Провадження № 22-ц/779/972/2015
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Бойчука І.В., Горейко М.Д.,

секретаря Драганчук У.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 04 лютого 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2014 року ПАТ «ВіЕс Банк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивував тим, що відповідач неналежно виконував взяті на себе зобов'язання за кредитним договором №67/37 від 30.09.2008 року, в зв'язку із чим йому 25.06.2014 року було надіслано вимогу про дострокове повернення кредиту. Враховуючи, що вимога боржником не виконана та що розмір заборгованості станом на 01.10.2014 року складає 16 673, 66 доларів США, що по курсу НБУ еквівалентно 215 910,30 грн., просив задовольнити позов.

В жовтні 2014 року ПАТ «ВіЕс Банк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовні вимоги мотивовано тим, що в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №67/37 від 30.09.2008 року між ПАТ та боржником 30.09.2008 року укладено іпотечний договір, згідно якого останній надав в іпотеку нежитлові приміщення, які знаходяться в АДРЕСА_1, загальною площею 42,5 кв.м. 25.06.2014 року банком надіслано боржнику вимогу про дострокове повернення кредиту та попереджено про звернення стягнення на предмет іпотеки. Посилаючись на те, що у встановлений строк вимога боржником не виконана, просив звернути стягнення заборгованості по кредитному договору станом на 01.10.2014 року в розмірі 16 673, 66 доларів США, що по курсу НБУ еквівалентно 215 910,30 грн., на предмет іпотеки у спосіб, визначений ст. 38 Закону України «Про іпотеку», закріпивши за банком права управителя на період до реалізації предмета іпотеки.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 20 листопада 2014 року позовні вимоги об'єднано в одне провадження.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 04 лютого 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ«ВіЕс Банк» заборгованість за кредитним договором №67/37 від 30.09.2008 року, з яких: в сумі 203 133,86 грн. по тілу кредиту, 11973, 85 грн. - по процентах за користування кредитом, 802,59 грн. пені за прострочення заборгованості.

Для задоволення вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитним договором у вищезазначеній сумі також звернуто стягнення на предмет іпотеки - належні ОСОБА_2 на праві власності на нерухоме майно нежитлові приміщення, які знаходяться в АДРЕСА_1, загальною площею 42,5 кв.м., шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, передбаченої ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Зазначено встановлення початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації в порядку, визначеному в Законі України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Передано також предмет іпотеки на період до його реалізації у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку», з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням в управління ПАТ.

Вирішено також питання розподілу судових витрат.

На дане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом всіх обставин справи та невідповідність висновків фактичним обставинам справи, які мають істотне значення для правильного вирішення справи. Зазначає, що йому не було відомо про наявність спору в суді, оскільки ні копії ухвали про відкриття провадження в ній, ні судових повісток він не ротрпимував. Тому рішення постановлено у його відсутності без належного повідомлення про день та час розгляду справи, внаслідок чого він був позбавлений можливості подати свої заперечення на позов. Крім того, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки ними укладено тільки один кредитний договір №67/37 від 30.09.2008 року на суму 25 000,00 доларів США з процентною ставкою 12,5 відсотків. Будь-якої згоди на підвищення процентної ставки за користування кредитом він не надавав. Тому відповідно судом неправильно визначено загальну суму заборгованості. При вирішенні спору судом не враховано, що 04.02.2015 року на погашення кредитної заборгованості ним сплачено банку 355 доларів США, що еквівалентно 5 905,31 грн. З врахуванням цієї суми розмір заборгованості повинен бути меншим. Неправильним вважає також і рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки суд виходив з неіснуючих в природі зобов'язань по кредитному договору, який ним не укладався. При цьому судом неправильно застосовано норму ст. 34 Закону України «Про іпотеку», оскільки визначені законом підстави для передачі предмету іпотеки в управління банку відсутні. Не містить таких мотивів і рішення суду.

З цих підстав просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В засіданні апеляційного суду апелянт доводи скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Представник ПАТ «ВіЕс Банк» в судове засідання не з'явився будучи належним чином повідомленим, що не перешкоджає розгляду справи в його відсутності.

Вислухавши доповідача, пояснення апелянта, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «ВіЕс Банк» суд першої інстанції виходив з того, що у зв'язку із невиконанням ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором № №67/37 від 30.09.2008 року, забезпечених договором іпотеки, укладеним між ним та банком, останній вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом як стягнення заборгованості за кредитним договором, так і звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений ст. 38 Закону України «Про іпотеку». При цьому прийшов до висновку про передачу в управління банку предмету іпотеки на період до його реалізації у порядку, встановленому вищезазначеним законом.

Такий висновок місцевого суду не відповідає вимогам матеріального права та не узгоджується з дійсними обставинами справи, а тому колегія суддів повністю погодитися з ним не може.

З матеріалів справи вбачається, що згідно кредитного договору № №67/37 від 30.09.2008 року, укладеного між ВАТ «Фольксбанк» (в подальшому ПАТ «ВіЕс Банк» ) та ОСОБА_2, останній отримав кредит в розмірі 25 000,00 доларів США зі сплатою 13,5 % річних строком на 15 років з погашенням останнього платежу в розмірі залишку заборгованості по кредиту в термін не пізніше 29.09.20123 року (а.с. 4-7 т.2).

Відповідно до ст.ст. 526,1049,1054,1050 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику в строк та в порядку, встановленому договором, а також проценти та неустойку.

Встановлено, що позичальник свої зобов'язання належним чином не виконував та допустив починаючи з квітня 2014 року заборгованість по процентах за користування кредитом, яка станом на 01.10.2014 року становить 924,68 долари США, що еквівалентно 11 973,85 грн. Відповідно з травня 2014 року- прострочену заборгованість по тілу кредиту, яка аналогічно станом на 01.10.2014 року складає 695 доларів США. За несвоєчасне(неналежне) повернення кредиту та процентів за користування ним боржнику нараховано пеню в розмірі 61,98 доларів США, що становить 802,59 грн.

Вказана сума заборгованості підтверджується відповідним розрахунком (а.с. 3 т.2). Враховуючи, що рішення постановлено судом за відсутності відповідача в ході розгляду справи судом першої інстанції вона ним не оспорювалась. Разом з тим, не спростована вона і в засіданні апеляційного суду.

Посилання апелянта на ту обставину, що 04.02.2015 року ним на погашення заборгованості по договору сплачено 355 доларів США, в зв'язку із чим сума заборгованості є меншою, не заслуговує на увагу. Апеляційним судом перевіряється законність та обґрунтованість рішення суду на момент його постановлення, тому дана обставина не може слугувати підставою для скасування чи зміни рішення суду в цій частині.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що ОСОБА_2 належним чином своїх зобов'язань перед банком щодо повернення кредитних коштів не виконував, та обґрунтовано стягнув з відповідача на користь Банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 203 133,86 грн. по кредиту, 11973,85 грн. по процентах, 802,59 грн. пені за прострочення заборгованості.

Розглянувши справу в цій частині в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення в цій частині ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга в зазначеній частині не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Підстав для задоволення апеляційної скарги в цій частині не встановлено, а тому рішення суду в цій частині слід залишити без змін.

Що стосується судового рішення в частині задоволення позовних вимог банку до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, то колегія суддів виходить з наступного.

Матеріалами справи підтверджується, що у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 30.09.2008 року сторонами укладено іпотечний договір, згідно якого боржник надав в іпотеку нежитлові приміщення, які знаходяться в АДРЕСА_1, загальною площею 42,5 кв.м . Згідно п. 1.4 договору сторони визначили, що вартість предмету іпотеки становить 174 999,60 грн. (а.с.10-14 т. 1).

За змістом ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 1 ст. 33 та ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса.

Відповідне право іпотекодержателя вимагати задоволення вимог за рахунок Предмету іпотеки у випадку невиконаня або неналежного виконання позичальником зобов'язань в цілому або в тій чи іншій його частині передбачено також розділом 6 іпотечного договору.

Із матеріалів справи вбачається, що 25.06.2014 року банком надіслано боржнику вимогу про дострокове повернення кредиту та попереджено про звернення стягнення на предмет іпотеки, однак така ним не виконана (а.с.10 т.2).

Згідно передбаченого ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, суд повинен всебічно і повно з'ясувати усі обставини, що складають предмет доказування,дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів(статті 58,59 ЦПК України), окремо та всі докази у їх сукупності в порядку, передбаченому статтями 185,187,189 ЦПК.

Встановлено, що 07.10.2014 року позивач звернувся в суд з окремими позовними заявами до ОСОБА_2, в одній з яких просив стягнути заборгованість за кредитним договором на загальну суму 16 673, 66 доларів США, що по курсу НБУ еквівалентно 215 910,30 грн.(а.с.2 т.2). В іншій - стягнути цю суму заборгованості шляхом звернення її стягнення на предмет іпотеки (а.с. 2-3 т.1).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 20 листопада 2014 року позовні вимоги об'єднано в одне провадження, оскільки суд за власною ініціативою прийшов до висновку, що позовні вимоги заявлені одним і тим же позивачем до одного і того ж відповідача, є однорідними і перешкод для їх спільного розгляду не встановлено (а.с.72 т.1, а.с.57 т.2).

Відповідно до п. 42 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором, оскільки при задоволенні позову відбудеться подвійне стягнення боргу за одним кредитним договором, що протирічить діючому законодавству.

Вирішуючи спір в цій частині суд першої інстанції на зазначені вимоги закону уваги не звернув, у достатньому обсязі не визначився щодо характеру спірних правовідносин та яка правова норма підлягає застосуванню до них, тому прийшов до неправильного висновку про одночасне задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відтак, постановлене ним в цій частині всупереч вимог ст. ст.213, 214, 215 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення не може залишатися в силі та підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Враховуючи, що рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові, відповідно скасуванню підлягає і рішення в частині стягнення судових витрат.

А тому розподіл судових витрат між сторонами слід провести згідно положень ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 04 лютого 2015 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення судових витрат скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВіЕс Банк» 2 280, 90 грн. сплаченого судового збору.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: І.В. Бойчук

М.Д. Горейко