Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 225/4703/14Головуючий у 1-й інстанції Челюбєєв Є.В.
№22-ц/778/2629/15Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кухаря С.В., Краснокутської О.М.

при секретарі Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Пролетарському районі м. Донецька та ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 02 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Пролетарському районі м. Донецька (надалі - Фонд) про відшкодування моральної шкоди та її індексації

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача моральну шкоду, посилаючись на те, що працював на шахті «ім. О.Ф. Засядько» у м. Донецьку, а відповідно до висновку лікарняно - експертної комісії Донецької обласної клінічної лікарні профзахворювань у нього первинно виявлене професійне захворювання - хронічний обструктивний бронхіт пилової етіології, друга стадія, помірний перебіг. Емфізема легенів. Легенева недостатність першого - другого ступеня. Захворювання професійне. Висновком МСЕК від 21.12.2005 року йому було вперше встановлено 40 % стійкої втрати професійної працездатності по профзахворюванню, безстроково, визнано інвалідом 3-ої групи. У зв'язку з отриманням професійного захворювання він відчуває моральні страждання, фізичний біль, який призвів до втрати звичайних для нього життєвих зв'язків, докладанні додаткових зусиль для організації свого життя. Пошкодженням здоров'я йому заподіяно моральні страждання, на відшкодування яких він просив стягнути 40 000,0 грн. Одночасно при визначенні моральної шкоди просив проіндексувати її розмір, враховуючи приріст індексу споживчих цін.

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 02 лютого 2015 року, з урахуванням ухвали цього суду про виправлення описки від 29.05.2015 року (а.с.91), позовні вимоги позивача задоволено частково.

Стягнуто з Фонду на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію у відшкодування моральної шкоди у сумі 12 000,0 грн.

В задоволенні інших позовних вимог позивача відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, сторони у цій справі подали апеляційні скарги.

Позивач ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я суму 97 200,0 грн. та її індексацію у відповідності до ст. 1208 ч.1 ЦК України.

Фонд, як відповідач, у своїй апеляційній скарзі просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, відмовивши позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У судове засідання 02.09.2015 року повідомлені апеляційним судом з додержанням вимог ст. 74-77 ЦПК України про час та місце розгляду цієї справи (а.с.108-111,114) всі особи, які беруть участь у цій справі, не з'явились, заяв про зміну свого місцезнаходження, повідомлень про причини своєї неявки та неявки своїх представників, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Неявка всіх осіб, які беруть участь у справі, при вищевикладених обставинах не перешкоджає розглядові цієї справи апеляційним судом в силу вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду та ухвалила проводити апеляційний розгляд цієї справи у даному судовому засіданні за відсутністю всіх осіб, які беруть участь у справі.

В силу вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг сторін у цій справі, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційні скарги Фонду та ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі частково, керувався ст.ст. 10-11, 60, 212 ЦПК України та виходив з обґрунтованості та доказаності позовних вимог позивача лише у частині їх задоволення судом.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач багато років працював на "шахті ім. "О.Ф. Засядько". Висновком МСЕК від 21.12.2005 року (а.с. 19-20) позивачу з 21.12.2005 року вперше безстроково встановлено 40% стійкої втрати професійної працездатності по професійному захворюванню: хронічний обструктивний бронхіт пилової етіології, друга стадія, помірний перебіг. Емфізема легенів. Легенева недостатність першого - другого ступеня. Визнано інвалідом 3-ої групи.

Факт отримання позивачем професійного захворювання підтверджується виписками із історії хвороби (а.с. 17-18), довідкою МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках (а.с. 19-20), актом розслідування хронічного професійного захворювання (а.с. 13-14).

У зв'язку з цим суд першої інстанції правильно вважав, що сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоров'я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування та таке інше, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

При цьому, як зазначив Конституційний Суд України в п. 4.1 свого рішення від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Таким чином суд першої інстанції правильно вважав, що позивачу внаслідок ушкодження здоров'я заподіяна моральна шкода, яка полягає у моральних переживаннях, що призвело до змін звичайного образу життя та потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як також правильно було встановлено судом першої інстанції, право вимагати відшкодування моральної шкоди настало у позивача з моменту встановлення йому стійкої втрати працездатності від отриманого професійного захворювання, а саме з 21.12.2005 року, тобто під час дії Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасливого випадку на виробництві і професійного захворювання, що спричинили втрату працездатності ".

За змістом ст.ст. 1, 21, 28, 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року, які діяли на момент виниклих правовідносин на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України покладено обов'язок відшкодувати застрахованим особам моральну шкоду у зв'язку з ушкодженням здоров'я, заподіяну умовами виробництва, при цьому сума страхової виплати не може перевищувати двохсот розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про охорону праці» в редакції від 01 січня 2004 року державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Згідно із ч. 1 ст. 9 цього Закону яка діяла на момент виниклих правовідносин відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Враховуючи особливості захисту здоров'я потерпілого, поряд із відшкодуванням матеріальної шкоди компенсується і моральна шкода за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Відшкодування моральної шкоди застрахованим особам незалежно від відшкодування майнової шкоди передбачено статтею 1 Закону і є одним із способів захисту особистих немайнових прав працівника.

Укладаючи з роботодавцем угоду про обов'язкове страхування від нещасного випадку, страховик (Фонд соціального страхування від нещасних випадків) тим самим брав на себе зобов'язання надати застрахованим особам передбачені Законом (стаття 21) соціальні послуги та виплати. Надаючи соціальні послуги застрахованим та здійснюючи страхові виплати грошових сум, Фонд соціального страхування від нещасних випадків здійснює забезпечення соціального захисту громадян у разі тимчасової, стійкої або повної втрати працездатності.

До страхових виплат належать, зокрема, грошова сума, яка виплачується застрахованому за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21, частина третя статті 28 Закону, яка діяла на момент виниклих правовідносин) .

Встановлення, на час виникнення правовідносин між сторонами, зазначеним законом обов'язку Фонду соціального страхування від нещасних випадків відшкодувати моральну шкоду є засобом реалізації потерпілим гарантованого державою усім застрахованим громадянам забезпечення прав у страхуванні від нещасного випадку та професійного захворювання (стаття 3).

Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав, що доводи позивача про заподіяння йому моральної шкоди внаслідок отриманого професійного захворювання заслуговують на увагу.

При цьому, відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань та з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача й інших обставин.

Сукупність проаналізованих та досліджених судом першої інстанції у судовому засіданні доказів дала можливість останньому зробити правильний висновок про те, що ушкодження здоров'я на виробництві спричинило позивачу моральну шкоду, яка полягає в фізичному болю та в моральних переживаннях, що призвело до змін звичайного образу життя та потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Внаслідок порушення права позивача на безпечні умови праці у останнього виникло професійне захворювання - хронічний обструктивний бронхіт пилової етіології, друга стадія, помірний перебіг. Емфізема легенів. Легенева недостатність першого - другого ступеня. Позивач постійно знаходиться на лікуванні, йому встановлена стійка втрата працездатності, він відчуває інші неприємні відчуття від незадовільного стану здоров'я. Перелічені негативні явища дійсно не можуть не турбувати потерпілого, не можуть не викликати переживання, страждання, стрес, депресію. Отже, факт моральних страждань є очевидним і не потребує доказування іншими засобами доказування.

При визначенні розміру грошової компенсації суд першої інстанції правильно враховував, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

В той же час, з врахуванням ступеня та глибини моральних страждань позивача, керуючись принципом розумності та справедливості, суд першої інстанції правильно знайшов можливим стягнути на користь позивача 12 000,0 грн. як відшкодування моральної шкоди.

Що стосується позовних вимог позивача про проведення індексації сум моральної шкоди, то суд першої інстанції правильно вважав, що ці вимоги є необґрунтованими з наступного.

По-перше, з вимогами про відшкодування моральної шкоди позивач звернувся до суду вперше. Отже, на час ухвалення судом першої інстанції оскаржує мого рішення у цій справі моральна шкода, яка визначена судом цим рішенням не підлягає індексації.

По - друге, суд першої інстанції правильно зазначав, що індексація - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. При цьому індексації підлягають грошові доходи, які не мають разового характеру. Оскільки моральна шкода, стягнена судом має разовий характер, то вона не підлягає індексації.

Отже, проаналізувавши всі обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги позивача в цій частині не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційних скарг сторін у цій справі є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позиції сторін, які останні вважають такими, що є єдино вірними та єдино можливими.

Крім того, апеляційній скарги сторін не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, що були досліджені судом першої інстанції на час ухвалення оскаржуємого рішення суду у цій справі.

Так, Фонд є належним відповідачем за позовом позивача у цій справі.

Оскільки, на час виникнення спірних правовідносин, який суд першої інстанції правильно пов'язував з датою встановлення МСЕК втрати позивачем професійної працездатності 21.12.2005 року, діяв встановлений державою спеціальний порядок щодо відшкодування шкоди, завданої здоров'ю потерпілого умовами виробництва, - через відділення Фонду.

Факт завдання позивачеві моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я, знайшов своє підтвердження у суді першої інстанції.

На підтвердження розміру моральної шкоди позивача у цій справи не є обов'язковим надання висновку МСЕК про завдання останньої та про її розмір.

Цей факт підтверджений позивачем іншими доказами у цій справі, що не є порушенням ЦПК України. Ці докази суд першої інстанції дослідив та надав останнім належну оцінку у їй сукупності.

Посилання Фонду, як апелянта, на обов'язковість, як доказу, висновку МСЕК щодо встановлення факту спричинення позивачеві моральної шкоди безпідставне і не відповідає вимогам законодавства, оскільки положення ст.34 Закону № 1105-ХIV розповсюджуються на ті випадки, коли у потерпілого не наступило стійкої втрати професійної працездатності і особа не має будь-яких документів, за якими можна судити про наявність фізичних або психічних страждань.

Позивачеві у цій справі було встановлено стійку втрату працездатності 40% та присвоєно 3 групу інвалідності.

Але сума, в яку позивач оцінив заподіяну моральну шкоду і яка за його оцінкою становить 40 000,0 грн., суд першої інстанції правильно вважав завищеною і такою, що не відповідає отриманим ним моральним стражданням, а тому з урахуванням наявних у справі доказів, а також принципів розумності та справедливості визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивача з Фонду у 12 000,0 грн.

Розрахунок моральної шкоди у розмірі 97 200,0 грн., наданий позивачем ОСОБА_2 вже в його апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції у цій справі, є таким, що не ґрунтується на законі та доказах, а вимоги апеляційної скарги апелянта ОСОБА_2 про стягнення з Фонду апеляційним судом моральної шкоди вже замість 40 000,0 грн. у розмірі 97 200,0 грн., взагалі не можуть бути прийняті до уваги та розглянуті апеляційним судом в силу вимог ст. 303 ЦПК України.

Оскільки, в силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

Встановлено, що позивач ОСОБА_2 у своєму позові у суді у першій інстанції не заявляв позовні вимоги про стягнення моральної шкоди з Фонду у розмірі 97 200,0 грн., а лише у розмірі - 40 000,0 грн. (а.с.9), та суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ст. 11 ч. 1 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем у суді першої інстанції позовних вимог.

Що стосується зазначення у мотивувальній частині оскаржуємого рішення суду першої інстанції стягнення з Фонду на користь позивача моральної шкоди у розмірі 14 000,0 грн., то це є описка, яка судом першої інстанції була виправлена ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 29.05.2015 року (а.с.91), що відповідає вимогам ст. 219 ЦПК України.

Правові підстави для індексації моральної шкоди позивача, визначеної судом першої інстанції за оскаржуємим рішенням у цій справі, на підставі ст. 1208 ЦПК України відсутні.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч. 1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України на підставі доказів сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення сторін від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Сторони не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів у спростування фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції у цій справі.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

При вищевикладених обставинах, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Крім того, судом першої інстанції з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України вирішено питання про розподіл судових витрат між сторонами у цій справі.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови апелянтам у задоволенні їх апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останні не мають права на компенсацію судових витрат за подачу цих скарг до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Пролетарському районі м. Донецька та ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 02 лютого 2015 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С.Кухар С.В.Краснокутська О.М.