Справа № 750/4605/14 Провадження № 22-ц/795/915/2015 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції - Супрун О. П. Доповідач - Лакіза Г. П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіЛакізи Г.П.,
суддів:Скрипки А.А., Шевченка В.М.,
при секретарі:Покладу Д.В.,
за участю:ОСОБА_5, його представника ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 травня 2014 року про задоволення подання старшого державного виконавця Новозаводського відділу Державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції Сердюк І.А. про встановлення тимчасового обмеження боржнику ОСОБА_5 у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобов'язань, -

в с т а н о в и в:

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 травня 2014 року подання старшого державного виконавця Новозаводського відділу Державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції Сердюк І.А. про встановлення тимчасового обмеження боржнику ОСОБА_5 у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобов'язань задоволено. Обмежено боржника ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа до повного виконання виконавчого листа Деснянського районного суду м. Чернігова № 2-2803/10 від 26.04.2010 року про стягнення з ОСОБА_5 Вікторовичана користь ОСОБА_8 аліменти на утримання дитини: дочки - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, щомісячно, починаючи з 18.02.2010 року і до досягнення дитиною повноліття.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 травня 2014 року про встановлення йому тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України та в задоволенні подання відмовити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що оскаржувана ухвала є незаконною. Апелянт посилається на те, що висновок суду першої інстанції щодо доведеності державним виконавцем факту ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань є помилковим та бездоказовим. Умисне ухилення боржника від виконання обов'язків має місце лише тоді, коли у нього є всі реальні можливості його виконати (наявність майна, грошових коштів, заробітної плати та інше), але він ухиляється від цього. Апелянт зазначає, що справа розглядалася без його участі, а тому він не зміг довести, що не ухиляється від сплати аліментів, а відмовляється сплачувати аліменти у той спосіб, у який сплачував раніше, а саме сплачувати кошти матері дитини, оскільки вона витрачала їх не на дитину, а на свої потреби. Також ОСОБА_5 зазначає, що ні судом ні старшим державним виконавцем не взято до уваги те, що у нього є ще діти, яких він також повинен утримувати, що він влаштувався на постійну роботу і згоден відкладати кошти на особистий рахунок дитини або сплачувати страхові відшкодування до повноліття дитини, що встановлення обмеження у праві виїзду за межі України фактично позбавляє його роботи, заробітку, а отже, і можливості сплачувати аліменти, оскільки він водій-далекобійник і його робота пов'язана з виїздом за межі України.

В поданих письмових запереченнях на апеляційну скаргу державний виконавець Новозаводського відділу Державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції просить апеляційну скаргу відхилити. Зазначає, що рішення суду про стягнення з ОСОБА_5 аліментів не виконується, не дивлячись на те, що державним виконавцем вжито всіх передбачених чинним законодавством заходів примусового виконання рішень, боржник ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням. За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано задовольним подання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення боржника ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 377-1 ЦПК України встановлено, що питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби.

Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Закон України „Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 31 січня 1994 року регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв"язання спорів у цій сфері.

Пунктом 5 ч.1 ст.6 вказаного Закону передбачено як підставу для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон - ухилення громадянина України від виконання ним зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов'язань.

Згідно з п.18 ч.3 ст.11 Закону України „Про виконавче провадження" державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобов'язання за рішенням.

Таким чином, в розумінні вказаних правових приписів, обов'язковою законною підставою для обмеження громадянина України у його праві виїзду за межі України може бути лише ухилення боржника від виконання ним своїх зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи).

Словосполучення „ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), вжите у п.5 ч.1 ст.6 Закону України „Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", позначає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне. Відповідно до положення ч.2 ст. 10 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови „доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання".

Задовольняючи подання суд першої інстанції зазначив, що з письмових пояснень, наданих боржником держвиконавцю 21.08.2013 року вбачається, що він відмовився від виконання зобов'язання про сплату аліментів, покладеного на нього рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 26.04.2010 року, а відтак, свідомо ухиляється від виконання своїх зобов'язань, що є підставою для задоволення подання.

З таким висновком суду першої інстанції не погоджується апеляційний суд враховуючи наступне.

Апеляційним судом по справі встановлено, що на виконанні в Новозаводському відділі державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції знаходиться виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-2803/10, виданого Деснянським районним судом м. Чернігова, про стягнення з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Чернігів, Чернігівської області, Україна на користь ОСОБА_8 аліментів на утримання дитини: дочки - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, щомісячно, починаючи з 18.02.2010 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.44).

25.10.2011 року державним виконавцем Новозаводського відділу Державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції Сердюк І.А. була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження за цим виконавчим листом (а.с.45).

В матеріалах справи мається лише одне пояснення боржника ОСОБА_5 на ім'я начальника Новозаводського відділу Державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції від 21.08.2013 року, в якому він зазначає, що відмовляється сплачувати аліменти, оскільки позбавлений батьківських прав. Також зазначав, що офіційно не працює, пенсію не отримує, допомоги по безробіттю не отримує, з розміром аліментів 585 грн. 50 коп ознайомлений (а.с.46).

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Пояснення ОСОБА_5 від 21.08.2013 року, на які послався суд як на підставу задоволення подання, вже були предметом судового розгляду при попередньому зверненні старшого державного виконавця Новозаводського відділу Державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції Сердюк І.А. з поданням про встановлення тимчасового обмеження боржнику ОСОБА_5 у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобов'язань, яке мало місце 01.11.2013 року (а.с.26-32). Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 04.11.2013 року в задоволенні подання було відмовлено (а.с.35-37). Інших належних доказів ухилення боржника ОСОБА_5 від виконання своїх боргових зобов'язань матеріали справи не містять.

Матеріали справи не містять доказів ухилення боржника від виконання своїх боргових зобов'язань, а саме доказів направлення боржнику викликів про явку до відділу ДВС з метою добровільного погашення заборгованості, які були проігноровані боржником, та вжиття державним виконавцем інших заходів щодо виконання судового рішення після відмови у задоволенні першого подання про встановлення тимчасового обмеження ОСОБА_5 у праві виїзду за межі України ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 04.11.2013 року. Крім того, матеріали справи не містять розрахунку заборгованості ОСОБА_5 по сплаті аліментів.

Відтак, висновок суду першої інстанції про необхідність задоволення подання не можна визнати законним, а тому відповідно до ч. 2 ст. 312 ЦПК України апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову в задоволенні подання.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - задовольнити.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 травня 2014 року - скасувати.

В задоволенні подання старшого державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Чернігівського районного управління юстиції Сердюк І.А. про встановлення тимчасового обмеження боржнику ОСОБА_5 у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобов'язань - відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: