Номер провадження 2/754/98/15
Справа №754/5475/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

25.02.2015 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Шевчука О.П.

при секретарі - Бойко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3 - тя особа - Деснянський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1. 3 - тя особа - Житлово - будівельний кооператив "Хімік - 15" про визнання правочину удаваним, визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності та визнання договору купівлі - продажу частково недійсним

В С Т А Н О В И В:

До суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 28.01.2014 року вона уклала із ОСОБА_4 договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1.

Право власності позивача на придбане майно зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно умов договору купівлі - продажу продавець відчужуваної квартири зобов'язалась зняти з реєстраційного обліку всіх зареєстрованих в квартирі осіб до 12.02.2014 року.

Проте колишній чоловік продавця - ОСОБА_2 категорично відмовляється зніматися з реєстраційного обліку в квартирі та продовжує в ній проживати, чим чинить позивачу перешкоди у здійсненні права користування придбаним нею майном.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просить суд усунути їй перешкоди в користуванні майном, позбавити відповідача права користування житловим приміщенням та виселити його з квартири.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 24.07.2014 року відкрито провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5. ОСОБА_4 про визнання права власності на ? частину квартири та визнання недійним договору дарування квартири (а.с. 36).

04.08.2014 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_4, ОСОБА_1 про визнання договору купівлі - продажу недійсним (а.с. 69 - 71).

Ухвалою суду від 06.08.2014 року зустрічний позов прийнято та об'єднано в одне провадження з позовом ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування квартирою (а.с. 76).

Того ж 06.08.2014 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_1 об'єднано в одне провадження з цивільною справою за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійним та визнання права власності на частину квартири (а.с. 114).

11.09.2014 року відповідачем ОСОБА_2 подано до суду остаточну редакцію своїх вимог, відповідно якої відповідач просить суд визнати угоду - договір дарування від 12 квітня 1993 року вчинений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 удаваною угодою та визнати договір дарування договором купівлі - продажу; визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2; визнати право власності за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у рівних частках, тобто по ? частині за кожним із них на квартиру АДРЕСА_1; визнати частково недійним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 вчинений ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в частині продажу ? частини квартири, належної ОСОБА_2 (а.с. 134 - 139).

Зазначені вимоги ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що з ОСОБА_4 він перебував у зареєстрованому шлюбі з 15.06.1985 року по 05.06.2012 року.

За час перебування у шлюбі подружжям придбано квартиру АДРЕСА_1, що належить до ЖБК "Хімік - 15".

Після одруження ОСОБА_4 та ОСОБА_2 між подружжям та їх батьками вирішено, що для сім'ї буде побудована кооперативна квартира за спільні кошти двох сімей в рівних долях.

ОСОБА_3 - мати ОСОБА_4 мала можливість позачергово побудувати кооперативну квартиру, однак для цього необхідною бала реєстрація у її квартирі ще однієї особи.

У зв'язку з цим ОСОБА_2 знявся з реєстраційного обліку у квартирі АДРЕСА_2 де був зареєстрований з 1975 року і зареєструвався у квартирі АДРЕСА_4 - за місцем реєстрації своєї дружини.

У березні 1987 року внесено перший пайовий внесок за квартиру в розмірі 4 856 крб.

27 січня 1989 року на ім'я ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 отримано ордер на право заняття квартири АДРЕСА_1. В квартиру зазначені особи не вселялись та в ній не проживали, а у січні 1990 року в зазначене житлове приміщення вселились подружжя ОСОБА_2, ОСОБА_4 та їх дитина - ОСОБА_10 1986 року народження.

До 1992 року подружжя ОСОБА_10 сплачувало щомісячно пайовий внесок за квартиру, 17.03.1992 року було внесено повну вартість квартири в сумі 7 000 крб.

Після розірвання шлюбу у 2012 році ОСОБА_2 продовжував проживати у квартирі, ОСОБА_4 залишила квартиру лише у 201 4 році.

У грудні 2013 року ОСОБА_2 випадково побачив в мережі Інтернет оголошення про продаж квартири, в якій він проживає, квартиру ніхто з потенційних покупців не оглядав.

Після отримання позовної заяви про його виселення ОСОБА_2 стало відомо, що ще у 1993 році мати його дружини ОСОБА_3 подарувала спірну квартиру ОСОБА_4 замість укладання договору купівлі - продажу.

Оскільки фактично між сторонами угоди дарування повинен бути укладений договір купівлі - продажу, ОСОБА_2 вважає, що йому належить ? частина квартири, як майно, набуте за час шлюбу.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просить суд його вимоги задовольнити, в задоволені позову ОСОБА_1 до нього відмовити.

Позивач ОСОБА_1 та її представник вимоги позову про усунення перешкод у здійсненні права користування квартирою підтримали, проти задоволення вимог ОСОБА_2 заперечували.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник вимоги свого позову про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності та визнання договору частково недійсним підтримали, вимоги позову ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування не визнали.

Представник третьої особи - Деснянського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, до суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі (а.с. 22).

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилась, про день та час слухання справи повідомлена належним чином, до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі (а.с. 194 - 195, 198 - 199).

Представник третьої особи - ЖБК "Хімік - 15" в судове засідання не з'явилась, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином (а.с. 192).

Заслухавши пояснення сторін у справі та їх представників, дослідивши письмові докази, суд встановив наступне.

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 15.06.1985 року (а.с. 46).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05.06.2012 року шлюб між ними розірвано (а.с. 45).

12.04.1993 року мати ОСОБА_4 - ОСОБА_6 подарувала дочці квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 15).

ОСОБА_2 просить суд визнати зазначену угоду удаваним правочином та визнати її договором купівлі - продажу.

Зазначена вимога ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В обґрунтування позову в цій частині ОСОБА_2 зазначає, що фактично між сторонами повинна була укладена не угода щодо дарування, а договір купівлі - продажу квартири, що підтверджується домовленостями між подружжям та їх батьками.

Статтею 235 ЦК України встановлено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Відповідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог.

В ході розгляду справи ОСОБА_2 та його представником не надано жодних доказів існування такої домовленості та доказів наявності наміру укладати колишньою дружиною та її матір'ю договору дарування квартири.

При цьому судом встановлено, що подарована ОСОБА_4 її матір'ю квартира знаходиться в ЖБК "Хімік - 15", паєнакопичення за неї сплачене членом кооперативу - матір'ю ОСОБА_4 17.03.1992 року, що підтверджується довідкою ЖБК та квитанціями про сплату паєнакопичення (а.с. 89, 209).

Відповідно ст.15 Закону України "Про власність" від 07.02.1991 року, який втратив чинність 27.04.2007 року та був чинний на час сплати ОСОБА_11 паєнакопичення за квартиру, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення,надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом.

Зазначене свідчить про те, що мати ОСОБА_4 набула право власності на спірну квартиру відповідно законодавства, що діяло на той час та мала право вільно розпорядитись нею на власний розсуд.

Щодо вимог ОСОБА_2 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, зазначена вимога також не ґрунтується на нормах законодавства з наступних підстав.

Статтею 57 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте чоловіком, дружиною за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування є особистою приватною власністю дружини,чоловіка.

Оскільки судом встановлено, що квартира подарована ОСОБА_4 відповідно договору дарування, вона є її особистою власною.

За таких обставин суд підстав для задоволення позову ОСОБА_2 в цій частині не вбачає.

Оскільки суд не знаходить підстав для задоволення вимог ОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири удаваним правочином, визнання квартири спільним сумісним майном, набутим за час шлюбу, не підлягають задоволенню вимоги про визнання за ним права власності на ? частину спірної квартири та визнання частково недійним договору купівлі - продажу спірної квартири ОСОБА_1

Разом з тим суд вважає обґрунтованими вимоги ОСОБА_1 про усунення їй перешкод у здійсненні права користування квартирою з наступних підстав.

Судом встановлено, що 28.01.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с. 10).

Право власності покупця на придбане майно зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 11).

Відповідно п. 16 Договору купівлі - продажу сторони обумовили, що Продавець знімає з реєстраційного обліку всіх зареєстрованих осіб до 12.02.2014 року.

03.02.2014 року ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2, який зареєстрований та проживає в придбаній нею квартирі з вимогою про звільнення квартири та зняття з реєстраційного обліку (а.с. 16, 17).

Не зважаючи на викладене, ОСОБА_2 продовжує проживати у квартирі та з реєстраційного обліку в ній не знімається.

Відповідно ст. 405 ЦК України лени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Аналіз зазначеної норми Кодексу надає підстави для висновку про те, що право користування житловим приміщенням члена сім'ї власника житла є похідним від права власності власника житлового приміщення.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

Таким чином, після припинення права власності ОСОБА_4 на квартиру в зв'язку з її відчуженням ОСОБА_4 втратив право користування нею.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" (п. 33, 34) роз'яснено судам, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).

У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР;стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про обгрунтованість вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 суд, керуючись ст. 88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати - суму сплаченого при зверненні до суду судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10,60,88,213-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1.

Позбавити ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 243 грн. 60 коп.

ОСОБА_2 в задоволенні позову до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1. 3 - тя особа - Житлово - будівельний кооператив "Хімік - 15" про визнання правочину удаваним, визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності та визнання договору купівлі - продажу частково недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя