Єдиний унікальний номер 725/4899/14-ц
Номер провадження 2/725/1113/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.02.2015 року Першотравневий районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючого судді Піхало Н. В.

при секретарі Томко І.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» в особі Чернівецької обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про застосування правових наслідків набуття майна без достатньої правової підстави шляхом стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2014 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала на те, що 26.06.2006 року між нею та банком укладено генеральний кредитний договір №0606/32/МЦ та кредитний договір №0606/32/МЦ, який є невід'ємною частиною вказаного генерального договору. Згідно вказаних кредитних договорів та п. 1.3 договору про переведення боргу №0606/33/МЦП від 15.06.2011 року, відповідач надав їй кредит за програмою Європейського Банку Реконструкції та Розвитку у сумі 117 000 дол. США зі сплатою 12,5-15 % річних терміном на 84 місяці та на виконання умов вказаних договорів нею здійснювались відповідні платежі, зокрема всього нею сплачено 117382,74 дол. США, з яких 56111,55 дол. США - проценти за користування кредитом, а решта тіло кредиту.

Також вказувала на те, що 15 липня 2011 року між нею та банком укладено додаткову угоду №0606/32/МЦ/2 до Генерального кредитного договору №0606/32/МЦ від 26 червня 2006 року та додаткову угоду №0606/3З/МЦ/4, відповідно до яких текст вказаного Генерального кредитного договору було викладено в новій редакції.

В подальшому на рефінансування кредитної заборгованості в сумі 57579,18 доларів США згідно кредитного договору №0606/32/МЦ від 26 червня 2006 року між нею та відповідачем було підписано кредитний договір №014/42-0-1/73 від 15 липня 2011 року, який укладено в рамках Генерального кредитного договору №0606/33/МЦ від 26 червня 2006 року, та додаткову угоду №014/42-0-1/72/1 від 04 жовтня 2012 року до Кредитного договору №014/42-0-1/72 від 15 липня 2011 року, укладеного в рамках Генерального кредитного договору №0606/33/МЦ від 26 червня 2006 року.

По вказаним договорам, нею за період з 26 червня 2006 року по 14 липня 2011 року було помилково сплачено банку 115451 доларів 99 центів США, з яких в якості процентів за користування кредитом 56031 долар 52 центи США, решта коштів - погашення тіла кредиту, а також 232834, 73 долари США, з яких на погашення тіла кредиту 12069, 66 долар США, решта 112143, 07 дол. США - в якості процентів за користування кредитом.

Вважає, що вказані 11243,07 дол. США, які сплачені нею в якості процентів за користування кредитом, були отриманні відповідачем без достатньої правової підстави, оскільки в період з 26.06.2006 року по 14.07.2011 року підписані сторонами договору не містили істотних умов, а тому не були укладеними.

Зокрема, в обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що вказані вище кредитні договори до 14.07.2011 року не містили в собі обов'язкових істотних умов щодо припинення їх дії, детального розпису загальної вартості кредиту, тобто ціни договору, а також відповідальності кредитора за порушення зобов'язання, а також відповідачем їй як споживачу банківських послуг не надано інформації щодо умов кредитування.

Вважає, що лише з 15.07.2011 року у позивача виник обов'язок сплачувати проценти за користування кредитними коштами, оскільки після укладення в рамках вказаного вище генерального договору кредитних договорів №014/42-0-1/73 та №014/42-0-1/72 сторонами було досягнуто домовленості щодо всіх істотних умов характерних для такого виду договорів.

Також вказувала на те, банком без належної правової підстави було отримано грошові кошти, сплачені нею в якості відсотків за користування кредитними коштами, чим порушено її право передбачене ч 1 ст. 319 ЦК України, а тому вважає, що відповідач повинен відшкодувати їй 1498840,80 грн. відповідно до офіційного курсу валют НБУ станом на 26.08.2014 року, що еквівалентно 112143,07 дол. США, оскільки, на її думку, банк неправомірно отримав зазначені грошові кошти чим порушив її права, передбачені ч. 1 ст. 319 ЦК України щодо володіння, користування та розпорядження вказаними грошовими коштами.

У зв'язку з наведеним, посилаючись на норми матеріального права, просила стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у сумі 1498840,80 грн.

В судове засідання позивач не з'явилась, про причини своєї неявки суд не повідомила, в її інтересах діяв представник ОСОБА_3, який позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав викладених ним у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та надав суду пояснення аналогічні змісту письмових заперечень в яких вказав, що сторонами кредитних договорів, укладених між позивачем та відповідачем, було досягнуто згоди з усіх істотних умов, позивач договори підписала, погодившись з їх умовами та не надавала своїх пропозицій щодо внесення змін у вказані договори, крім того рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 28.12.2012 року з ОСОБА_1 стягнуто заборгованість по вказаних договорах та ОСОБА_1 позов про стягнення заборгованості визнала в повному обсязі. Крім того, зазначав, що рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 18.03.2014 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 23.04.2014 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитних договорів недійсними з підстав відсутності в них усіх істотних умов та вчинення правочинів з використанням нечесної підприємницької діяльності. Таким чином, вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до змісту ст.ст. 55,124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Так, судом встановлено, що 26.06.2006 року між позивачем та відповідачем укладено генеральний кредитний договір №0606/32/МЦ, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 117000 дол. США та в рамках даного договору сторони домовились, що на підставі додатково укладених кредитних договорів позичальнику можуть надаватись кредити по лінії Європейського Банку Реконструкції та розвитку у дол.. США на умовах визначених даним договором та відповідним кредитним договором. (а/с 9-12).

Також судом встановлено, що 26.06.2006 року в рамках вказаного вище кредитного договору за програмою ЄБРР банк надав позивачу кредит в сумі 117000 дол. США зі сплатою 12,5 % - 15 % річних, терміном на 84 місяці із погашенням відповідно до Графіка погашення, що є невід'ємною частиною даного договору (а/с 13-15).

Факт отримання позивачем кредитних коштів відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України суд визнає таким, що не підлягає доказуванню, оскільки дана обставина визнана представниками сторін в судовому засіданні.

Таким чином, відповідач виконав свої зобов'язання за вказаними договорами, надавши позивачу обумовлену суму кредитних коштів.

Так, відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Як вбачається з виписки по рахунках, які відносяться до кредитного договору №0606/32/МЦ за період з 26.06.2006 року по 17.07.2014 року, прийнявши умови вказаних вище договорів, позивач сплачувала заборгованість за кредитним договором та відсотки за користування кредитом (а/с 69).

В подальшому 16.06.2011 року між сторонами було укладено договір №0606/33/МЦП про переведення боргу, відповідно до якого первісний боржник ОСОБА_4 за згодою кредитора перевела свої боргові зобов'язання за кредитним договором до нового боржника ОСОБА_1 на загальну суму 58205,71 дол. США (а/с 33).

Крім того, судом встановлено, що 15.07.2011 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду №0606/32/МЦ/2 до Генерального кредитного договору №0606/32/МЦ від 26.06.2006 року, відповідно до умов якої текст генерального договору сторони домовились викласти в новій редакції з метою рефінансування залишку кредитної заборгованості в сумі 57632,80 дол. США згідно кредитного договору №0606/32/МЦ від 26.06.2006 року у національну валюту України по курсу МВРУ на дату укладення кредитного договору (а/с 16)

Також, 15.07.2011 року між сторонами укладено кредитний договір №014/42-0-1/72 в рамках Генерального кредитного договору №0606/33/МЦ від 26.06.2006 року відповідно до якого банк надав позичальнику кредит в сумі 460921,34 грн. на рефінансування залишку кредитної заборгованості в сумі 57579,18 дол. США згідно кредитного договору №0606/33/МЦ від 26.06.2006 року з врахуванням усіх внесених змін до нього (а/с 53)

Вважаючи, що саме з дати укладення вказаної додаткової угоди та кредитного договору між нею та відповідачем виникли договірні правовідносини, а укладенні раніше договори є недійсними з підстав відсутності у них усіх необхідних істотних умов щодо відповідальності кредитора, порядку припинення договору, детального розпису загальної вартості кредиту, позивач звернулась з даним позовом з метою повернення сплачених нею відсотків за користування кредитом за період з 26.06.2006 року по 15.07.2011 року, вважаючи вказані грошові кошти безпідставно набутим банком майном та на які поширюються вимоги ст.ст. 1212, 1213 ЦК України, проте з такими висновками позивача погодитись не можна, виходячи з наступних підстав.

Так, загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

У відповідності до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Таким чином, виходячи з аналізу вище вказаних норм права, предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права, тобто за змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до ч.1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1,2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 177 ЦК України передбачено, що об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Так, під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач зверталась до Новоселицького районного суду Чернівецької області з позовом про захист прав споживача та визнання недійсними ряду кредитних договорів та додаткових угод до них, серед яких також вище вказані досліджені судом правочини (а/с 130).

Зокрема, рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 18.03.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 23 квітня 2014 року, в задоволенні вищевказаного позову відмовлено в повному обсязі (а.с. 137-138).

Як убачається зі змісту даних судових рішень, в ході розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» судом надавалась правова оцінка оспорюваним позивачкою кредитним договорам в частині дотримання при їх укладенні вимог закону, зокрема положень ст.ст. 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», у тому й наявності підстав для визнання їх неукладеними через відсутність усіх істотних умов, зокрема, обов'язкової умови про припинення дії договору, відсутністю відомостей про детальний розпис загальної вартості кредиту, тобто ціни, а також відомостей про відповідальність банку.

Таким чином, на момент розгляду справи, укладені між позивачем та відповідачем договори у встановленому законом порядку недійсними не визнані, за таких обставин, відповідач набув грошові кошти, сплачені позивачем на виконання вказаних вище договорів, тобто з підстав передбачених законом.

Крім того, як вбачається з правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 02.10.2013 року за наслідками розгляду цивільної справи №6-88цс13, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу.

У відповідності до вимог ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

За таких обставин, враховуючи відсутність належних та допустимих доказів щодо недійсності генерального кредитного договору та укладених в його рамках додаткових угод та кредитних договорів до 15.07.2011 року, суд приходить до висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами регулюються зобов'язальним правом щодо окремих видів угод та у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування ст.ст. 1212, 1213 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути грошові кошти.

Таким чином, суд ураховуючи вищевказане, приходить до висновку пр. відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про застосування правових наслідків набуття майна без достатньої правової підстави шляхом стягнення грошових коштів.

На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 11,177,202,509,627,1054,1212 ЦК України, ст.ст. 3,4, 10, 11, 57,58, 60,61, 64, 76, 88, 158, 218, 294, ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» в особі Чернівецької обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль про застосування правових наслідків набуття майна без достатньої правової підстави шляхом стягнення грошових коштів - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Н. В. Піхало