Провадження № 2/750/480/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2015 року м.Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова у складі:

головуючого - судді Супруна О.П.,

при секретарях - Носенко М.Ю., Панасюк Т.В.,

за участю позивача, представника позивача - адвоката ОСОБА_1, відповідача, представника відповідача - адвоката ОСОБА_2, представника третьої особи - Ларченко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_6, ОСОБА_7, про виселення,

третя особа - орган опіки та піклування Деснянської районної у місті Чернігові ради,

в с т а н о в и в :

17 грудня 2015 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить виселити ОСОБА_5 та її малолітніх дітей ОСОБА_6 і ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1, посилаючись на те, що у вересні 2013 року ОСОБА_4 дозволили зареєструвати ОСОБА_5, яка була її двоюрідною племінницею, з її малолітніми дітьми у вказаній квартирі, в якій позивач є квартиронаймачем. У червні 2014 року ОСОБА_5 вселилася разом з малолітніми дітьми до спірної квартири, однак починаючи з перших днів спільного проживання відповідач ОСОБА_5 систематично порушує правила співжиття, влаштовує гучні скандали, постійно ображає, обмежує користування кухнею, санвузлом, створюючи позивачеві неможливі умови для проживання.

Позивач та її представник у судовому засіданні підтримали заявлений позов та просили суд його задовольнити.

Відповідач та її представник проти позову заперечували.

Представник третьої особи вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, думку представника третьої особи, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов наступного висновку.

У судовому засіданні встановлено, що позивач є квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1. Разом з нею в даній квартирі зареєстровані ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 5).

Реєстрація у спірній квартирі відповідача та її малолітніх дітей відбулась на підставі письмової заяви ОСОБА_4 від 18.09.2013, поданої начальникові Деснянського РВ у м. Чернігові УДМС в Чернігівській області (а.с. 73).

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 та її малолітні діти іншого житла, що належить їм на прав власності, не мають.

Позивач, посилаючись на систематичне порушення відповідачем правил співжиття, що робить неможливим для неї проживання в одній квартирі, просить виселити останню та її дітей з помешкання. Як на підставу своїх вимог та систематичність порушень посилається на наступні докази.

Так, 04 липня 2014 року до прокуратури м. Чернігова надійшло звернення від ОСОБА_4 про допомогу у виселенні ОСОБА_5, зі змісту якого убачається, що позивач через свою юридичну необізнаність надала дозвіл на реєстрацію відповідача та її малолітніх дітей, а вселившись до квартири, остання викрадає в неї ключі від квартири, встановлює замки у міжкімнатні двері, погрожує, що змушує позивача боятися за своє життя та здоров'я. Прокуратурою м. Чернігова заява щодо крадіжки ключів направлена до ЧМВ УМВС України в Чернігівській області для вжиття заходів до реагування. ОСОБА_5 16.07.2014 надала письмові пояснення, де заперечила погані стосунки з позивачем та підтвердила встановлення замків. З ОСОБА_5 була проведена профілактична бесіда про недопущення протиправних дій відносно заявниці в подальшому, а заявниці рекомендовано звернутись до суду, про що ДІМ ВДІМ ЧМВ УМВС України в Чернігівській області О.М. Галата складено висновок від 16.07.2014.

26 вересня 2014 року ОСОБА_4 звернулась до ЧМВ УМВС України в Чернігівській області з письмовими поясненнями, в яких просила вжити заходів до ОСОБА_5, у зв'язку з тим, що остання завдає їй незручностей своєю поведінкою, не дає можливості проживати у квартирі, підвищує голос та ображає. У висновку ст. ДІМ ВДІМ ЧМВ УМВС України в Чернігівській області А.В. Хоменко від 01.10.2014 за вказаним зверненням зазначено, що в усній формі ОСОБА_5 повідомила про правомірність її проживання у спірній квартирі та просила більше її з даного приводу не турбувати. Будь-які заходи до відповідача не застосовувались.

16 грудня 2014 року ОСОБА_4 звернулась до ДІМ ВДІМ ЧМВ УМВС України в Чернігівській області з письмовими поясненнями, в яких також просила вжити заходів до ОСОБА_5, у зв'язку з тим, що остання шляхом шантажу, погроз та морального тиску, створення нестерпних умов для проживання вимагає переоформити на неї особовий рахунок на квартиру та дозволити приватизувати жиле приміщення. При цьому ОСОБА_4 зазначила, що реально відчуває загрозу своєму життю та здоров'ю. ОСОБА_10 у своїх письмових поясненнях заперечила вищевказані твердження та зазначила, що була вимушена встановити замки на міжкімнатні двері, оскільки ОСОБА_4 без дозволу бере її речі. Крім того, заявник постійно створює провокаційні ситуації, після чого поширює неправдиву інформацію сусідам. Як убачається з висновку ст. ДІМ ВДІМ ЧМВ УМВС України в Чернігівській області А.В. Хоменко від 24.12.2014 за вказаним зверненням до відповідача заходи не застосовувались, проведення перевірки закінчено, а матеріали направлені до архіву.

Згідно положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Відповідно до положень ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого

приміщення.

Пленум Верховного Суду України у постанові № 2 від 12.04.1985 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз'яснив, що під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст. 116 ЖК України без надання іншого житлового приміщення, і відповідно до правил ЦПК України про допустимість засобів доказування, факт застосування таких заходів запобігання має підтверджуватись відповідними доказами.

В той час, як з досліджених судом доказів вбачається, що відносно відповідача ЧМВ УМВС України в Чернігівській області було винесено лише одне офіційне попередження щодо її протиправної поведінки - 16.07.2014.

Інші звернення ОСОБА_4 від 29.06.2014, 09.07.2014 та 01.11.2014, за якими проводилась перевірка ЧМВ УМВС України в Чернігівській області, подані заявницею з підстав, не передбачених ст. 116 ЖК України, а тому не беруться судом до уваги.

Суд критично ставиться до показань допитаних у судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14 скільки з них убачається, що про усі факти порушення відповідачем правил співжиття їм стало відомо зі слів самої ОСОБА_4 Крім того, показання зазначених свідків спростовуються показаннями інших свідків - ОСОБА_15 та ОСОБА_16

Також, з наданих у судовому засіданні пояснень сторін убачається, що підставою для звернення ОСОБА_4 до суду стало не стільки систематичне порушення відповідачем правил співжиття, а помилковість дозволу на вселення останньої та її дітей до спірної квартири у зв'язку з необізнаністю позивача про юридичні наслідки вселення інших осіб до квартири, яка не є її власністю.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги щодо виселення відповідача та її малолітніх дітей з підстав, передбачених ст. 116 ЖК України, не підлягають задоволенню у зв'язку з відсутністю доказів систематичності характеру порушень ОСОБА_5 правил співжиття.

Керуючись статтями 10, 11, 60, 88, 209, 212 - 215, 294 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_6, ОСОБА_7, про виселення - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Чернігівської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.П. Супрун