Справа № 1326/1710/12 Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М.
Провадження № 22-ц/783/370/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2015 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Мельничук О.Я., Штефаніци Ю.Г.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю: позивача ОСОБА_2, її представника - ОСОБА_3,

представника відповідача - Кецко В.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Львів» імені Данила Галицького на рішення Франківського районного суду м. Львова від 04 квітня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Львів» імені Данила Галицького про поновлення на роботі,-

встановила:

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 04 квітня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_2 на роботі на посаді першого заступника генерального директора ДП «Міжнародний аеропорт «Львів» ім.Д.Галицького» з 21.06.2012 року.

Стягнуто з ДП «Міжнародний аеропорт Львів» ім.Д.Галицького» в користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22.06.2012 року по 21.06.2013 року в розмірі 48817 гривень 90 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ДП «Міжнародний аеропорт Львів» ім.Д.Галицького» в дохід держави 488 гривень 17 копійок судового збору.

Рішення суду оскаржив відповідач ДП «Міжнародний аеропорт Львів» ім.Д.Галицького», просить його скасувати з підстав неповного з»ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що позивач неодноразово змінювала предмет та підстави позову після початку розгляду судом справи по суті, що є порушенням норм процесуального права. Окрім того, розгляд справи неодноразово відкладався без обґрунтованих висновків суду, внаслідок чого були порушені строки розгляду справи і у зв»язку з чим, головуючому судді було заявлено відвід, який, на думку апелянта, було безпідставно відхилено.

Апелянт вважає, що при вирішенні даного спору, судом першої інстанції не було враховано норми закону та положення Статуту підприємства про те, що генеральний директор в межах наданих йому повноважень самостійно визначає структуру управління та штатний розпис, призначає на посади та/або звільняє з посад працівників з урахуванням умов і фонду оплати праці, у межах своєї компетенції видає накази та інші акти, дає вказівки, обов»язкові для всіх підрозділів та працівників підприємства. Зазначає, що при звільненні позивача з роботи у зв»язку із скороченням її посади, було дотримано вимог закону, а саме: попереджено позивача про наступне вивільнення у встановлений законом строк і запропоновано усі вакантні посади, жодну з яких вона не погодилась зайняти. На думку апелянта, суд неправильно витлумачив норму ст.49-2 КЗпП України, якою визначено, що виключно в день попередження про наступне вивільнення працівнику пропонуються вакантні посади, а тому дійшов до помилкового висновку про те, що відповідач зобов»язаний був протягом усього часу з моменту попередження і аж до дати звільнення позивача пропонувати їй вакантні посади. Вважає, що відповідачем вжито усіх можливих заходів для переведення позивача на іншу роботу на підприємстві.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15.02.2006 року позивач ОСОБА_2 була прийнята на роботу в ДП «Міжнародний аеропорт «Львів» на посаду заступника генерального директора, а з 18.04.2007 року позивач обіймала посаду першого заступника генерального директора названого вище підприємства, з якої її було звільнено на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв»язку із скороченням штату працівників (а.с.137 т.1).

Наказом від 11.01.2012 року №10 «Про скорочення штату працівників ДП «Міжнародний аеропорт «Львів» ім.Д.Галицького» внесено зміни до штатного розпису шляхом виведення з нього з 12.03.2012 року посади першого заступника генерального директора (а.с.6, 128 т.1).

З цим наказом позивач була ознайомлена 11.01.2012 року і одночасно попереджена про наступне її вивільнення із займаної посади з доведенням до відома про відсутність роботи на підприємстві за її спеціальністю (а.с.7 т.1).

Той факт, що роботи за спеціальністю позивача на момент попередження про її наступне вивільнення на підприємстві не було, підтверджується вже долученим відповідачем пізніше списком вакантних посад робочих та технічних працівників станом на 11.01.2012 року, який не був належним чином оформлений (без підписів відповідальних осіб) (а.с.58-64 т.2).

У зв»язку із зверненням позивача до профспілкового комітету (а.с.69-70 т.1), 05.03.2012 року їй було надано для ознайомлення список вакантних на підприємстві посад (а.с.71-73 т.1), на переведення на які вона не погодилась, оскільки їй не були запропоновані всі вакантні посади, про які їй стало відомо, і наказом від 07.03.2012 року №167-о її було звільнено з посади з 12.03.2012 року (а.с.98 т.1).

У зв»язку з виконанням постановленої 29.02.2012 року судом першої інстанції ухвали про забезпечення позову у даній справі, наказом генерального директора підприємства №169-о від 12.03.2012 року дію наказу про звільнення позивача з роботи було зупинено (а.с.99, 154 т.1), однак, після скасування 21.06.2012 року цієї ухвали апеляційним судом (а.с.152 т.1), наказом №596-о від 21.06.2012 року було відновлено дію наказу про звільнення позивача з посади першого заступника генерального директора підприємства і позивача звільнено із займаної посади з 21.06.2012 року та проведено остаточний з нею розрахунок (а.с.136, 153 т.1).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою ст.40 КЗпП України визначено, що звільнення з цієї підстави допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У відповідності до ст.42 КЗпП України, при скорочені чисельності чи штату працівників у зв»язку із змінами виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

У відповідності до ст.49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Одночасно з попередженням про звільнення на вказаній вище підставі власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У відповідності до умов чинного на момент звільнення позивача з роботи колективного договору (п.3.1.1), адміністрація підприємства зобов»язувалась здійснювати прийом на роботу нових працівників лише у випадках забезпечення повної продуктивної зайнятості працюючих і якщо не пропонується їх вивільнення на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

У разі виникнення необхідності вивільнення працівників на підприємстві згідно з п.1 ст.40 КЗпП України, колективним договором (п.4.1.2) передбачено: здійснювати вивільнення лише після використання усіх можливостей забезпечити їх роботою на іншому робочому місці. Для цього письмово пропонувати працівнику конкретні заходи зайнятості.

Таким чином, з аналізу вказаних вище норм та положень колективного договору, вбачається, що лише при неможливості перевести працівника, який підлягає вивільненню, з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, зокрема, при відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації тощо, працівник може бути звільнений на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

При цьому, саме роботодавець повинен довести той факт, що він не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві.

З матеріалів справи встановлено і цей факт стороною позивача не заперечується, що на підприємстві дійсно мали місце зміни в його організаційній структурі: змінювалось підпорядкування відділів, з штату виводились одні посади і вводились нові, тощо.

Задовольняючи вимогу позивача про поновлення на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що при її звільненні не було дотримано названих вище вимог ст.ст.40, 49-2 КЗпП України та умов колективного договору, оскільки відповідач не вжив усіх необхідних заходів для працевлаштування позивача, зокрема, позивачеві не було запропоновано посад, які вводились та вивільнялись протягом періоду з моменту попередження позивача про наступне вивільнення до моменту звільнення позивача з роботи, і на які відповідач приймав, в тому числі, й нових працівників.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає фактичним обставинам справи та вимогам матеріального закону.

Так, зокрема, в період з моменту попередження позивача про наступне вивільнення (з 11.01.2012 року) й до моменту її звільнення з 12.03.2012 року, на підприємстві було введено нові посади: з 16.01.2012 року - введена посада менеджера з маркетингу (а.с.23 т.1); з 20.02.2012 року - введена посада директора з виробництва (а.с.75 т.1); з 14.02.2012 року вільною була посада начальника відділу роботи з договорами (а.с.166 т.2) - відділу, який знаходився в безпосередньому підпорядкуванні позивача, як першого заступника генерального директора (а.с.14, 16 (зворот) т.1), і ця посада повністю відповідала спеціальності та кваліфікації позивача - «правознавство», «юрист», однак, зазначені посади позивачеві не пропонувались.

Посилання сторони відповідача на те, що на перші дві посади позивач не могла претендувати у зв»язку з тим, що не відповідала кваліфікації, є безпідставними, оскільки посадова інструкція директора з виробництва була затверджена лише 02.11.2012 року (а.с.172 т.2), вже після звільнення позивача з роботи, а до цього часу такої посадової інструкції не існувало, а посадова інструкція менеджера з маркетингу (а.с.150 т.2) містила альтернативу щодо кваліфікаційних вимог до кандидата на цю посаду, зокрема, на цю посаду могла бути прийнята особа, яка мала повну вищу освіту, стаж роботи за фахом не менше 2-х років та післядипломну освіту за напрямом «менеджмент».

З посадової інструкції першого заступника генерального директора, яку обіймала позивач до звільнення, встановлено, що вона повинна була володіти знаннями, зокрема, за напрямками «менеджмент», «маркетинг», «комерційна діяльність», «податкова справа» тощо, окрім того, 06.05.2006 року позивач отримала свідоцтво про підвищення кваліфікації, видане інститутом підготовки фахівців і менеджерів (а.с.183 т.1). Однак, їй вказана посада не пропонувалась, а питання відповідності кваліфікації адміністрацією підприємства не вирішувалось.

Доводи відповідача про те, що на вказану вище посаду начальника відділу роботи з договорами було переведено працівника (молодого спеціаліста ОСОБА_6), який обіймав посаду заступника цього відділу, у зв»язку з її скороченням, теж є безпідставними, оскільки, в силу імперативної норми ч.1 ст.42 КЗпП України, відповідач повинен був враховувати переважне право на залишення на роботі працівників з більш високою кваліфікацією.

Не заслуговують, на думку колегії, посилання сторони відповідача на те, що генеральний директор, як керівник підприємства, в силу наданих йому повноважень має прерогативу у вирішенні питання підбору кадрів, оскільки при здійсненні ним повноважень роботодавця, він повинен, насамперед, керуватись чинним законодавством та умовами колективного договору, який діє на підприємстві.

Таким чином, перевіривши доводи обох сторін, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач не використав усіх можливостей, які він реально мав, для забезпечення позивача роботою на підприємстві, оскільки не запропонував їй всіх вакантних посад, які б вона могла зайняти, маючи повну вищу освіту за спеціальністю «правознавство» та великий досвід роботи на даному підприємстві. До того ж, позивач має на утриманні двох малолітніх дітей (а.с.187, 188 т.1).

Всі ці обставини дають підстави для висновку про те, що відповідачем не в повному обсязі було дотримано вимог закону при звільнені позивача із займаної посади, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про поновлення її на роботі.

Доводи апелянта про порушення строків розгляду даного спору не є підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду, оскільки суд першої інстанції стягнув у користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу лише за один рік, як це передбачено ст.235 КЗпП України.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вирішив спір, застосувавши матеріальний закон, який підлягав застосуванню, під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які б були підставою для зміни чи скасування рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Львів» імені Данила Галицького відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 04 квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Мельничук О.Я.

Штефаніца Ю.Г.