Справа № 150/51/15-ц
Провадження по справі №2/150/51/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2015 року Чернівецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Суперсона С.П.,

при секретарі - Бровко Д.Г.,

за участю: представника позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним - Олішевського Д.А.,

відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним - ОСОБА_2,

представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання несправедливими окремих умов договору кредиту та визнання їх недійсними з моменту укладення, -

ВСТАНОВИВ:

До Чернівецького районного суду звернувся представник ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за довіреністю від 25.06.2014 року з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. Вказаний позов обґрунтований тим, що 09.06.2008 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № VIJ0AN11375097. Згідно договору банк надав відповідачу кредит в розмірі 80 560, 80 грн. на термін до 08.06.2015 року. Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати банку грошові кошти /щомісячний платіж/ для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, винагороди, а також інші витрати згідно кредитного договору.

Згідно договору, у випадку порушення зобов'язань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної заборгованості за кредитом.

Відповідач своїх зобов'язань за вищевказаним кредитним договором не виконав, у зв'язку із чим у нього виникла перед банком заборгованість в розмірі: 377226, 97 грн., яка складається з наступного: 91778,26 грн. - заборгованість за кредитом; 60401,30 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 206846,13 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором /п.13.2/; а також штрафи, відповідно до п. 13.9 Договору: 250,00 грн. - штраф /фіксована частина/; 17951, 28 грн. - штраф /процентна складова/.

В ході судового розгляду справи, відповідачем за первісним позовом було заявлено зустрічний позов про визнання несправедливими окремих умов договору кредиту та визнання їх недійсними з моменту укладення, з якого слідує, що підпунктами 1)-6) аб. 1 п. 4.6 договору встановлена черговість погашення кредиту, у відповідності до якої кошти, отримані банком від позичальника для погашення кредиту, направляються для його погашення в наступній черговості:

1)Для відшкодування витрат/збитків, яких банк зазнав за договором /зокрема, згідно зі статтями 5.2.7 договору/;

2)Для оплати неустойки згідно із статтею 13 договору;

3)Для оплати простроченої заборгованості за винагородами;

4)Для оплати простроченої заборгованості по процентам;

5)Для оплати простроченої заборгованості за наданим кредитом;

6)Сума, яка залишилася, направляється на погашення заборгованості в такій послідовності: (1) за винагородами, (2) за процентами, (3) за наданим кредитом .

Вказані підпункти та пункти договору позивач за зустрічним позовом вважає несправедливими та такими, що не відповідають вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів. Умови вказаних підпунктів пунктів договору суперечать принципу добросовісності і створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Крім того, підпунктом г) п. 17.1.8 договору передбачена сплата винагороди за резервування ресурсів в розмірі 5,04% річних від суми зарезервованих ресурсів, що є порушенням ст. 15 ЗУ «Про захист прав споживачів».

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом, позовні вимоги збільшив та просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 391054,91 грн., на підтвердження чого надав суду розрахунок заборгованості.

Відповідач та його представник за первісним позовом заперечили проти задоволення позовних вимог та суду показали, що дійсно 09.06.2008 року між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідач отримав від ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» кошти в розмірі 80560,80 грн. Проте, заперечують щодо нарахованих банком відсотків за користування кредитом, пені та штрафів, з огляду на те, що порядок нарахування та сплати вказаних штрафів, пені та відсотків передбачений розділом 16 Договору, проте вказаний розділ в договорі відсутній. Внаслідок чого відсутні підстави для нарахування та стягнення вказаних платежів. Заявлений ОСОБА_2 зустрічний позов підтримали та просили суд його задоволити.

Представник відповідача за зустрічним позовом позовні вимоги не визнав, зазначив, що позивачем за зустрічним позовом пропущено строк позовної давності, а тому просив суд застосувати наслідки його пропуску.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх в сукупності та співставленні, дійшов наступного висновку.

Статтями 11 та 212 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

09.06.2008 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 було укладено кредитно-заставний договір № VIJ0AN11375097. Відповідно до розділу 17 особливих умов вказаного договору, ОСОБА_2 було надано кредит в розмірі 80560,80 грн. , частина кредиту в розмірі 74100,00 грн. була надана з метою придбання відповідачем автомобіля; частина кредиту в розмірі 4080,50 грн. була надана з метою оплати перших страхових платежів за договором страхування на перший рік дії кредиту; частина кредиту в розмірі 34,0 грн. надана з метою оплати коштів за реєстрацію предмета застави /автомобіля/ в Державному Реєстрі; частина кредиту в розмірі 2223,00 грн. надана з метою оплати винагороди за надання фінансового інструменту, що сплачується в момент видачі кредиту; частина кредиту в розмірі 123,30 грн. надана з метою оплати вартості поліса Обов'язкового Страхування Цивільно-Правової Відповідальності, що сплачується в момент видачі і кредиту. Вказані обставини не були заперечені сторонами в удовому засіданні, а тому не викликають у суду сумніву в їх достовірності.

Як зазначив в судовому засіданні представник позивача за первісним позовом, порядок та умови нарахування заборгованості по процентам за користування кредитом, пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи прописані в розділі 16 Договору, відповідно до якого станом на 17.04.2014 року, заборгованість відповідача за кредитним договором має наступний вигляд: заборгованість за кредитом - 91778,26 грн., прострочене тіло - 91778,26 грн., заборгованість за відсотками - 60401,30 грн., прострочені відсотки - 60401,30 грн., заборгованість з комісії - 13169,46 грн., прострочена комісія - 13169,46 грн., пеня списана та погашена - 306,44 грн., заборгованість з пені - 206846,13 грн., всього заборгованість за кредитом - 372195,15 грн.; штраф /фіксована частина/ - 250,00 грн., штраф /відсоток від суми заборгованості/ - 18609,76 грн., всього - 391054,91 грн.

На прохання учасників процесу, роз'яснити порядок проведеного розрахунку в кожній його колонці, представник позивача відмовився.

Суд, роз'яснив сторонам право на проведення судової економічної експертизи для визначення достовірності вказаних розрахунків, проте учасники розгляду не скористались вказаним правом.

Відповідно до статей 10, 57-60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Ці обставини встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

При розгляді цієї справи у сторін виник спір щодо розміру заборгованості відповідача за кредитним договором, а отже саме розмір заборгованості відповідача за кредитним договором належить доказувати позивачу.

Так, обґрунтовуючи розмір заборгованості відповідача за кредитним договором, позивач посилається, зокрема на розрахунки заборгованості за договором станом на 17.04.2014 року та станом на 16.12.2014 року.

Проте суд вважає ці докази не належними, оскільки ці розрахунки суперечать один одному, що зазначалось представником позивача, а тому в процесі розгляду справи один розрахунок заборгованості змінювався іншим.

Дослідивши надану суду повторно копію спірного договору, судом було встановлено, що в договорі відсутній розділ 16 яким передбачено нарахування пені, штрафів, відсотків та порядок їх сплати. Вказані обставини представник позивача за первісним позовом пояснити суду не зміг.

Так, пункт 13.2 договору, на який посилається представник позивача при визначенні розміру штрафних санкцій є відсильним і передбачає сплату пені за порушення зобов'язань, передбачених п.п. 5.2.2. та 5.2.3 договору. Пункт 5.2.2. договору встановлює обов'язок сплачувати відсотки за користування кредитом відповідно до вимог договору. Умовами договору, на які посилається представник позивача, зокрема розділом 4 договору встановлено порядок розрахунків за договором. Так, п. 4.1 зобов'язує відповідача сплачувати відсотки за ставкою, визначеною п. 16.1.6 договору. Проте, вказаний пункт в договорі відсутній, як і сам розділ 16. за умовами договору, нарахування штрафних санкцій здійснюється від суми, зазначеної в п. 16.1.6 договору.

Пункт 5.2.3. теж є відсильним та встановлює обов'язок сплачувати винагороди, визначені п.п. 15.9, 15.10, 16.1.7 договору.

Пункт 15.9 договору передбачає сплату винагороду за проведення додаткового моніторингу у разі порушення позичальником умов п. 5.2.9 договору, який зобов'язує позичальника перед здійсненням останнього погашення за кредитом звернутись до банку для отримання інформації про заборгованість. Оскільки, відповідно до п. 17.1.5 дата погашення кредиту - 08.06.2015 року, а позивач звернувся до суду з даним позовом в січні 2015 року, розрахунок заборгованості складений станом на 17.04.2015 року, то вимога позивача сплатити винагороду за проведення додаткового моніторингу через порушення п. 5.2.9 договору, є безпідставною.

Пункт 16.1.7 договору, за порушення якого в договорі встановлюється відповідальність - відсутній.

Отож, штрафні санкції було нараховано безпідставно.

Щодо штрафів, встановлених п. 13.9 договору, вказаним пунктом встановлено відповідальність за порушення будь-якого грошового зобов'язання зо договором понад 30 календарних днів. За умовами договору, при визначенні порядку розрахунків, інших грошових зобов'язань до уваги має братись процентна ставка, строки оплати, вартість предмета застави, що встановлені пунктами розділу 16 Договору, що не заперечувалось представник позивача в судовому засіданні.

Договором не передбачено з якого числа місяця починається нарахування пені, встановленої п. 13.3 договору, за прострочення суми платежу, також договір не містить відомостей проте, яка сума має сплачуватись відповідачем кожного місяця, а тому неможливо встановити, на яку саме прострочену суму нараховується пеня.

Дослідивши договір, судом встановлено, що відповідальність за несплату процентної ставки, строків оплати, тощо, обумовлених іншими пунктами, договором не обумовлена

Також, позивач безпідставно нараховує відповідачу щомісячну комісію, сума якої міститься в розрахунках заборгованості в графах «комісія нарахована» та «комісія отримана», так як відповідно до підпункту «б» пункту 17.1.8 договору, винагорода за надання фінансового інструменту, яка сплачується щомісячно в період сплати становить 0,00 % від суми виданого кредиту.

Враховуючи все вищевикладене, суд знаходить доведеною наявність заборгованості виключно за кредитом.

Проте, суд не погоджується з наданим представником позивача розрахунком вказаної заборгованості в розмірі 91778,26 грн. з огляду на наступне:

З останнього наданого суду розрахунку, на який просить посилатись представник позивача, а також пояснень останнього слідує, що щороку збільшувалось тіло кредиту з підстав сплати банком страхових платежів, а саме за страхування наземного транспорту, особистого страхування та оплати полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Зокрема, вказані оплати були здійсненні 2009 року на суму 3917,26 грн., 2010 року на суму 3761,20 грн., 2011 року на суму 3612,01 грн., 2012 року на суму 3469,38 грн., 2013 року на суму 3333,03 грн.

Вказане суперечить наданій суду копії договору особистого страхування №VIJ0LK11375097, в пункті 11 якого зазначено наступне: «При бажанні Страхувальника застрахуватися на строк, більший за 12 місяців, та сплаті страхового платежу, зазначеного у п. 10 цього Договору, цей Договір діє 12 місяців /один рік/ і щорічно лонгується на такий же строк - до повного погашення кредитної заборгованості - у разі сплати наступних страхових платежів». Відповідно п. 10.1 наданої суду копії договору страхування наземного транспорту VIJ0LK11375097, «При бажанні страхувальника продовжити строк дії договору страхові платежі сплачуються в наступних роках за цим же графіком - у вказаний в цьому пункті день вказаного місяця але наступного року». Отож, з наведеного слідує, що вказані договори можуть бути продовжені виключно за наявності відповідного бажання Страхувальника, яким відповідно до договорів є ОСОБА_2 Доказів волевиявлення відповідача про продовження дії вказаних договорів та відповідно надання ним згоди на оплату вказаних договорів та поліса банком, суду надано не було, тобто, банк не мав підстав для оплати вартості вказаних договорів та поліса, що як наслідок потягнуло за собою збільшення тіла кредиту, наданого відповідачу. Крім того, меморіальні ордери чи копії договорів страхування, які могли б підтвердити перерахування банком коштів на оплату вищевказаних договорів страхування, представник позивача за первісним позовом суду не надав.

Враховуючи вище наведене, суд не вбачає обґрунтованих підстав для стягнення з відповідача за первісним позовом вартості вказаних вище договорів страхування та полісу, яка в 2009 році становить 3917,26 грн., в 2010 році - 3761,20 грн., в 2011 році - 3612,01 грн., в 2012 році - 3469,38 грн., в 2013 році - 3333,03 грн. на загальну суму 18092,88 грн.

Тому, заборгованість відповідача за кредитом становить 73685,38 грн.

Таким чином, позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання несправедливими окремих умов договору кредиту та визнання їх недійсними з моменту укладення, суд приходить до наступного висновку.

Позивач за зустрічним позовом та його представник в судовому засіданні показали, що підпунктами 1)-6) аб. 1 п. 4.6 договору встановлена черговість погашення кредиту, у відповідності до якої кошти, отримані банком від позичальника для погашення кредиту, направляються для його погашення в наступній черговості:

7)Для відшкодування витрат/збитків, яких банк зазнав за договором /зокрема, згідно зі статтями 5.2.7 договору/;

8)Для оплати неустойки згідно із статтею 13 договору;

9)Для оплати простроченої заборгованості за винагородами;

10)Для оплати простроченої заборгованості по процентам;

11)Для оплати простроченої заборгованості за наданим кредитом;

12)Сума, яка залишилася, направляється на погашення заборгованості в такій послідовності: (1) за винагородами, (2) за процентами, (3) за наданим кредитом .

Вказані підпункти та пункти договору вважають несправедливими та такими, що не відповідають вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» Умови вказаних підпунктів пунктів договору суперечать принципу добросовісності і створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Крім того, підпунктом г) п. 17.1.8 договору передбачена сплата винагороди за резервування ресурсів в розмірі 5,04% річних від суми зарезервованих ресурсів, що є порушенням ст. 15 ЗУ «Про захист прав споживачів». Враховуючи наведене, просять суд визнати підпункти 1)-6) абз. 1 п. 4.6 та підпунк г) п. 17.1.8 договору несправедливими та недійсними з моменту укладення.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, також зазначив, що позивачем пропущений строк позовної давності та просив застосувати наслідки його пропуску.

Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

09.06.2008 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 було укладено кредитно-заставний договір № VIJ0AN11375097.

Укладений кредитний договір є двостороннім правочином і він укладений на загальних умовах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що відповідає ч. 1-6 ст. 203 ЦК України.

Відповідач свої зобов'язання виконав, надавши позивачу кредит, що не оспорюється сторонами та доведено належними доказами.

Належне виконання сторонами прийнятого на себе зобов'язання, передбачено як умовами кредитного договору, так і нормами чинного законодавства України, зокрема ЦК України. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Тобто, отримуючи кредит позичальник зобов'язується повернути суму кредиту, а також сплатити проценти в розмірі та на умовах, передбаченими кредитним договором.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Статтею 1055 ЦК України встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови.

Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Відповідно до положень вказаної статті Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

В той же час ст. 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Як убачається з матеріалів справи, а саме кредитного договору, банк на виконання Закону України «Про захист прав споживачів» надав позивачу всю необхідну інформацію: детальний розпис сукупної вартості кредиту.

Крім того, позивач власноручним підписом на кожній сторінці договору підтвердив, що ознайомлений та погоджується з усіма викладеними в ньому умовами.

Отож, порушень вимог Закону України «Про захист прав споживачів» з огляду на вказані положення кредитного договору суд не вбачає.

Суд також вважає безпідставними твердження позивача про те, що відповідач ввів його в оману щодо фактичних умов укладання кредитного договору, виходячи з наступного.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману до обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел в діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Позивачем суду не було надано доказів, які б підтверджували введення його відповідачем в оману.

Враховуючи вказані вище вимоги ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», суд вважає, що кредитний договір, укладений між позивачем та відповідачем відповідає вимогам законодавства та вільному волевиявленню сторін, а тому не знаходить підстав для визнання вказаного договору недійсним та задоволення позовних вимог.

Крім того, суд дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення позивачу строку позовної давності, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки ( ст. 257 ЦК).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у позивача виникло право на позов з часу укладення договору банківського, тобто з 9 червня 2008 року, оскільки при укладенні вказаного договору позивач був добре обізнаний з умовами договору, про що свідчить його підпис на кожній сторінці кредитного договору.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 КПК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Представником відповідача за зустрічним позовом заявлено про сплив позовної давності.

З урахуванням наведеного, відсутності правових підстав для задоволення позову, спливу позовної давності звернення до суду з позовом та відсутності поважних причин пропущення строку позовної давності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Відповідно до вимог статті 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволені яких позивачеві відмовлено. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» судовий збір в розмірі 689,45 грн., а судові витрати понесені ОСОБА_2 за пред'явлення до суду зустрічного позову залишити за ним.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 192, 203, 235, 533, 628, 1054 ЦК України, ст.ст. 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. ст. 10, 11, 57, 58, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, що проживає за адресою: с. Борівка Чернівецького району Вінницької області, ІПН: НОМЕР_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (49094, м. Дніпропетровськ, вул.. Набережна Перемоги, буд. 50, КОД , рах. №3111) заборгованість за кредитним договором № VIJ0AN11375097 від 09.06.2008 року в розмірі 73 685 /сімдесят три тисячі шістсот вісімдесят п'ять/ гривень 38 коп.

Стягнути з Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що проживає за адресою: с. Борівка Чернівецького району Вінницької області, ІПН: НОМЕР_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (49094, м. Дніпропетровськ, вул.. Набережна Перемоги, буд. 50, КОД , рах. №0001) судові витрати в розмірі 689 /шістсот вісімдесят дев'ять/ гривень 45 копійок.

В решті позову відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання несправедливими окремих умов договору кредиту та визнання їх недійсними з моменту укладення - залишити без задоволення.

Витрати ОСОБА_2, пов'язані з зверненням до суду з позовом про визнання несправедливими окремих умов договору кредиту та визнання їх недійсними з моменту укладення залишити за останнім.

У відповідності до вимог статті 294 ЦПК України, рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Вінницької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення через Чернівецький районний суд Вінницької області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення у відповідності до вимог статті 209 ЦПК України виготовлено 18 серпня 2015 року.

СУДДЯ СУПЕРСОН С.П.