Справа № 301/2315/14-ц
У Х В А Л А

Іменем України

06 жовтня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Готри Т.Ю., Чужі Ю.Г.

при секретарі - Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, інтереси якого представляє ОСОБА_2, на рішення Іршавського районного суду від 26 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання факту розрахунку за 1/2 житлового будинку спільними коштами подружжя, визнання договору дарування удаваним правочином, визнання нерухомого майна обєктом спільної сумісної власності, визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку,-

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

У жовтні 2014 року відповідач предявив зустрічний позов до ОСОБА_3, ОСОБА_4, та збільшивши в процесі розгляду справи розмір позовних вимог остаточно просив: - встановити факт його проживання однією сімєю з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу в період з 01.08.2007 по 21.03.2013; - визнати удаваним правочином договір дарування житлового будинку від 06.09.2007, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3; - визнати факт розрахунку за 1/2 частину указаного житлового будинку в сумі 15 000 грн., у відповідності до мирової угоди, затвердженої ухвалою Іршавського районного суду від 12.12.2007, за спільні кошти ОСОБА_1 і ОСОБА_3; - визнати житловий будинок з надвірними спорудами у с. Білки, вул. Суворова, 1, обєктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 і ОСОБА_3; - визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину цього домоволодіння.

Рішенням Іршавського районного суду від 26 червня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Ухвалено розірвати шлюб, зареєстрований 21.03.2013 між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 Прізвище ОСОБА_3 змінити на дошлюбне ОСОБА_6.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сімєю ОСОБА_1 та ОСОБА_6 без реєстрації шлюбу у період з 23.01.2009 по 20.03.2013. У задоволенні решти зустрічних позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. Скасовано заходи забезпечення позову.

На це рішення у частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог подав апеляційну скаргу ОСОБА_1 Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального й процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким його зустрічний позов задовольнити у повному обсязі.

У запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_3 рішення суду просила залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які зявились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та Інвентаризаційну справу № 293/414/15189543 на будинок № 1 по вул. Суворова в с. Білки, перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ч. 1 ст. 303 ЦПК України).

Оскільки рішення суду в частині вирішення первісного позову не оскаржується, судова колегія перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду в частині вирішення зустрічного позову.

Відповідно до ст. 25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі та мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що з 18.10.1986 ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7. Цей шлюб розірвано рішенням Хустського районного суду від 22.12.2008, що набрало законної сили 22.01.2009 (т. 2 а.с. 32).

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 21.03.2013 (т. 1 а.с.5).

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо встановленого часу проживання однією сімєю ОСОБА_1 із ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу, а саме в період з 23.01.2009 по 20.03.2013.

Згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

При застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма при вирішенні питання щодо поділу майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Встановлено, що ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 06.09.2007, укладеного між нею та ОСОБА_4, набула право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами в с. Білки по вул. Суворова, 1, Іршавського району, Закарпатської області, право власності на яку зареєстровано за нею у Іршавському БТІ 10.10.2007 року (т. 1 а.с. 47-48).

Право власності на решту частини будинку ОСОБА_3 набула на підставі ухвали Іршавського районного суду від 12.12.2007, якою затверджено мирову угоду, за умовами якої ОСОБА_8 визнав за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину індивідуального житлового будинку по вул. Суворова, 1, в с. Білки, Іршавського району, а ОСОБА_6 передала ОСОБА_8 15 000 гривень з моменту підписання мирової угоди (т. 1 а.с 49). При цьому ОСОБА_6 зобовязалася за власні кошти виготовити необхідну документацію для реєстрації на неї, як власника в цілому такого будинку, а ОСОБА_8 зобовязався по першій вимозі ОСОБА_6 підписати необхідні документи для реєстрації її як власника будинку в цілому. Право власності ОСОБА_6 на цю частину будинку зареєстровано у Іршавському БТІ 29.01.2008 (т. 1 а.с.50).

Таким чином, з 29 січня 2008 року право власності на житловий будинок по вул. Суворова, 1, в с. Білки, Іршавського району зареєстровано за ОСОБА_6 в цілому.

Оскільки ОСОБА_3 набула спірний будинок у період коли ОСОБА_1 перебував у іншому зареєстрованому шлюбі, тому висновок місцевого суду, що норма ст. 74 СК України на дані правовідносини не поширюється, а спірне майно не набуто як обєкт права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю є правильним.

Із вищенаведеного також слідує, що вірним є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимоги про визнання договору дарування від 06.09.2007 удаваним, оскільки ОСОБА_1 не довів порушення відповідачами його прав чи законних інтересів внаслідок вчинення останніми такого правочину.

Обставини набуття ОСОБА_6 права власності на 1/2 частину спірного житлового будинку, встановлені ухвалою суду від 12.12.2007, яка набрала законної сили, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України, доказуванню у даній справі не підлягають.

У звязку з цим не підлягає до задоволення вимога ОСОБА_1 про визнання факту розрахунку за 1/2 частину спірного житлового будинку, по мировій угоді в сумі 15 000 гривень спільними коштами ОСОБА_1 та ОСОБА_6

Заявляючи вимогу про визнання житлового будинку по вул. Суворова, 1, в с. Білки, Іршавського району обєктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 зазначав також, що будинок зазнав значних поліпшень.

Відповідно до ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Проте, як вбачається з матеріалів справи та матеріалів Інвентаризаційної справи на спірний будинок, загальна площа будинку, який був придбаний ОСОБА_6 та право власності на який за нею зареєстровано, становила 53,10 кв. м., з яких житлова площа - 17,10 кв. м. Судом першої інстанції призначалась судова будівельна-технічна експертиза, якою встановлено, що площа забудови житлового будинку збільшена на 39,3 кв.м.. Крім того експертизою встановлено, що збільшилась площа огорожі на 8,7 кв.м., колодязя на 9,0 м, вбиральні на 2,0 кв.м. До житлового будинку прибудовано котельню під літ. «а» площею 3,6 кв.м., господарську будівлю під літ. «Ж» площею 122,2 кв.м., фундамент бутобетонний за лінійними розмірами 6,7х4,8; h.с.ф-0,8м. (т. 1 а.с. 184-206).

Таким чином, було проведено перебудову, реконструкцію та прибудову будинку та господарських споруд.

Статтею 332 ЦК передбачено набуття права власності на перероблену річ. Причому об'єкт, на який набувається право власності, визначено як нову річ.

Виникнення права власності на нову річ (новостворене нерухоме майно) урегульовано ч. 2 ст. 331 ЦК.

Виходячи із змісту частин 1, 2 статті 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва обєкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності.

Отже, до прийняття обєкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей об'єкт як на домоволодіння не виникає.

До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва (абзац 1 частини 3 статті 331 ЦК України), і визнання права власності на об'єкт незавершеного будівництва (на недобудоване нерухоме майно) в судовому порядку ЦК не передбачено.

Відповідна позиція висловлена, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 19 вересня 2011 року, справа N 3-82гс11.

Будинок з параметрами, зазначеними у висновку будівельно-технічної експертизи, не введено в експлуатацію та не проведено його державну реєстрацію. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, сформованої 2 жовтня 2015 року, у власності ОСОБА_6 перебуває житловий будинок з надвірними спорудами в с. Білки, вул. Суворова, буд. 1, загальною площею 53,10 кв. м., житлова площа 17,1 кв. м. (т. 2 а.с.99-100).

Абзацом другим частини 3 статті 331 ЦК України передбачено, що у разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва.

Таким чином, для реєстрації права власності на обєкт незавершеного будівництва необхідні, зокрема, наявність дозволів на виконання будівельних робіт.

Проте будь-яких рішень та дозволів на проведення реконструкції будинку матеріали справи та матеріали Інвентаризаційної справи не містять. ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційного суду також вказала, що перебудова будинку проводилась без будь-якої документації. Таким чином, відповідні роботи, що були проведені по перебудові та реконструкції будинку, відповідно до ст. 376 ЦК України, є самочинним будівництвом.

Стаття 376 ч. 1 ЦК України ( в редакції, що була чинною на час початку спільного проживання сторін січень 2009 року) визначала житловий будинок, будівлю, споруду, інше нерухоме майно самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються, зокрема, без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Відповідно до змін, внесених Законом України від 22.12.2011 р. N 4220-VI, самочинним будівництвом є будівництво без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Зважаючи на викладене, судова колегії вважає, що судом першої інстанції також було правомірно відмовлено у задоволенні вимог зустрічного позову про визнання домоволодіння у с. Білки, вул. Суворова, 1, обєктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 і ОСОБА_3 та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину цього домоволодіння.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції - немає. Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313, п.1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Іршавського районного суду від 26 червня 2015 року в частині вирішення зустрічного позову залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча:

Судді: