ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/2683/15-ц
Провадження № 2/210/1452/15
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"27" серпня 2015 р.

Дзержинський районний суд м.Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Скотар Р.Є.,

за участю секретаря - Таранущенко В.С.,

позивача ОСОБА_2,

представника відповідача не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізінгу недійсним та стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду 24.06.2015 року з вищеназваним позовом. В обґрунтування заявлених вимог, посилається на те, що 07.04.2015 р. між ним та відповідачем укладено договір фінансового лізингу №001798 (далі - Договір), згідно якого предметом договору є «Geely». Відповідно до умов Договору лізингодавець - відповідач - бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу «Geely» та передати його у користування лізингоодержувачу - позивачу, на умовах, передбачених Договором. На виконання умов Договору ним, позивачем, сплачено 69000,00 грн, як передоплату за транспортний засіб, після чого мав бути укладений договір лізингу і протягом декількох днів перейти в його користування предмет лізингу. Однак, як з'ясувалося пізніше 20000,00 грн із сплачених ним коштів склав адміністративний платіж - винагорода лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладанням договору. Автомобіль йому переданий не був, кошти не повернуто, можливість розірвання Договору його умовами не передбачена. Таким чином, він вважає, що відповідач умови Договору не виконав, надаючи послуги, порушив його права як споживача, уклавши договір під впливом обману та внаслідок нечесної підприємницької практики. Просив визнати Договір недійсним та повернути йому сплачені кошти в сумі 69000,00 грн та комісію банку - 552,00 грн.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, обґрунтовуючи їх обставинами, викладеними в позовній заяві, пояснив, що представника відповідача в усній формі пояснила йому, що для отримання автомобілю йому необхідно сплатити 69000,00 грн, він 04.07.2015 року перерахував на рахунок відповідача 20000,00 грн , а 04.08.2015 року - 49000,00 грн , послуги банку склали 552,00 грн. Просив позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача Мельник О.П. (довіреність від 22.07.2015 р., дійсна до 31.12.2015 р., а.с. 21) в судовому засіданні присутнім не був, про час та місце розгляду справи повідомлений, просив розглядати справу за його відсутності, подав до суду заперечення проти позову, в яких зазначив, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, містить повну і достовірну інформацію; діяльність з надання фінансового лізингу визначена чинним законодавством та контролюється Нацкомфінпослуг; неналежне ознайомлення позивача з умовами договору, не може свідчити про введення його в оману відповідачем; адміністративний платіж передбачений умовами договору, авансовий платіж може бути сплачений частинами протягом 12 місяців; з заявою про розірвання договору позивач не звертався, отже Договір є чинним та не припинив свою дію; грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, отже підстави для визнання договору недійсним відсутні, тому просив у задоволенні позову відмовити.

Вислухавши позивача , дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За ч.1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» 07 квітня 2015 року укладено договір №001798 з фінансового лізингу, відповідно до якого та додатків до нього, предметом договору є фінансовий лізинг - транспортний засіб «Geely», який був самостійно та свідомо обраний лізингоодержувачем та в повній мірі відповідає його вимогам ( п.1.1 Договору, Додаток №2).

Згідно п. 1 ст. 806 ЦКУ за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). В даному випадку умови Договору мають характер непрямого лізингу, оскільки придбання Предмету лізингу Лізингодавцем у власність та надання його в користування Позивачу відбувається не на момент укладення Договору, а в строки передбачені Договором та після виконання Лізингоодержувачем необхідних дій, вказаних в і п.п.1.8., 4.1.

В п. 1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» зазначено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Натомість, з матеріалів справи вбачається, що договір містить найменування товару - транспортний засіб «Geely», який був самостійно та свідомо обраний лізингоодержувачем та в повній мірі відповідає його вимогам ( п.1.1 Договору, Додаток №2).

Відповідно до п.1.2 Договору, у разі визначення в даному договорі та/або Додатку №2 тільки марки та або моделі Предмета лізингу, даним договором сторони погодили та визначили, що предмет лізингу вважається повністю ідентифікований на рівні базової моделі та комплектності ( а.с. 16 зв.)

На підставі п.1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Враховуючи вищенаведену специфіку договорів непрямого лізингу Позивач повинен був дійти висновку, що: набуття у власність Позивачем жаданої речі є його первинним волевиявленням, а отримання послуги з фінансового лізингу є лише методом такого придбання. Тому зазначення в Договорі такої модифікації транспортного засобу як «Geely» повністю задовольнило Позивача на момент підписання правочину без зазначення кольору, комплектації, коробки передач та інше. Зазначення в Договорі Лізингодавцем такої модифікації транспортного засобу як «Geely» є достатнім для його ідентифікації порівняно з марками та моделями транспортних засобів інших виробників, а отже таке зазначення істотної умови, як Предмет, в Договорі є дотриманим.

Відповідач здійснює свою господарську діяльність відповідно до норм чинного законодавства України. ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» займається виключним видом господарської діяльності по наданню послуг з фінансового лізингу. Зокрема, відповідно до Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 22.01.2004 року № 21 затверджено положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами.

Відповідно до п. 2.1. ст. 2 Положення, юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг. Відповідач виконавши всі передбачені законодавством вимоги, 11.09.2012 року отримав відповідну Довідку про взяття на облік юридичної особи та згідно офіційного лист з Нацкомфінпослуг де зазначається, що здійснення Відповідачем діяльності з надання послуг з фінансового лізингу не потребує ліцензування. (а.с. 37 )

Відповідно до умов Договору: Лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати Предмет лізингу у власність (отримати право власності на Предмет лізингу) та передати Предмет лізингу у користування Лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим Договором (пункт 1.4 Договору).

Предмет лізингу - транспортний засіб «Geely» - передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 (сто двадцять) робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця Адміністративного платежу, Авансового платежу, Комісії за передачу предмета лізингу та інших передбачених у Договорі платежів (пункт 1.8 договору).

На виконання умов Договору позивачем сплачено на рахунок «Лізингова компанія «АвтоФінанс» 04.07.2015 року - 20000,00 грн ( призначення платежу -оплата згідно договору 001798) 04.08.2015 року - 49000,00 грн ( призначення платежу - «Лізингова компанія «АвтоФінанс» , оплата згідно договору); 392,00 грн та 160,00 грн склали послуги банку ( а.с.25).

Отже, позивачем на рахунок відповідача на виконання умов договору сплачено 69000,00 грн, банківські послуги склали -552,00 грн.

Таким чином, позивач вважає, що ним, виконано умови відповідача щодо перерахування грошових коштів на його рахунок, однак відповідач предмет лізингу у його користування не передав, гроші не повернув.

Позивач посилається на те, що умови договору фінансового лізингу є несправедливими та невигідними для нього, суперечать Закону України «Про захист прав споживачів», положенням Цивільного кодексу України, ст..16 Закону України «Про фінансовий лізинг», положенням постанови НБУ від 10.05.2007 №168, п.9 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», положенням Конституції України.

З таким висновком позивача суд не погоджується з наступних підстав.

Положеннями ч. 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України "Про фінансовий лізинг" (частина 2 статті 806 ЦК України та частина 1 статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг").

Згідно ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений в письмові формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір фінансового лізингу від 07.04 2015 р № 001798 та додатки № 1, 2, 3 до договору вказаним вимогам законодавства відповідають, Договір містить найменування товару (предмет лізингу), розмір лізингових платежів та строк лізингу. Договір складено в письмовій формі, кожна сторінка договору особисто підписана позивачем та повноважною особою відповідача, скріплений печаткою відповідача, що відповідає вимогам. ст.ст. 202 , 203 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 17.6. Договору, Лізингоодержувач своїм підписом засвідчує, що послуга з фінансового лізингу, що надається за цим Договором, обрана ним самостійно, свідомо, без нав'язування з боку Лізингодавця або його представників.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч. 3 ст. 18 цього Закону.

У пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права, судова палата у цивільних справах Верховного Суду України (постанова ВСУ від 11.09.2013 року, справ № 6-40 цс 13 ) зазначила, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. З ч. З ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

В своїй позовній заяві позивач жодним чином не доводить того, що умови договору порушують принцип добросовісності у розумінні п. 6 ч. 1 ст. 3 , ч. 3 ст. 509 ЦК України; того, що умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; та того, що умови договору завдають якоїсь шкоди споживачеві.

Посилання позивача на вчинення правочину під впливом обману не знайшло свого підтвердження в судовому засідання.

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом ( ч.1 ст.229 ЦПКУкраїни).

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Будь-яких належних доказів на підтвердження того, що позивача на час підписання договору було введено в оману та договір йому було нав'язано матеріали справи не містять.

Пунктом 8.2 Договору передбачено, що вартість предмета лізингу на момент укладення договору складає 7546,40 доларів США з урахуванням ПДВ, згідно обмінного курсу долара США до української гривні.

На момент укладення договору попередній розмір щомісячного лізингового платежу, у разі залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання даного договору становить 117,48 доларів США, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, на фактичну дату укладання даного договору - становить 3113,22 грн ( п.10.3 Договору) ( а.с.20).

Порядок здійснення сплати лізингових платежів, зазначених в п. 10.1,10.2,10.3 ст.10 Договору та в додатках до нього, які були підписані сторонами по справі.

Відповідно до п. 9.7 ст.9 Договору, кошти які сплачуються лізингоодержувачем до моменту отримання предмету лізингу, незалежно від їх призначення, яке вказується у квитанції, зараховуються по даному Договору у наступному порядку: - Адміністративний платіж, -Авансовий платіж; - Комісія за передачу предмету лізингу; - у разі наявності, різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4. ст. 9 Договору, або різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.6. ст. 9 даного Договору. У разі затримки строку сплати лізингового платежу (не враховуючи право лізингоодержувача виплачувати авансовий платіж протягом 12 місяців), строк поставки предмета лізингу може бути відповідно змінено ( а.с.18).

Таким чином, позивачем сплачено в повному обсязі адміністративний платіж - 20000,00 грн, частину авансового платежу - 49000,00 грн., та не сплатив комісію за передачу предмету лізингу, тоді як відповідно до п.1.8 ст.1 Договору обчислення строку передачі предмету лізингу починається після сплати трьох складових. Тобто, позивачем не виконано всі умови Договору, які передують передачі предмету лізингу в його користування.

Позивач вважає, що відповідач при включенні лізингових платежів до договору, вийшов за межі встановленого ч. 2 ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» переліку.

Відповідно до ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати:а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно;в) компенсацію відсотків за кредитом;г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Таким чином, сторони вправі вільно обирати та погоджувати будь-які умови договору та будь-які лізингові платежі, які необхідні сторонам для належного виконання цього правочину.

Щодо неправомірності застосування в умовах Договору грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 524 ЦК, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно ст. 533 ЦК, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо зобов'язання визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, відповідачем зазначено у Договорі грошове зобов'язання в іноземній валюті та здійснено перерахунок грошового зобов'язання в національній валюті на день укладення Договору , що відповідає вимогам чинного законодавства.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_2 не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, тому суд відмовляє в задоволенні його позовних вимог.

Позивача при зверненні до суду звільнено від сплати судового збору на підставі ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч.4 ст.88 ЦПК України, судовий збір у розмірі 695,52 грн. слід компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст.ст.229,230,524,533,627, 806 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60, 88,213-215,294 ЦПК України, ст. ст. 1-4,6 Закону України "Про фінансовий лізинг", ст..ст.3,18,19,22 Закону України «Про захист прав споживачів», Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізінгу недійсним та стягнення коштів - відмовити.

Судові витрати у розмірі 695,52 грн. компенсувати за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особами, які брали участь у справі, але не були присутніми при проголошенні рішення, у той же строк із дня отримання його копії.

Повний текст рішення складено 01 вересня 2015 року.

Суддя: Р. Є. Скотар