АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2015 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів - Прокопчук Н.О., Музичко С.Г.

при секретарі - Шалапуда Н.П.

за участю:

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 січня 2015 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2014 року ПАТ «Дельта Банк»звернулося до суду з вищевказаним позовом про стягнення з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №0 від 17.04.2007року в розмірі 145 334,46 дол. США, що згідно курсу НБУ станом на 05.05.2014 еквівалентно 1 656 812, 84 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21.01.2015 позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором №0 від 17.04.2007 в розмірі 1 656 812, 84 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Апелянт посилається на неправильне застосування судом норм процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що отримувала кредит в банку, але за іншим кредитним договором №10-7КЦ/05-2006 від 11.05.2006 р. Посилається на те, що не була повідомлена про заміну кредитора у зобов'язанні та не отримувала від ПАТ «Дельта Банк» вимог про її погашення. Крім того, посилається, що ніяких коштів за кредитним договором від 2007 року не отримувала.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позов є обґрунтованим, а твердження відповідача про неотримання нею коштів за кредитним договором не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів.

Справа № 754/8939/14-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/3973/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Галась І.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

З матеріалів справи вбачається, що 17.04.2007 між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 0, відповідно до умов якого остання отримала кредит в розмірі 80 000 дол. США на строк до 17.04.2018 зі сплатою процентів, комісії в порядку і на умовах, визначених договором (а. с. 5-14). Банк виконав свої зобов'язання за договором, надавши відповідачу грошові кошти на споживчі потреби в іноземній валюті в сумі 80 000 дол. США, яка дорівнює еквіваленту 404 000 грн. за курсом НБУ на день укладання кредитного договору шляхом зарахування на поточний рахунок позичальника (відповідача), що підтверджується заявою на видачу готівки від 17.04.2007 (а. с. 28). Відповідно до виписки з договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» (а. с. 35-36), акту прийому-передачі документації за договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 28.04.2012, ПАТ «Дельта Банк» набув права вимоги за кредитним договором №0 до ОСОБА_2 (а. с. 37). Відповідач умови договору не виконала, внаслідок чого виникла заборгованість в розмірі 145 334,46 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 05.05.2014 р. становить 1 656 812,84 грн. (а. с. 27), яку позивач і просить стягнути на свою користь.

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статтей 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що відповідач, який добровільно погодився на умови кредитного договору, повинен був належно їх виконувати.

Відповідно до матеріалів справи, відповідач всупереч умов вищевказаного кредитного договору, перестав сплачувати кошти, внаслідок чого станом на 05.05.2014 виникла заборгованість в розмірі 145 334,46 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 05.05.2014 становить 1 656 812,84 грн. (а. с. 27).

Таким чином, у відповідача перед Банком виникли зобов'язання щодо повернення заборгованості за вказаним кредитом.

Відповідно ч. 2 ст. 1050, ч. 2 ст. 1054 ЦК України у разі порушення позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, кредитодавець має право достроково стягнути заборгованість по кредиту, відсоткам та комісії.

Враховуючи наведені обставини, а також те, що в суді першої інстанції було встановлено, що відповідач свої обов'язки за вищезгаданим кредитним договором не виконав, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача суми заборгованості правильними.

Посилання апелянта на те, що вона не укладала даного кредитного договору є необґрунтованими, враховуючи наступне.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочини - усвідомлені, цілеспрямовані, вольові дії фізичних або юридичних осіб, спрямовані на досягнення певних правових наслідків.

За змістом ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_5 був підписаний кредитний договір № 0 від 17.04.2007 (а. с. 14), що підтверджує факт його укладення та погодження останньої на всі його вимоги.

Під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції позивач не ставила під сумнів свій підпис під вищезгаданим договором та не клопотала про проведення судом відповідної експертизи, за таких обставин колегія суддів вважає посилання відповідача про факт не укладення вищезгаданого договору такими, що не відповідають обставинам справи .

Доводи апелянта про неотримання коштів за вказаним кредитним договором спростовуються матеріалами справи, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Матеріали справи свідчать, що ПАТ «УкрСиббанк» відповідачу було надано грошові кошти на споживчі потреби в іноземній валюті в сумі 80 000 дол. США, шляхом зарахування на поточний рахунок позичальника (відповідача) від 17.04.2007 (а. с. 28).

За наведених обставин зазначений довід апеляційної скарги колегія суддів вважає необґрунтованим.

Необґрунтованими, на думку колегії суддів, є посилання апелянта на відсутність у позивача правових підстав на стягнення будь-яких коштів з позичальника, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, оскільки відповідно до акту прийому-передачі документації за договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 28.04.2012, ПАТ «Дельта Банк» набув права вимоги за кредитним договором №0 до ОСОБА_2 (а. с. 37).

Посилання апелянта на те, що позивач надав суду копії документів на підтвердження своїх позовних вимог, на думку колегії, також не спростовує висновків суду першої інстанції, оскільки останні належним чином завірені , що в свою чергу не суперечить вимогам ч. 2 ст. 64 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, вимоги апелянта є недоведеними та такими, що не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в апеляційній інстанції, а тому не заслуговують на увагу.

Отже, висновок суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи висновок суду не спростовують.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,304,308,313,314,315,325 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: С.Г. Музичко

Н.О. Прокопчук