РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/21951/14-ц

пр. № 2/759/1748/15

19 лютого 2015 року . Святошинський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді Наборозняка М.І.

за участю секретаря Дюрич М.М., .,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,

встановив:

Позивач 23.12.2014 року звернувся до суду із зазначеним позовом (уточненим в ході розгляду справи 02.02.2014 року, а.с. 52-53) до відповідача, в якому просить:

про стягнення заробітної плати за період з квітня 2012 року по жовтень 2014 року 139500 грн, компенсацію за затримку розрахунку при звільненні за 63 календарні дні (з 06.12.2014 року по 06.02.2015 року в сумі 12915 грн, моральну шкоду 18450 грн).

Позов мотивувала тим, що вона працювала у відповідача з 13.02.2012 року за трудовим договором на посаді провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення у сфері корпоративних та трудових відносин; 05.12.2014 року її звільнено з роботи за згодою сторін.

Зазначила, що у період з квітня 2012 по жовтень 2014 року, окрім своїх посадових обов'язків виконувала обов'язки тимчасово відсутнього працівника ОСОБА_2, у зв*язку з чим вважає, що на її користь повинна бути стягнута доплата у розмірі 100% посадового окладу зазначеного працівника за вказаний вище період.

Оскільки така доплата їй не виплачена просить стягнути вказану компенсацію та моральну шкоду, яку їй заподіяно у зв*язку із невиплатою зарплати.

В судовому засіданні позивач позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини. є.

Пояснила, що письмового наказу про необхідність виконання таких обов*язків в період її роботи не було, також не було такого наказу і будь-яких усних зобов*язань зі сторони працівників адміністрації відповідача про окрему оплату будь-якої роботи за тимчасово відсутнього працівника, службових інструкцій щодо трудових обов*язків такого працівника їй для підпису запропоновано не було.

Зазначила, що , окрім неї таку роботу виконували і інші працівники відділу, де вона працювала, однак, вона виконувала переважну частину таких обов*язків.

В подальшому після переви для витребування від відповідача довідки про середню зарплату вказаного позивачем тимчасово відсутнього працівника в судове засідання не прибула, надала заяву про розгляд справи без її пристуності, вимоги підтримує.

Представники відповідача позов не визнали, пояснили, що азначені вимоги вважають необґрунтованими та такими, що невідповідають дійсним обставинам, та відповідно не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

ОСОБА_1 у період роботи в ПАТ «Укртелеком» на посаді провідного юрисконсульта вказаного нею відділу доручались до виконання ті обов'язки, що передбачені її посадовою інструкцією, затвердженою 12.04.2012року, яку ними доданео жо матеріалів справи.

Отримання витягів, що додані до позовної заяви (як підтвердження виконання обов'язків ОСОБА_2.) здійснювалось позивачем відповідно до наданих йому окремих доручень керівника відділу згідно з п. 4.11. Посадової інструкції позивача, який передбачає, що до посадових обов'язків позивача входить виконання тих робіт і в такому обсязі, які визначені завданням (розпорядженням) керівників юридичного департаменту та начальника відділу.

З такою посадовою інструкцією позивач ознайомлений, будь-яких зауважень, заперечень щодо її змісту від неї не надходило. Таким чином, позивач повністю погодився зі змістом посадової інструкції, в тому числі зі змістом п.4.11. щодо можливості надання керівником відділу та керівництвом департаменту позивачу інших завдань.

Додані до позовної заяви копії витягів з ЄДР свідчать про виконання позивачем обов'язків, обумовлених його посадовою інструкцією, та відповідно не є доказами виконання ОСОБА_1 обов'язків, передбачених посадовою інструкцією іншого працівника.

Відповідно до постанови Ради Міністрів СРСР від 04.12.81 р. N 1145 "Про порядок і умови суміщення професій (посад)" та Інструкції Держкомпраці, Мінфіну СРСР і ВЦРПС (положення яких, відповідно до Постанови Верховної Ради України «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР від 12.09.1991 року, продовжують діяти в частині щодо визначення поняття суміщення професій (посад), розширення зони обслуговування і збільшення обсягу робіт, виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника, а також зазначення на необхідність видання наказу про доручення працівнику додаткових обов'язків у порядку суміщення професій (посад), розширення зони обслуговування, збільшення обсягу робіт та виконання обов'язків відсутнього працівника); листа Міністерства праці та соціальної політики України від 02.12.2005 № 9942/0/14-05/018-17 - доручення працівникові виконувати обов'язки тимчасово відсутнього працівника повинно оформлюватись наказом керівника товариства, який визначатиме перелік та обсяги покладених на працівника обов'язків, а також встановлюватиме безпосередній розмір доплати за виконання вказаних обов'язків.

За період з квітня 2012 по жовтень 2014 керівником ПАТ «Укртелеком» рішення щодо покладення на позивача додаткових обов'язків (обов'язків тимчасово відсутнього працівника) не приймалось, та як наслідок накази або розпорядження керівника товариства щодо покладення на позивача додаткових обов'язків (обов'язків тимчасово відсутнього працівника) не видавались, відповідна доплата їй не встановлювалась.

Посилання на п.8.2 своєї посадової інструкції, яка передбачає, що «провідний юрисконсульт виконує обов'язки з окремих питань (за визначенням начальника відділу) іншого провідного юрисконсульта відділу за його відсутності» не є доказом покладення на позивача та безпосередньо виконання Позивачем посадових обов'язків ОСОБА_2

Вказаний пункт носить загальний характер, оскільки чітко не передбачає які обов'язки, якого працівника, та в яких обсягах повинен виконувати позивач. Зазначений пункт закріплений у посадовій інструкції позивача з метою можливості керівника, у разі виробничої необхідності, залучити працівника у будь-який час, у порядку встановленому законодавством (тобто шляхом видання керівником товариства окремого наказу) до виконання окремих обов'язків іншого працівника.

Зважаючи на відсутність наказу про покладення на позивача виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника - ОСОБА_2 (із визначенням їх переліку, обсягів, розміру доплати), її вимоги є безпідставними.

Посилання позивача на виконання посадових обов'язків, передбачених посадовою інструкцією ОСОБА_2, затвердженої у 2012 році є безпідставними, з огляду на таке.

1) Зазначена посадова інструкція ОСОБА_2 не містить підпису працівника про ознайомлення, а отже є непогодженою зі сторони даного працівника. Останнє свідчить про те, що посадову інструкцію не було введено в дію, оскільки сторонами не погоджені істотні умови трудового договору.

2) Вказані посадові обов'язки зі сторони Відповідача встановлені для ОСОБА_2 лише 02.04.2012, тобто в період перебування працівника у відпустці для догляду за дитиною. Останнє підтверджує, що ОСОБА_2 не могла, ніколи не виконувала та не погоджувала посадові обов'язки, що передбачені вищезазначеною посадовою інструкцією.

3) Враховуючи те, що ОСОБА_2, з дати переведення на посаду провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення в сфері корпоративних та трудових відносин жодного дня на ній не працювала, не виконувала жодних повноважень, передбачених нею, тобто за нею ніколи не була закріплена відповідна ділянка роботи, не було визначено обсяг її службових обов'язків та відповідно функції, на які посилається позивач.

Враховуючи викладене вище, відсутність підписаної ОСОБА_2 посадової інструкції, не виконання ОСОБА_2 жодного дня будь-якої роботи на посаді провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення в сфері корпоративних та трудових відносин, відсутність відповідного закріпленого за нею обсягу обов'язків, позбавляє позивача можливості стверджувати, що позивач виконував додаткові обов'язки протягом 2012 - 2014 років.

Позивачем у позовній заяві викладено вимоги щодо стягнення з відповідача доплати за виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника - ОСОБА_2 у розмірі 100% від її посадового окладу. При цьому, слід звернути увагу на те, що відповідно до доповнення до додатка № 1 до Колективного договору ПАТ «Укртелеком» на 2011-2014 роки, розмір доплати за виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника встановлюється виходячи з обсягів виконаних робіт. Твердження позивача щодо виконання ним протягом квітня 2012 - жовтня 2014 всіх передбачених посадовою інструкцією обов'язків ОСОБА_2 жодним чином не обгрунтовано.

Позивачем в підтвердження виконання лише окремої функції, що передбачена посадовою інструкцією ОСОБА_2 - отримання витягів, виписок з ЄДР надано лише копії декількох витягів з ЕДР. Проте, факт отримання позивачем вказаних витягів з ЄДР не є підставою вважати, що Позивачем виконувались саме обов'язки ОСОБА_2 Як зазначалось раніше, отримання вказаних документів здійснювалось позивачем в рамках виконання інших доручень керівництва, про що зазначено в посадовій інструкції Позивача.

Ззазначені документи (витяги, виписки з ЄДР) у період 2012-2014 років отримувались і іншими працівниками відділу правового забезпечення в сфері корпоративних та трудових відносин, іншими працівниками департаменту, апарату управління, філій товариства. Тобто, твердження позивача щодо виконання вказаної функції лише ним є таким, що не відповідає дійсності.

Позивач жодного разу протягом усього періоду роботи не звертався до безпосереднього керівника, керівників департаменту, керівництва ПАТ «Укртелеком» ні з усними ні з письмовими заявами, скаргами щодо порушення свого права; не звертався до суду (у строки передбачені законодавством України, а саме ст. 233 КЗпПУ - в тримісячний строк з дня коли дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права) з заявою про вирішення трудового спору щодо оплати праці у зв'язку з виконанням обов'язків іншого працівника.

Викладене свідчить про те, що позивач протягом роботи в ПАТ «Укртелеком» визнавав, що виконує саме свої функціональні обов'язки, а не обов'язки іншого працівника, та розумів, що його права жодним чином не порушуються, у зв'язку з чим і не звертався до будь-яких інстанцій з питання щодо відновлення свого права.

Між ПАТ «Укртелеком» та ОСОБА_1 05.12.2014 було укладено угоду про припинення трудового договору на підставі п.1. ст. 36 КЗпП України. Згідно з п.3.1. даної угоди товариство взяло на себе зобов'язання у день звільнення здійснити повний розрахунок з працівником, шляхом виплати ряду сум. Всі перелічені в угоді про припинення трудового договору суми були виплачені позивачу у день звільнення в повному обсязі. Відповідно до п.5. цієї угоди «Сторони домовились, що, незважаючи на будь-які положення Договору, Колективного договору ПАТ «Укртелеком» на 2011-2014 роки, внутрішніх документів Товариства та будь-які інші попередні домовленості Сторін (усні чи письмові) про протилежне, виплата Товариством всіх сум, передбачених в п.3.1. цієї Угоди, становлять повний розрахунок товариства з працівником, і працівник не має права на виплату Товариством жодних інших виплат, в тому числі премій».

Зазначена угода скріплена підписом Позивача, що є погодженням Позивачем усіх умов даної угоди та підтвердженням відсутності будь-яких претензій до Відповідача щодо проведення розрахунків з Позивачем. Дана угода є чинною, жодна із сторін на дату слухання справи не заявила в установленому законодавством України порядку про її недійсність.

Позивачем не доведено та жодним чином не обґрунтовано, не надано будь-яких доказів нанесення йому моральної шкоди, що виключає задоволення його вимог.

Згідно зі ст. 237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до п.27 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» виходячи з принципу рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами та підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК України) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК України.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Суд розглядає справу на підставі наявних у справі доказів відповідно до засад змагальності, диспозитивності та обов*язку сторін надавати докази щодо їх відношення до позовних вимог (ст.ст. 10, 11,60 ЦПК України), про що учасникам розгляду справи було роз*яснено неодноразово.

Суд в повному обсязі погоджується із запереченнями представників відповідача, із фактичними обставинами, викладеними в них та із нормативно-правовим обґрунтуванням, зазначеним ними.

На підставі вказаних достовірно встановлених вказаних у запереченнях представників відповідача обставинах щодо трудових відносин позивача з відповідачем, відсутністю наказів про обов*язок позивача виконувати роботу тимчасово відсутнього працівника, відсутністю достовірних доказів у позивача про фактичне виконання обов*язиків саме тимчасово відсутнього працівника, а не безпосередньо своїх та вказаного відповідачем законодавства суд відмовляє позивачу у задоволенні її позову, в тому числі вимог про стягнення моральної шкоду. Суд вважає, що при розгляді справи позивач не надала жодних переконливих (достовірних) доказів про те, що відповідач порушував права чи інтереси позивача в період її роботи у ПАТ «Укртелеком» .

Керуючись ст. ст.. 212-214 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 10 днів з дня його проголошення на адресу Апеляційного суду м.Києва через районний суд.

Суддя