У Х В А Л А

2 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Лященко Н.П.,Яреми А.Г.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 квітня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визначення часток співвласників нерухомого майна та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визначення часток співвласників нерухомого майна,

встановила:

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2014 року позов ОСОБА_4 задоволено. Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково. Визначено за ОСОБА_4 частку у спільній частковій власності в розмірі 60/100 частини домоволодіння, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1. Визначено за ОСОБА_5 частку у спільній частковій власності в розмірі 40/100 частини домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. У задоволенні іншої частини зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 15 січня 2015 року, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, про часткове задоволення позову ОСОБА_4 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_5 Визначено за ОСОБА_4 частку у спільній частковій власності в розмірі 39/100 частини домоволодіння, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1. Визначено за ОСОБА_5 частку у спільній частковій власності в розмірі 61/100 частини домоволодіння, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 квітня 2015 року відхилено касаційну скаргу ОСОБА_4

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати рішення Апеляційного суду Харківської області від 15 січня 2015 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 16 квітня 2015 року і залишити без змін рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2014 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального, процесуального права та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме : статті 61 ЦПК України, статті 5, частини першої статті 357, 376 ЦК України, пунктів 1.2, 2.1, 2.3, 2.4, 3.11 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Мінжитлокомунгоспу України від 18 червня 2007 року № 55.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

У справі, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції, погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, зазначив, що згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи ХНДІСЕ ім. Засл. Проф.. М.С. Бокаріуса № 2662 від 18 червня 2014 року в рішенні Апеляційного суду Харківської області від 24 червня 2010 року не вказано вартість житлових будинків та надвірних будівель окремо, а відповідно до пункту 3.11 «Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна» самочинно збудовані об'єкти нерухомого майна до розрахунку не включаються, тому врахувати вартість кожної частки співвласників неможливо.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 листопада 2014 року суд касаційної інстанції, погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, виходив із того, що правильно було застосовано вимоги Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна від 18 червня 2007 року № 55, статті 376 ЦК України, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов до правильного висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об'єкти нерухомого майна, до складу якого входять самочинно побудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна (а не просто прибудови). При цьому питання щодо поділу об'єктів такого нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 листопада 2012 року суд касаційної інстанції, погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, виходив із того, що частки сторін у спірному домоволодінні не визначені, у встановленому законом порядку за співвласниками не зареєстровані, та відсутнє рішення, на підставі якого була виділена земельна ділянка.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 жовтня 2014 року суд касаційної інстанції, виходив із того, що норма частини першої статті 376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об'єкта нерухомості, у результаті якої об'єкт набуває нових якісних характеристик, а пунктом 2.3 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані об'єкти нерухомого майна.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року, суд, погодившись із висновками судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій, виходив із того, що будівництво житлового будинку, який є об'єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво (тобто будинок не я самовільним будівництвом у розумінні статті 105 ЦК Української РСР) і що на момент смерті спадкодавця цей будинок був повністю збудований і прийнятий в експлуатацію, а тому спірний житловий будинок є об'єктом права власності. .

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального та процесуального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Надана для порівняння постанова Верховного Суду України не слугує прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визначення часток співвласників нерухомого майна та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визначення часток співвласників нерухомого майна за ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 квітня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Н.П. Лященко

А.Г. Ярема