Апеляційний суд Житомирської області
Справа №295/3845/14-ц Головуючий у 1-й інст. Кузнєцов Д. В.
Категорія 27 Доповідач Коломієць О. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді : Коломієць О.С.

суддів: Жигановської О.С., Зарицької Г.В.,

при секретарі

судового засідання: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом Публічного Акціонерного Товариства ОСОБА_2 «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою Публічного Акціонерного Товариства ОСОБА_2 «Приватбанк» на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 26 травня 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 19.01.2008р. між сторонами було укладено кредитний договір №ZRXRFO00721889, відповідно до умов якого відповідачка отримала кредит у розмірі 6901,60 грн., зі сплатою 0,12 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом та строком повернення до 19.07.2010р. В звязку з невиконанням відповідачкою належним чином взятих на себе зобовязань по своєчасному поверненню отриманих коштів виникла заборгованість станом на 11.02.2014р. в розмірі 11302,20 грн., яка складається із суми пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором в розмірі 10287,81 грн., штрафу (фіксована частина) 500 грн. та штрафу (процентна складова) 514,39 грн., яку позивач і просив стягнути на свою користь.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 26 травня 2015 року у задоволенні позову відмовлено у звязку зі спливом позовної давності.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, вказуючи на незаконність та необґрунтованість рішення через недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Зокрема зазначає, що відмовляючи у стягненні заборгованості з неустойки, суд першої інстанції, в порушення вимог закону, застосував строк позовної давності без заяви відповідача та не врахував положення Договору про збільшення строку позовної давності щодо стягнення заборгованості по пені до 5 років, що призвело до ухвалення на його думку незаконного та необґрунтованого рішення.

Представник апелянта - ПАТ КБ «Приватбанк», в судове засідання не зявився. Надіслав до суду заяву, в якій зазначив про підтримання апеляційної скарги в повному обсязі та просив розглянути справи за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявилась повторно, з невідомих суду причин. Про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про що у справі містяться відповідні докази. Судові повістки відповідачу надсилались за адресою її місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку : АДРЕСА_1, (а.с.18), але повернулись до суду із відмітками працівників пошти - «за закінченням терміну зберігання» (а.с.59,69). Крім того, судові розпорядники апеляційного суду Житомирської області 02 жовтня 2015р. здійснили виїзд за місцем її реєстрації для вручення повістки. Проте, повістка не була вручена через те, що відповідач за цією адресою не проживає, про що складений відповідний акт. Заяву про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження), відповідно до положень ст.77 ЦПК України, до суду не подавала.

Зважаючи на вимоги ст.ст.74,76, 305 ЦПК України, колегія суддів визнала повідомлення відповідача ОСОБА_4 про час та місце розгляду справи належним, а її неявку до суду такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 пропустив строк звернення до суду з відповідним позовом про стягнення заборгованості з неустойки (пені, штрафу), передбачений ст.ст.258, 266 ЦК України, а тому відмовив у задоволенні позову за необґрунтованістю.

Проте такий висновок суду є помилковим (вірним) виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

З матеріалів справи вбачається, що 19 січня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №ZRXRFO00721889, за умовами якого ОСОБА_3 отримала грошові кошти у розмірі 6901,60 грн. на строк до 19 липня 2010 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01% на місяць, на суму залишку заборгованості за кредитом, єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 897,00 грн.

Вказаний кредитний договір складається із заяви позичальника та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) (а.с.6-9).

Згідно умов договору ОСОБА_3 зобов'язувалась сплачувати щомісячний платіж з 15 по 20 число кожного місяця у розмірі 230,42 грн. для погашення боргу, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії та інших витрат згідно з Умовами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1ст.1048 ЦК).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

За положеннями ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком.

Ст.549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно п.5.1. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам при порушенні позичальником будь-якого із зобовязань, передбачених Заявою Позичальника та даним договором банк має право нарахувати, а позичальник зобовязується сплатити банку пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки платежу.

Пунктом 5.3. сторони договору передбачили, що при порушенні позичальником строків платежів за будь-яким з грошових зобов'язань, передбачених договором, більше ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн., а також 5 % від суми заборгованості.

Зазначені умови договору стали результатом домовленості сторін, які є вільними у визначенні своїх зобов'язань за договором та будь-яких інших умов своїх взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

З наданого банком розрахунку вбачається, що заборгованість за кредитом станом 11 лютого 2014р. становить 11302,20 грн., яка складається із суми пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором в розмірі 10287,81 грн., штрафу (фіксована частина) 500 грн. та штрафу (процентна складова) 514,39 грн. Заборгованість по тілу кредиту та за відсотками (в тому числі за простроченими) у відповідача відсутня.

Вирішуючи спір у справі, суд врахував вищевказані вимоги закону та встановивши, що ОСОБА_3 належним чином зобовязань, передбачених кредитним договором, не виконувала, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог банку про стягнення заборгованості за кредитним договором. Разом з тим, дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову через сплив позовної давності.

Статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Слід зазначити, що виходячи із основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у сукупності, слід дійти висновку про поширення норми ч.3 ст. 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності повязана лише із наявністю про це заяви сторони.

Таким чином суд за власною ініціативою не має права застосовувати позовну давність.

Вказана правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-25цс15, яка в силу ст.360-7 ЦПК має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази, що сторонами у справі заявлено клопотання про застосування позовної давності.

Суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про відмову в задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку.

Проте, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги Банку підлягають до часткового задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Під час розгляду справи було встановлено, що заборгованість по тілу кредиту та відсотків позивачем була погашена в повному обсязі в квітні 2012 року, проте з позовом про стягнення заборгованості по пені ОСОБА_2 звернувся в березня 2014 року.

За таких обставин, з урахуванням положень ст.3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, колегія суддів вважає за можливе зменшити розмір неустойки до 100 грн.

З цього приводу є правова позиція Верховного Суду України висловлена у постанові від 03 вересня 2014р. у справі № 6-100цс14, яка в силу ст.360-7 ЦПК має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Таким чином, суд першої інстанції, зробивши висновки, що не відповідають обставинам справи, неправильно застосувавши норми матеріального права та порушивши норми процесуального права, дійшов помилкового висновку про безпідставність позовних вимог.

За таких обставин, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового - про часткове задоволення вимог позивача та стягнення з відповідача на користь позивача станом на 11.02.2014 р. заборгованості за кредитним договором в розмірі 605 грн., яка складається із заборгованості по пені розмірі 100 грн., штрафу (фіксована частина) - 500 грн. та штрафу (процентна складова) 5 грн.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума понесених судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 19 грн. 54 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного Акціонерного Товариства ОСОБА_2 «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 26 травня 2015 року скасувати, ухваливши нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного Акціонерного Товариства ОСОБА_2 «Приватбанк» станом на 11.02.2014 року заборгованість за кредитним договором № ZRXRFO00721889 від 19.01.2008 року в розмірі 605 грн., яка складається із заборгованості по пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором в розмірі 100 грн., штрафу (фіксована частина) - 500 грн. та штрафу (процентна складова) 5 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного Акціонерного Товариства ОСОБА_2 «Приватбанк» суму понесених судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 19 грн. 54 коп.

У решті задоволення позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий : Судді :