Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Закарпаття-Авто» до ОСОБА_3 про відшкодування майнової шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 14 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2011 року публічне акціонерне товариство «Закарпаття-АВТО» (далі - ПАТ «Закарпаття-АВТО») звернулось до суду з указаним позовом, в обґрунтування вимог посилаючись на те, що ОСОБА_3, працюючи на посаді старшого фахівця з питань гарантії та технології ремонту ПАТ «Закарпаття-АВТО» з допуском до роботи в програмному продукті «ІС-ТІС», мав можливість отримувати, оформляти та відпускати матеріальні цінності: запасні частини та автомобільні матеріали для проведення ремонтних робіт, а також оформляти проведення слюсарних робіт.

Згідно з замовленням-нарядом від 30 вересня 2010 року № ЗН-0002973 відповідачем було оформлено гарантійний ремонт автомобіля «Kia Picanto», д.н.з. НОМЕР_1, який знаходився у власності ОСОБА_4, а саме: заміну рульової колонки вартістю 10 621 грн 06 коп.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фалькон-АВТО» (далі - ТОВ «Фалькон-АВТО»), яке є офіційним представником торгової марки «Kia» в Україні, відмовило здійснити оплату витрат з гарантійного ремонту вищевказаного автомобіля, посилаючись на порушення ОСОБА_3 порядку проведення такого ремонту.

На підставі наряду-замовлення від 15 липня 2010 року № ЗН-0004646 здійснено заміну акумулятора на автомобілі «Chevrolet Captiva», д.н.з. НОМЕР_2, який знаходився у власності ОСОБА_5, на суму 832 грн 20 коп., про що 04 січня 2011 року ОСОБА_3 складено акт виконаних робіт № ЗА-0007079.

Позивач зазначав про те, що відповідач не звернувся до дистриб'юторської компанії - товариства з обмеженою відповідальністю «ДЖЕНЕРАЛ АВТО ГРУП» (далі - ТОВ «ДЖЕНЕРАЛ АВТО ГРУП») для оплати витрат на гарантійний ремонт автомобіля «Chevrolet Captiva», д.н.з. НОМЕР_2.

31 травня 2011 року наказом № 82-к ОСОБА_3 звільнено з роботи з посади майстра дільниці монтажу додаткового обладнання за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

Позивач вважав, що внаслідок проведення комерційного технічного обслуговування вказаних автомобілів під виглядом гарантійного ремонту діями відповідача ПАТ «Закарпаття-АВТО» було спричинено майнову шкоду в розмірі 11 453 грн, яку останнє просило стягнути на свою користь.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 травня 2014 року в позові ПАТ «Закарпаття-Авто» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 14 жовтня 2014 року рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 травня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволено позову.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Закарпаття-Авто» 2 465 грн 96 коп. у рахунок відшкодування шкоди.

У решті позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду в частині задоволення позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів на підтвердження передачі відповідачу матеріальних цінностей на суму 11 453 грн 06 коп. Крім того, виходив із того, що на момент звільнення відповідача з посади майстра дільниці монтажу додаткового обладнання у відповідача були відсутні претензії майнового характеру до відповідача.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд послався на те, що посада ОСОБА_3 відноситься до Переліку посад і робіт, які займають особи, або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатись письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу, перевозки або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою від 28 грудня 1977 року № 447/24 (далі - Перелік посад), та з останнім укладено відповідний договір про повну матеріальну відповідальність, тому дійшов висновку про те, що ОСОБА_3 повинен нести повну матеріальну відповідальність за заподіяну підприємству шкоду в межах середньомісячного заробітку в розмірі 2 465 грн 96 коп.

Судами встановлено, що на підставі наказу генерального директора ПАТ «Закарпаття-АВТО» від 27 квітня 2010 року № 61-к ОСОБА_3 прийнято на роботу на посаду старшого фахівця з питань гарантії та технології ремонту з тримісячним випробувальним терміном з повною матеріальною відповідальністю та стажуванням протягом 15 робочих днів (а. с. 12).

Відповідно до договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 27 квітня 2010 року ОСОБА_3 взяв на себе повну відповідальність за забезпечення зберігання довірених йому підприємством ПАТ «Закарпаття-АВТО» матеріальних цінностей (а. с. 31).

Згідно з замовленням-нарядом від 30 вересня 2010 року № ЗН-0002973 ОСОБА_3 оформив гарантійний ремонт автомобіля «Kia Picanto», д.н.з. НОМЕР_1, який знаходився у власності ОСОБА_4, а саме: заміну рульової колонки вартістю 10 621 грн 06 коп.

ТОВ «Фалькон-АВТО», яке є офіційним представником торгової марки «Kia» в Україні, відмовило здійснити оплату витрат з гарантійного ремонту вищевказаного автомобіля, посилаючись на порушення ОСОБА_3 порядку проведення такого ремонту.

На підставі наряду-замовлення від 15 липня 2010 року № ЗН-0004646 здійснено заміну акумулятора на автомобілі «Chevrolet Captiva», д.н.з. НОМЕР_2, який знаходився у власності ОСОБА_5, на суму 832 грн 20 коп., про що 04 січня 2011 року ОСОБА_3 складено акт виконаних робіт № ЗА-0007079.

Дистриб'юторська компанія - ТОВ «ДЖЕНЕРАЛ АВТО ГРУП» відмовила в здійсненні оплати витрат з гарантійного ремонту автомобіля «Chevrolet Captiva», д.н.з. НОМЕР_2.

Відповідно до протоколу приймання товарно-матеріальних цінностей матеріально відповідальної особи від 31 травня 2011 року, затвердженого генеральним директором ПАТ «Закарпаття-АВТО», комісією у складі п'яти осіб виявлено, що 30 вересня 2010 року та 01 листопада 2010 року ОСОБА_3 були відкриті гарантійні наряди-замовлення № ЗН-0004646 на ремонт автомобіля «Chevrolet Captiva», д.н.з. НОМЕР_2, та № ЗН-0002973 на ремонт автомобіля «Kia Picanto», д.н.з. НОМЕР_1, відповідно, які не були підтверджені дистриб'юторськими компаніями (а. с. 9).

Так, відповідно до п. 4 розділу ІІ Переліку до посад, які займають особи та з якими підприємством може укладатись письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, відносяться роботи: з приймання від населення предметів культурно-побутового призначення та інших матеріальних цінностей на зберігання, в ремонт і для виконання інших операцій, пов'язаних з виготовленням, відновленням або поліпшенням якості цих предметів (цінностей), їх зберігання, виконання інших операцій з ними, по видачі на прокат населенню предметів культурно-побутового призначення.

Згідно зі ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що посада старшого фахівця з питань гарантії та технології ремонту, яку займав відповідач, відноситься до вищевказаного Переліку посад, які займають особи та з якими підприємством можуть укладатись письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання.

Із договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, укладеного 27 квітня 2010 року між ПАТ «Закарпаття-АВТО» та ОСОБА_3, вбачається, що останній бере на себе повну відповідальність за забезпечення зберігання довірених йому підприємством матеріальних цінностей.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в постанові від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», виходячи з вимог ст. 15 ЦПК, суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.

Ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача на користь позивача шкоди, завданої працівником підприємству, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_3 несе матеріальну відповідальність перед позивачем за збереження переданих йому матеріальних цінностей: запасних частин та автомобільних матеріалів для проведення ремонтних робіт, тому повинен відповідати за завдану з його вини шкоду в розмірі середнього місячного заробітку, який складав 2 465 грн 96 коп.

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду та не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення апеляційного суду.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку про відхилення касаційної скарги та залишення рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів cудової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 14 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

В.П. Гончар

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко