Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 311/1534/15-ц Головуючий у 1-й інстанції: Степаненко Ю.А.
Провадження № 22-ц/778/4335/15 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Осоцького І.І.

Суддів: Трофимової Д.А.

Дзярука М.П.

При секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 28 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - Василівська державна нотаріальна контора Запорізької області, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 06.10.2014 року по справі за заявою ОСОБА_3 про оголошення фізичної особи померлою, було оголошено померлим її сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідач по справі є її колишнім чоловіком, шлюб між сторонами було розірвано 25.07.1986 року. Крім того, ОСОБА_5 є усиновленим сином відповідача.

У 2013 році її син влаштувався коком по контракту на судні "Alexia", країна прапору судна - Кюрасао. 16 грудня 2013 року, працюючи на судні, при виконанні рейсу у відкритому океані її син зник при невідомих обставинах з борту судна в районі країни Ісландії. Проведення пошуково-рятувальних робіт поблизу узбережжя Ісландії щодо розшуку ОСОБА_5, що здійснювались пошуково-рятувальними силами і правоохоронними органами Ісландії, проведення розслідування обставин його зникнення, що здійснювались Національним центральним бюро Інтерполу, бажаних результатів не принесли і доля її сина залишається невідомою ще й до сьогодні.

Тривалий час після розлучення сторони по справі не проживають та не спілкуються, тому позивачу не було відомо про те, що відповідач звернувся до суду з заявою про оголошення її сина померлим. У судове засідання при розгляді вказаної справи її не викликали.

На підставі вищевказаного рішення Василівського районного суду Запорізької області від 06.10.2014 року ОСОБА_3 отримав свідоцтво про смерть її сина ОСОБА_5 та звернувся до Василівської державної нотаріальної контори з заявою для прийняття спадщини.

25 квітня 2015 року на адресу позивача надійшов лист з Василівської державної нотаріальної контори № 217/02-14 від 14.04.2015 року з повідомленням спадкоємцям, в якому їй було запропоновано в строк до ІНФОРМАЦІЯ_3 звернутися до нотаріальної контори для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті сина, яка відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_2.

Таким чином, звернувшись 28 квітня 2015 року до нотаріальної контори, позивач дізналася про існування вищевказаного рішення Василівського районного суду від 06.10.2014 року, а також про той факт, що відповідач отримав свідоцтво про смерть її сина.

На момент оголошення сина померлим він був зареєстрований в м. Дніпрорудне. Вона, як мати, є спадкоємцем за законом.

Після оголошенні сина померлим залишилося спадкове майно, а саме:

- трикімнатна квартира, що розташована в АДРЕСА_1, яка належить сину на підставі договору купівлі-продажу квартири від 01.07.2010 року;

- гараж № НОМЕР_1, який знаходиться в обслуговуючому кооперативі «Будівельник № 1» (Товариство по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів 1) в АДРЕСА_2, який належить ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу гаражу від 27.01.2009 року.

При зверненні до нотаріальної контори позивачу пояснили, що вона пропустила 6-ти місячний строк для подання заяви про прийняття спадщини, а також роз'яснили порядок оформлення спадщини та її право звернутися до суду.

Позивач стверджує, що не була обізнана про те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 відкрилася спадщина, адже відповідач не повідомив її про свій намір звернутися до суду з заявою про оголошення померлим її сина ОСОБА_5, не зазначив її у заяві як заінтересовану особу, їй не був відомий той факт, що відповідач отримав свідоцтво про смерть сина.

Вважає, що відповідач навмисно та упереджено не повідомив їй вищеперелічені факти, тому позивач вважає, що пропустила строк прийняття спадщини з поважних причин.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд визначити їй додатковий строк тривалістю шість місяців для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини за законом, яка відкрилась після оголошення її сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, померлим ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 28 травня 2015 року позов задоволено.

Визначено ОСОБА_4 додатковий термін для прийняття спадщини у шість місяців після смерті (оголошення померлим) ІНФОРМАЦІЯ_2 сина - ОСОБА_5.

Не погоджуючись із рішення суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За положеннями ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Так, за правилами ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1220, ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України).

Статтею 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Тобто, право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Ураховуючи викладене, правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснив, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

В законі не міститься визначення поняття поважності причин пропущення строку для прийняття спадщини і їх поважність повинна визначатися судом у кожному випадку, виходячи з конкретних обставин справи та характеру взаємовідносин сторін.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 та визначаючи їй додатковий строк для подачі заяви про прийняття спадщини, що відкрилася після оголошення її сина померлим, суд виходив із того, що шестимісячний строк, встановлений законом для звернення із заявою про прийняття спадщини позивачем, який є спадкоємцем першої черги за законом, пропущений з поважних причин, оскільки вона взагалі не знала про оголошення сина померлим, наведені причини пропуску на подання заяви про прийняття спадщини є поважними та встановлені обставини свідчать про наявність для неї об'єктивних причин та істотних труднощів для подання заяви в строк.

Такий висновок суду узгоджується з матеріалами справи.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, є біологічним сином позивача та усиновленим сином відповідача (а.с. 10, 11).

Сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 25.07.1986 року (а.с. 10 зв.).

16 грудня 2013 року, працюючи на судні, при виконанні рейсу у відкритому океані, ОСОБА_5 зник при невідомих обставинах з борту судна в районі країни Ісландія. Проведення пошуково-рятувальних робіт поблизу узбережжя Ісландії щодо розшуку, що здійснювалося пошуково-рятувальними силами і правоохоронними органами Ісландії, проведення розслідування обставин його зникнення, що здійснювалося Національним центральним бюро Інтерполу, бажаних результатів не принесли і доля ОСОБА_5 залишається невідомою ще й до сьогодні.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 06.10.2014 року по справі за заявою ОСОБА_3, заінтересована особа - Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Реєстраційної служби Василівського РУЮ Запорізької області, про оголошення фізичної особи померлою, яке набрало законної сили ІНФОРМАЦІЯ_2., заява ОСОБА_3 задоволена. Оголошено ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 - померлим (а.с. 8-9, 31-32).

На підставі вказаного рішення суду 31.10.2014 року було видано свідоцтво про смерть ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 30).

На час оголошення ОСОБА_5 померлим позивач не проживала разом з сином (а.с. 6-7, 33).

25 квітня 2015 року на адресу позивача надійшов лист завідуючої Василівської державної нотаріальної контори Запорізької області № 217/02-14 від 14.04.2015 року з повідомленням спадкоємцям, в якому їй було запропоновано в строк до ІНФОРМАЦІЯ_3 звернутися до нотаріальної контори для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті сина, яка відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 12, 13).

Позивач звернулася до нотаріальної контори 28 квітня 2015 року (а.с. 39).

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що розірвання шлюбу було фіктивним, що після розірвання шлюбу сторони до 2000 року продовжували мешкати разом не дають підстав вважати, що справа вирішена неправильно.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач була обізнана про оголошення сина померлим ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду також не спростовують, оскільки є повторенням обставин, якими відповідач обґрунтовував свої заперечення проти позову, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Решта доказів та обставин, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційна скарга не містить доводів, які б свідчили про порушення норм матеріального і процесуального права, які призвели чи могли призвести до неправильного вирішення справи.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та постановив законне і обґрунтоване рішення відповідно до вимог ст.ст. 212, 213 ЦПК України.

Крім того, у разі відмови ОСОБА_3 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок позивача витрат у вигляді судового збору в сумі 121,80 грн. (а.с. 55), понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 28 травня 2015 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: