22-ц/775/226/2015(м)
Головуючий в 1 інстанції Пустовойт Т.В.
Доповідач: Зайцева С.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2015 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

Головуючого: Зайцевої С.А.

Суддів: Пономарьової О.М., Попової С.А.

при секретарі Бєльченко Б.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 грудня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Колективного підприємства «Госпрозрахунковий земельно-кадастровий центр», ОСОБА_2, треті особи : Управління Держземагенства у м. Маріуполі Донецької області, Маріупольське міське комунальне підприємство «Маріупольське бюро технічної інвентаризації», Маріупольська міська рада про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та земельної ділянки, визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку, акту КП «Госпрозрахунковий земельно-кадастровий центр», схеми квартальної зйомки МКП «Маріупольське БТІ»,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом до відповідачів КП «Госпрозрахунковий земельно-кадастровий центр», ОСОБА_2 В обґрунтування позову зазначила,що їй на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_1 із земельною ділянкою 0,0379га, на яку видано державний акт № 080921 від 15 липня 2004 року. По сусідству з її земельною ділянкою знаходиться земельна ділянка, якою володіє ОСОБА_2, державний акт оформлено на ім'я матері відповідачки ОСОБА_3, померлої в 2001 році. Вважає, що державний акт на ім'я ОСОБА_3 виданий незаконно, оскільки не були узгоджені межі земельних ділянок, що порушує її земельні права. Просила визнати недійсним та скасувати державний акт про право власності на земельну ділянку, розташовану в АДРЕСА_2, акт КП «Госпрозрахунковий земельно-кадастровий центр» від 13 вересня 2011 року; визнати розмір ширини земельної ділянки по АДРЕСА_2 по червоній лінії рівним 7,80м, а 8,35м помилкою; зобов'язати ОСОБА_2 не перешкоджати встановлювати паркан на межі з її земельною ділянкою.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 грудня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким зобов*язати відповідачку надати їй для догляду за її жилим будинком полосу земельної ділянки шириною 0,35 м. по всій довжині її будинку з північно-західної сторони у відповідності з її державним актом ; визнати акт КП «госпрозрахунковий земельно-кадастровий центр» від 13 вересня 2011 року недійсним ; визнати недійсним державний акт на домоволодіння АДРЕСА_2 на ім*я ОСОБА_3 (матері відповідачки ) від 10 серпня 2001 року .В обґрунтування доводів зазначає,що судом першої інстанції неповно з*ясовано обставини,що мають значення для справи,висновки суду не відповідають обставинам справи та судом порушено вимоги матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 підтримали доводи апеляційної скарги.

У судовому засіданні апеляційного суду відповідачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5,представник третьої особи Управління Держземагенства у м.Маріуполі Донецької області ,що діє за довіреністю Зінов*єв І.Г. просили апеляційну скаргу відхилити,рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судове засідання апеляційного суду представники відповідача КП « Госпрозрахунковий земельно-кадастровий центр», представники третіх осіб : МКП «Маріупольське БТІ»,Маріупольської міської ради не з*явилися,належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи шляхом отримання телефонограм та судових повісток (а.с.302,305,306,307,310,322,323).

МКП «Маріупольське БТІ» надали суду заяву про розгляд справи у їхню відсутність(а.с.316 ).

Відповідно ч.2.ст.305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи , не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю - доповідача,пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим,ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

На думку апеляційного суду оскаржуване судове рішення відповідає вимогам процесуального і матеріального закону ,тому підстав для його скасування немає.

Ухвалюючи рішення ,суд першої інстанції всебічно ,повно і об*єктивно дослідив надані сторонами докази ,правильно встановив фактичні обставини справи та зробив правильні правові висновки про те ,що вимоги позивача є недоведеними та безпідставними ,тому не підлягають задоволенню.

У рішенні наведені відповідні мотиви ,з яких він його ухвалив. Ці мотиви не суперечать закону та не спростовуються доводами скарги.

Захист порушених прав та інтересів особи здійснюється із застосуванням передбачених законом належних способів захисту, здатних відновити порушене право позивача.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України. Одним із таких способів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Тобто, з наведених вище норм випливає, що вимагати захисту порушених прав на землю має право власник чи користувач земельної ділянки, чиї права на землю оформлені та зареєстровані у встановленому законодавством порядку.

Із системного аналізу вищенаведених правових норм вбачається, що при зверненні за захистом права землекористування позивач зобов'язаний довести набуття ним в установленому порядку прав на землю, які він вважає порушеними та на захист яких ним подано позов.

Відповідно до частини першої статті 125 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно із частиною першою статті 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, тому вимога про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 15 липня 2004 року ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0379га по АДРЕСА_1 № 318 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 грудня 2003 року реєстровий № 2-1940 .

Рішенням Маріупольської міської ради від 20 червня 2001 року №231/4 ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0431га по АДРЕСА_2.На підставі вказаного рішення 10 серпня 2001 року ОСОБА_3 було видано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку № 1852.

З досліджених у судовому засіданні письмових доказів встановлено,що в рішенні виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 15 березня 2000 року за №90/4 зазначено , що у користуванні батька позивачки ОСОБА_6 перебуває земельна ділянка, розташована по АДРЕСА_1. По квартальній зйомці 1956 року земельна ділянка по АДРЕСА_2 має ширину 8,35м, а ділянка по АДРЕСА_1 - 7,3м. Згідно з висновками погоджувальної комісії та актом встановлення меж земельних ділянок по АДРЕСА_2 та по АДРЕСА_1 фактичні розміри земельних ділянок неможливо привести до згоди з правовстановлюючими документами, тому що в натурі ширина земельної ділянки менше документальної, у зв*язку з чим виконавчий комітет,на підставі заяви ОСОБА_6,надав у приватну власність ОСОБА_6 земельну ділянку по АДРЕСА_1, площею 379м.кв, яка перебуває у його користуванні.

Межі земельної ділянки по АДРЕСА_2 узгоджені з суміжними землекористувачами,погоджено проходження загальних меж ,про що складено акт від 26 квітня 2001 року.

13 вересня 2011 року КП «Госпрозрахунковий земельно-кадастровий центр» складено акт винесення та закріплення межі земельної ділянки ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1, з яким ознайомлена позивачка, про що свідчить її підпис. На місцевості межі земельної ділянки проходять по існуючій огорожі та стіні будівлі.

У відповіді КП «Госпрозрахунковий земельно-кадастровий центр» від 16 лютого 2012 року ОСОБА_1 роз*яснено про наявність акту винесення та закріплення меж земельної ділянки по АДРЕСА_1, складений відповідно до проведеної зйомки та узгоджений з позивачкою.Роз*яснено,що поквартальна зйомка земельної ділянки 1956 року, генеральний план БТІ 1956 року, а також генеральний план БТІ 1990 року не є правовстановлюючими документами на земельну ділянку.

Згідно з відповідями КП «Госпрозрахунковий земельно-кадастровий центр» від 04 березня 2013 року, 03 квітня 2014 року всі заміри проводились по фактичному землекористуванню з урахуванням правовстановлюючих документів ,а саме державного акту на право власності на земельну ділянку від 15 липня 2004 року, на земельну ділянку по АДРЕСА_1 та з прив*язкою до меж суміжних земельних ділянок у присутності ОСОБА_1

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 через недоведеність та відсутність правових підстав для задоволення позову ,суд першої інстанції виходив з того,що на момент прийняття виконавчим комітетом Маріупольської міської ради рішення від 20 червня 2001 №231/4, земельна ділянка по АДРЕСА_2 належала на праві комунальної власності територіальній громаді м.Маріуполя, враховуючи, що рішення Маріупольської міської ради від 20 червня 2001 №231/4 є діючим,прийнятим відповідно до повноважень, ніким у встановленому законом порядку не оскаржувалось та не визнано недійсним ,то вимоги позивачки щодо визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 не підлягають задоволенню.

Суд першої інстанції вважав,що вимоги ОСОБА_1 в частині визнання недійсним та скасування акту КП «Госпрозрахунковий земельно-кадастровий центр», про винесення та закріплення межі земельної ділянки ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 від 13 вересня 2011 року та вимоги щодо визначення ширини земельної ділянки по АДРЕСА_2 по червоній лінії 7,80м, а 8,35м- помилкою, не підлягають задоволенню,оскільки первісний документ про право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,0379га був виданий 30 березня 2003 року ОСОБА_6 Всі заміри та графічні матеріали на отримання державного акту на ім*я ОСОБА_6 були проведені та виготовлені рулеткою, у зв*язку з відсутністю на той період спеціальних технічних засобів та точного геодезичного обладнання. При оформленні права власності на земельну ділянку у зв*язку із зміною власника домоволодіння, господарських будівель та споруд, надання у власність можливе лише у межах, наданих первісному власнику нерухомого майна.

КП «Госпрозрахунковий земельно-кадастровий центр» складено акт винесення та закріплення межі земельної ділянки ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1, відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку №318 від 15 липня 2004 року, та був узгоджений з ОСОБА_1

Зі справи також вбачається,що в ході судового розгляду проведена судово-технічна експертиза, за висновком якої має місце накладення земельної ділянки по АДРЕСА_2 з розміром 8,35м по червоній лінії на суміжну земельну ділянку по АДРЕСА_1 по державним актам. Накладення земельної ділянки становить (7,8 + 0,55 + 7,5-0,2 = 0,35м) по червоній лінії забудови за фактичними замірами. Згідно розрахунку накладення становить 350мм.

Відповідно до ч.6.ст.147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов*язковим і оцінюється судом за правилами,встановленими статтею 212 цього Кодексу.

Судом першої інстанції допитаний експерт та надана критична оцінка висновку ,в основу якого покладено вихідні дані 1946 року ,без врахування перебудови та збільшення домоволодіння АДРЕСА_1 ,перебудови будинку АДРЕСА_3 по вказаній вулиці,без врахування доказів,що посвідчують право на земельну ділянку .Крім того ,суд першої інстанції зауважив, що експерт ані в своєму висновку, ані в судовому засіданні не пояснив з яких підстав за точку відрахунку брав стіну будинку АДРЕСА_3 ,керується замірами проведеними ПП «Пале».

Суд першої інстанції,ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову в частині усунення перешкод встановлювати паркан на межі із земельною ділянкою відповідачки зазначив,що позивачкою в ході судового розгляду не надано жодного доказу, який би підтвердив факт перешкоди встановлення паркану зі сторони ОСОБА_2, а також позивачка не зазначила яким чином їй здійснювали перешкоди у встановленні паркану. Тобто,оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження порушення відповідачкою законних прав і інтересів позивачки,як власника земельної ділянки не надано.

Відповідно до положень статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так з матеріалів справи вбачається ,що в позовній заяві не наведено обставин та суду не надано жодного доказу,які б свідчили про вчинення відповідачкою перешкод по догляду за зовнішньою стіною будинку позивачки та порушення у зв*язку з цим прав та інтересів позивача.Ухвалюючи рішення ,судом першої інстанції звернуто увагу на не достатність наданих позивачкою доказів на обґрунтування своїх вимог. Доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги про те,що у всіх випадках житловому будинку повинна бути забезпечена частина ділянки для його обслуговування та така частина земельної ділянки у позивачки становить 0,35 м. неспроможні,оскільки вже у 2000 році батько позивачки ОСОБА_6 приватизував земельну ділянку по АДРЕСА_1 та на цей час вже було визначено межу та є акт встановлення меж на місці знаходження земельних ділянок .

На період 2001 року в діючому законодавстві не було передбачено необхідності обов*язкового узгодження меж земельної ділянки із суміжними землекористувачами,тому доводи апеляційної скарги,щодо відсутності підписів сусідів в акті погодження меж суміжних землекористувачів та заперечення сусідів проти приватизації ОСОБА_3 земельної ділянки АДРЕСА_2 не ґрунтуються на законі. Приватизація земельної ділянки ,яка перебуває у користуванні громадян гарантована Конституцією України і це право не може залежати від волевиявлення сусідів.

Помилкове посилання в рішенні суду на те, що сплинув строк позовної давності звернення до суду з позовом , не вплинуло на правильність висновків суду.

Усі доводи апеляційної скарги були предметом дослідження у суді ,на правильність висновків суду вони не впливають ,тому апеляційний суд переглядаючи справу в межах апеляційного оскарження та заявлених позовних вимог,вважає,що апеляційну скаргу слід відхилити як безпідставну ,рішення суду як таке,що відповідає вимогам закону ,залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307,308,313,315 ЦПК України, апеляційний суд -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили цією ухвалою.

Судді :