Справа № 303/2034/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 серпня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Кеміня М.П.,

суддів - Бисага Т.Ю., Кондора Р.Ю.

при секретарі: Марчишаку Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 червня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про виселення,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до Мукачівського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення з квартири за адресою: АДРЕСА_1 Позовні вимоги мотивував тим, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 11 березня 2009 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру, загальною площею 62,40 кв.м., житловою площею 30,10 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк». Посилається на те, що відповідності до ст.40 Закону України „ Про іпотеку" та ст. 109 ЖК України - звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, оскільки ПАТ КБ «Приватбанк» - іпотекодержатель, повідомляв відповідача ОСОБА_2 про необхідність звільнення вказаного житла, але такий у добровільному порядку, не виселилася, то просить виселити такого в судовому порядку. Крім того, відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» просить зняти відповідача з реєстрації за вказаною адресою.

Представник відповідача заперечуючи позов стверджував, що в даних правовідносинах сплив строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем в суді, в силу чого просив відмовити у позові з підстав передбачених ч.4 ст. 267 ЦК України.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції із ухваленням нового рішення по суті позовних вимог, яким позов задовольнити в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги, зводяться до того, що судом неправильно застосовано інститут позовної давності до даних правовідносин, та допущено порушення норм процесуального права які призвели до неправильного вирішення справи по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи із наступного.

Згідно з рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 11 березня 2009 року у справі № 2-903/09 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, позов задоволено частково - звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру, загальною площею 62,40 кв.м., житловою площею 30,10 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням Приватбанку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Зазначеним рішенням у частині позовних вимог про виселення ОСОБА_2 було відмовлено як заявленого передчасно.

За встановлених обставин суд прийшов висновку, що позивач, який звернувся з даним позовом до суду 03 квітня 2015 року, достовірно знав про рішення Мукачівського міськрайонного суду від 11 березня 2009 року, а одже з цього часу почався відлік строку в три роки, протягом якого представник позивача мав право звернутися до суду за захистом своїх прав. Тобто позивачем пропущено встановлений статтею 257 ЦК України строк давності звернення з даним позовом до суду, перебіг позовної давності не переривався і не зупинявся. Також представник позивача не клопотав про поновлення строку давності і належними доказами не довів, що такий строк не пропущений. В силу чого суд першої інстанції прийшов до висновку, що у даному спорі необхідно застосувати наслідки спливу строку позовної давності і в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про виселення відмовити.

Про те колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з таким висновком суду з огляду на наступне.

У статті 268 ЦК України наведено невичерпний перелік вимог, на які позовна давність не поширюється. У частині другій цієї статті передбачено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. Але в деяких випадках позовна давність не може поширюватись і на інші категорії вимог, хоча про це прямо й не зазначено у законі.

Так, позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України), оскільки в такому разі йдеться про так зване триваюче правопорушення. Отже, власник може пред'явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав. Обов'язковою умовою негаторного позову є існування порушення прав власника на час пред'явлення такого позову.

Позов про виселення за своєю правовою природою є негаторним позовом, оскільки фактично мова йде про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення яке є триваючим правопорушенням, а отже особа, яка вважає, що даним правопорушенням порушуються її суб'єктивні права чи інтереси може пред'явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав, за умови, що таке правопорушення триває на час пред'явлення позову.

А тому висновки суду першої інстанції щодо даних правовідносин слід застосовувати ч.4 ст. 267 ЦК України (наслідки спливу строку позовної давності) є невірним.

Разом з тим вирішуючи спір по суті колегія суддів констатує, що з матеріалів справи вбачається і це визнано представниками сторін в апеляційному судовому засіданні, що вказане житлове приміщення (квартира АДРЕСА_1) було придбане ОСОБА_2 за рахунок кредиту ПАТ КБ «Приватбанк», на яку в подальшому за рішенням Мукачівського міськрайоного суду від 11 березня 2009 року за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 звернуто стягнення на цю квартиру як предмет іпотеки.

Відповідно до положень ст. 40 ч.ч. 1, 2 Закону України «Про іпотеку» (Закон № 898-IV, нормативні акти в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей; виселення проводиться у порядку, встановленому законом; після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги; якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічні положення містяться у частинах 1 і 3 статті 109 ЖК України, водночас частиною 2 цієї статті передбачено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення; постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Згідно до правової позиції висловленій Верховним Судом України у у справі № 6-39 цс15 за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР).

Тобто в даному випадку, виселення ОСОБА_2 допускається без надання іншого житла.

Разом з тим, як вбачається із матеріалів справи, ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся із відповідним клопотання про витребування судом довідки про склад сім'ї та реєстрацію осіб за адресою предмета іпотеки (а.с.5) в матеріалах справи є відповідно довідка Мукачівського міського відділу головного управління держаної міграційної служби України в Закарпатської області, що за адресою АДРЕСА_1, значаться зареєстровані ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.29).

Разом з тим на порушення вимог ст. 33 ЦПК України суд першої інстанції не вирішив питання про залучення належних співвідповідачів, та їх законних представників, і таке порушення не може бути усунуто апеляційною інстанцію згідно до повноважень апеляційного суду.

Формулюючи позовну вимогу як виселення відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі у зв'язку зі зверненням на неї стягнення, позивач не врахував, що таке формулювання хоч і відповідає текстуально змісту положень вищенаведених законодавчих актів, проте не звільняє позивача від обов'язку пред'явлення позову із дотриманням положень ЦПК України. Так, відповідачами за позовом про виселення мешканців із житлового приміщення є фізичні особи, яких виселяють, прав та інтересів яких безпосередньо стосується спір (ст. 2 ч. 1, ст.ст. 15, 24, 25, 30 ЦК України, ст.ст. 28-30 ЦПК України). Зазначене узгоджується з положеннями Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до яких боржник (конкретна особа, рішення про виселення якої слід виконати), є учасником виконавчого провадження, а примусовому виселенню підлягають виключно особи, зазначені у виконавчому документі (ст.ст. 7, 8, 12, ст. 78 ч.ч. 1-4). Інші, окрім ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 мешканці квартири, а саме ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3, виселення яких фактично вимагав позивач, не були відповідачами в справі.

Поставивши питання про виселення ОСОБА_2 - батька ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 і не пред'явивши позову до інших членів його сім'ї, позивач усупереч нормам ст. 29 ч. 4, ст. 291 ЦК України, ст. 4 ч.ч. 3, 4 СК України фактично вимагав розлучення батька і дітей.

Відтак, на думку колегії суддів, відсутні передбачені законом підстав для задоволення позову щодо виселення тільки ОСОБА_2 як батька неповнолітніх дітей, оскільки в такий спосіб фактично відбудеться розлучення сім'ї у спосіб не передбачений законом.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. 307 ч. 1 п.1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 червня 2015 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення яким у позові ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про виселення відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржена на протязі двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: Судді: