У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі :

Головуючого судді: Гордійчук С.О.

суддів : Боймиструка С.В., Буцяка З.І.,

секретар судового засідання: Коробчук А.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівному апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, як законного представника малолітньої дитини ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог - орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 серпня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, як законного представника малолітньої дитини ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог - орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено.

В поданій на рішення апеляційній скарзі позивач вказує на його незаконність, оскільки висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи та вимогам закону. Судом не враховано вимоги ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 319 ЦК України відповідно до яких порушено право ОСОБА_1 як власника квартири щодо можливого розпорядження майном незалежно від волі інших осіб.

Вказує, що до спірних відносин необхідно було застосовувати норми ч. 2 ст. 107 ЖК УРСР за аналогією закону. Зазначає, що судом враховано, що зняття дитини з реєстраційного обліку не впливає на рівень життя дитини, фізичний, інтелектуальний, моральний, культурний, духовний та соціальний розвиток.

Просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у позові, суди правильно виходили зокрема із того, що матеріали справи не дають підстав для висновку, що відповідач не проживала за спірною адресою протягом року без поважних причин.

На підтвердження такого висновку в рішенні наведенні відповідні мотиви та докази з якими погоджується і апеляційний суд.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст . 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом першої інстанції ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1.

09 вересня 2009 року між ним та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб та з цього часу вони проживали у квартирі позивача як подружжя, а 23 жовтня 2009 року у них народилася донька ОСОБА_4.

03 листопада 2009 року дитина зареєстрована у квартирі.

Рішенням Рівненського міського суду від 16 листопада 2012 року шлюб між сторонами розірвано та визначено місце проживання малолітньої дитини з матірю, після чого дитина переїхала проживати разом з матір'ю за іншою адресою.

Позивач, посилаючись на ті обставини, що реєстрація дитини у його квартирі створює йому перешкоди у користуванні та розпорядженні нею, звернувся до суду із цим позовом.

Частиною 2 статті 405 ЦК України визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право користування ним у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Ухвалюючи рішення про відмови у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, керуючись ст. 176 СК України, ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства» ,ст. 405 ЦК України, ст.ст. 9, 64, 156 ЖК України, дійшов обґрунтованого висновку, що малолітня дитина є членом сім»ї позивача, була вселена та зареєстрована у вказаній квартирі за згодою власника та отримали у вказаній квартирі постійну реєстрацію, тому набула у встановленому порядку права користування цією квартирою.

Оскільки власного житла відповідачка не має та не може зареєструвати дитину в іншому житловому приміщенні, то при знятті з реєстраційного обліку малолітньої дитини, будуть порушені гарантовані законодавством законні права та інтереси дитини.

Крім того, матеріали справи не дають підстав для висновку, що малолітня дитина не проживала за спірною адресою протягом року без поважних причин, оскільки із матеріалів справи вбачається, що виселення ОСОБА_3 разом із малолітньою дитиною відбулося після розлучення із позивачем під час перебування у неприязнених стосунках із ним, а тому дитина залишила квартиру не з власної волі.

Відповідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом положень ст. ст. 2, 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" особа може мати декілька місць проживання, однак проведенням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що дитина втратила право користування спірною квартирою.

Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права безпідставні, оскільки положення ст..107 ЖК України не поширюються надані правовідносини, оскільки квартира перебуває у приватній власності позивача, тому спірні правовідносини регулюються положеннями ст. 405 ЦК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст.307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді: