Справа №2-5709/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

/заочне/

26 серпня 2015 року Солом'янський районний суд м. Києва,

у складі: головуючого судді Оксюти Т.Г.

при секретарі Горупа В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Вербовський Валерій Мирославович про визнання договору дарування квартири недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2015 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів та просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, жилою площею 76,00 кв.м., загальною площею 139,60 кв.м., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 28.01.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Вербовським В.М. в реєстрі за №134, зареєстрований в Державному реєстрі прав на нерухоме майно та їх обтяжень за №4456531 та застосувати реституцію.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона перебувала з відповідачем ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі з 17.03.2000 року по 11.06.2012 року.

За час шлюбу ними було придбано квартиру АДРЕСА_1.

Після розірвання шлюбу, позивач звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності подружжя, в ході розгляду якого позивачу стало відомо, що 28.01.2014 року між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1, жилою площею 76,00 кв.м., загальною площею 139,60 кв.м.

Вважає, що вказаний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки був укладений умисно в ході розгляду справи про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності подружжя та правочин вчинений без згоди позивача, як співвласника.

На підставі викладеного просила позов задовольнити.

Представник позивача в судове засідання не з'явилась, надала заяву в якій позовні вимоги свого довірителя підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала.

Відповідачі в судове засідання не з'явились, про дату та час розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суду не повідомили.

Суд, відповідно до ст.ст. 169, 224 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів у їх відсутність, оскільки неявка відповідача не перешкоджає постановленню заочного рішення, проти чого не заперечувала представник позивача.

Третя особа приватний нотаріус КМНО Вербовський В.М. в судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, надіслав на адресу суду письмові пояснення в яких зазначив, що при посвідченні договору дарування ним були з'ясовані усі обставини, а саме те, що спірна квартира є особистою власністю відповідача ОСОБА_2 та у зареєстрованому шлюбі він не перебував.

Також, просив справу розглядати без його участі.

Згідно ч. 2 ст. 197 ЦК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання або за розпорядженням головуючого інший працівник апарату суду. У разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, врахувавши заяву представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 17.03.2000 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб у Відділ реєстрації актів громадянського стану м. Нової Каховки Херсонської області, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_4 від 17.03.2000 року.

Рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 11.06.2012 року шлюб між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 розірваний.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За час перебування сторін у шлюбі, ними була придбана квартира АДРЕСА_1, жилою площею 76,00 кв.м., загальною площею 139,60 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим Головним управлінням житлового забезпечення 26.10.2011 року.

З матеріалів справи вбачається, що після розірвання шлюбу позивач звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності подружжя.

В ході розгляду вказаної справи, за клопотанням позивача було витребувано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна, виданої Головним управлінням юстиції у м. Києві 17.04.2014 року, вбачається, що між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1, жилою площею 76,00 кв.м., загальною площею 139,60 кв.м.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 24.07.2014 року позов ОСОБА_1 було залишено без розгляду.

Позивач просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, жилою площею 76,00 кв.м., загальною площею 139,60 кв.м., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 28.01.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Вербовським В.М. в реєстрі за №134, зареєстрований в Державному реєстрі прав на нерухоме майно та їх обтяжень за №4456531 та застосувати реституцію.

К на підставу своїх позовних вимог позивач посилалась на те, що вказаний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки був укладений умисно в ході розгляду справи про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності подружжя та правочин вчинений без згоди позивача, як співвласника, на що слід зазначити наступне.

Відповідно до вимог ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно ч. 1 ст. 60, ч. 1 ст. 61, ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 68, ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що квартира АДРЕСА_1, жилою площею 76,00 кв.м., загальною площею 139,60 кв.м., яка була придбана позивачем та відповідачем ОСОБА_2 є сумісною спільною власністю подружжя позивача та відповідача ОСОБА_2

Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

При цьому, відповідно до п. 7 цієї ж статті, якщо у придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні відповідно до розміру внеску є його особистою приватною власністю. З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення.

Доказів, які спростовували б презумпцію спільності майна та доводили існування обставин, передбачених ст. 57 СК України, відповідачами суду не надано.

Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. При цьому розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Таким чином, порядок розпорядження майном, що є об'єктом права спільної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками відповідно до Цивільного, а не Сімейного кодексу України.

У відповідності до вимог ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном.

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи, згоду на відчуження майна, що перебуває у спільній сумісній власності, а саме квартири АДРЕСА_1, жилою площею 76,00 кв.м., загальною площею 139,60 кв.м. на момент укладення договору дарування позивачем надано не було.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що договір дарування від 28.01.2014 року вчинено відповідачем ОСОБА_2 без необхідних повноважень щодо розпорядження майном яке перебуває у спільній сумісній власності.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що договір дарування квартири - АДРЕСА_1 жилою площею 76,00 кв.м., загальною площею 139,60 кв.м., від 28.01.2014 року не відповідає вимогам ч. 1 ст. 65 СК України, ч. 2 ст. 369 ЦК України та ст. 203 Цивільного кодексу України, оскільки укладений одним із подружжям договір, який не є дрібним побутовим, щодо спільного майна подружжя, без згоди іншого порушує право спільної сумісної власності позивача на вказане майно.

Згідно з ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу.

Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зважаючи на те, що договір дарування квартири АДРЕСА_1, жилою площею 76,00 кв.м., загальною площею 139,60 кв.м., укладено відповідачем ОСОБА_2 з порушенням зазначених вимог цивільного та сімейного законодавства, позовні вимоги про визнання вказаного договору дарування недійсним підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язанні з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

З урахуванням викладеного, також підлягають задоволенню позовні вимоги про застосування наслідків недійсності правочину та скасування реєстрації права власності за ОСОБА_3, проведеної 28.01.2014 року за номером запису про право власності 4456531, за реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна 00 на підставі договору дарування, укладеного 28.01.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Вербовським В.М.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Стаття 88 ЦПК України не передбачає солідарного стягнення судових витрат.

Оскільки даних спір вирішено на користь позивача, позов задоволено, суд приходить до висновку, що судові витрати, понесені позивачем, повинні бути відшкодовані відповідачами в рівних частинах, а саме стягненню підлягає сума судового збору 121,80 грн. з кожного.

Керуючись ст. 57, ч. 1 ст. 60, ч. 1 ст. 61, ч. 1 ст. 63, 65, ч. 1 ст. 68, ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України ст.ст. 203, 215, 216, 368, 369, 372 ЦК України, ст.ст. 10, 57-58, 60, 208-209, 210, 212-218 ЦПК України, суд, -

ВИ Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Вербовський Валерій Мирославович про визнання договору дарування квартири недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1, укладений 28 січня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вербовським Валерієм Мирославовичем, за реєстровим №134.

Застосувати наслідки недійсності правочину, шляхом скасування реєстрації права власності за ОСОБА_3, проведеної 28.01.2014 року за номером запису про право власності 4456531, за реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна 00 на підставі договору дарування, укладеного 28 січня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вербовським Валерієм Мирославовичем, за реєстровим №134

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, який проживає за адресою: АДРЕСА_2 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_2, який проживає за адресою: АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, ІПН НОМЕР_3, яка проживає за адресою: АДРЕСА_4, суму сплаченого судового збору 121,80 грн. з кожного.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення може бути переглянуто судом, який його постановив, за письмовою заявою відповідача, яка має бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя