп» (далі - ПАТ «Лебединський машинобудівельний дослідно-експериментальний завод «Темп») про стягнення середнього заробітку за порушення строку розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем.

18 листопада 2013 року його було звільнено з роботи у зв'язку з скороченням штату.

Вказував, що при звільненні з ним не було проведено остаточного розрахунку в розмірі 14 614 грн 51 коп.

Посилаючись на те, що на теперішній час повного розрахунку з ним проведено не було, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в порядку ст. 117 КЗпП України за період з 04 березня 2014 року по 13 лютого 2015 року в сумі 30 783 грн 20 коп.

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 16 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 03 червня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із відсутності вини відповідача в затримці розрахунку при звільненні позивача.

Крім того, суди виходили з того, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача вже була стягнута рішенням суду в порядку ст. 117 КЗпП України.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем.

18 листопада 2013 року його було звільнено з роботи у зв'язку з скороченням штату на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Судами також встановлено, що при звільненні з ним не було проведено остаточного розрахунку.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 18 листопада 2014 року було задоволено позов ОСОБА_1 та стягнуто з ПАТ «Лебединський машинобудівельний дослідно-експериментальний завод «Темп» на його користь: 3 352 грн 82 коп. - індексації заробітної плати на підприємстві з 01 грудня 2008 року по червень 2011 року; 350 грн 75 коп. -грошової компенсації за невикористані відпустки за роботу з 01 грудня 2008 року і недоплаченої на час звільнення - 14 червня 2011 року; 357 грн 54 коп. - компенсації втрати заробітку за порушення термінів його виплати за період серпень - листопад 2013 року; 13 524 грн - середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні; 1000 грн - на відшкодування спричиненої моральної шкоди за порушення трудових прав, а всього на загальну суму 18 595 грн 11 коп.

На момент звернення позивача до суду з позовом заробітна плата в розмірі 4061 грн 11 коп. позивачеві відповідачем не була виплачена.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Зі змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України вбачається, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, за положеннями ст. 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

При цьому, порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти.

Зазначені правові позиції висловлені у постановах Верховного Суду України № 6-64цс13 від 03 липня 2013 року та № 6-76цс14 від 02 липня 2014 року, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди виходили з того, що постановою державного виконавця ВДВС Лебединського міськрайонного управління юстиції від 04 березня 2014 року на кошти ПАТ «Лебединський машинобудівельний дослідно-експериментальний завод «Темп» накладено арешт в межах суми 547 507 грн 06 коп.

Проте суди не надали належної оцінки тому, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Крім того, суди не надали належної оцінки тому, що рішенням суду від 18 листопада 2014 року з відповідача на користь позивача було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в порядку ст. 117 КЗпП України з 18 листопада 2013 року по 03 березня 2014 року, в той час як позивач, звертаючись із позовними вимогами, просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 04 березня 2014 року по 13 лютого 2015 року, тобто за інший період часу.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами належним чином не встановлені, судами порушено норми матеріального та процесуального права, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 16 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 03 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Cтупак