Справа № 454/3674/12 Головуючий у 1 інстанції: Фарина Л.Ю.
Провадження № 22-ц/783/59/15 Доповідач в 2-й інстанції: Зверхановська Л. Д.
Провадження №22-ц/783/174/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Ясиновської Я.М.

з участю: представника позивача - ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, представника ПАТ «Державний ощадний банк України» - Мірошнікова П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області від 20 січня 2014 року та апеляційною скаргою ОСОБА_6 на додаткове рішення Сокальського районного суду Львівської області від 12 червня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

Заочним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 20 січня 2014 року задоволено зменшені позовні вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_7 житловий будинок АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/2 ідеальну частину житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 401,6 кв.м., житловою площею 77,2 кв.м: 48/100 - житлова частина будинку загальною площею 193,9 кв.м., яка складається з гаражу, 4-х коридорів, сходової клітки, санвузла, кухні, 3-х житлових кімнат; 52/100 частини будинку - приміщення кафе загальною площею - 207,7 кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 1/2 частину судових витрат, а саме: 850 (вісімсот п'ятдесят) грн. 00 коп. судового збору та 15 (п'ятнадцять) грн. 00 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Додатковим рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 12 червня 2014 року відмовлено у задоволенні позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_7 про поновлення строку для звернення до суду з позовом та поділ в натурі житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, за пропуском строку позовної давності.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_3 та Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України».

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим. Вважає, що справа розглянута суддею, яка не могла її розглядати, оскільки вона розглядала справу про розірвання мирової угоди, яка була затверджена по даній справі Сокальським районним судом Львівської області 12.06.2007 року. Зазначає, що судом порушено норми процесуального права, оскільки він належним чином не повідомлявся про судові засідання, справу розглянуто у відсутності третіх осіб. Крім того, 20.01.2014 року судом було прийняте рішення про проведення заочного розгляду справи, справу розглянуто у його відсутності, хоча в той же день представником позивача було подано заяву про зменшення позовних вимог, яка йому не була вручена і він був позбавлений можливості висловити своє відношення до неї. Вказує на те, що житловий будинок по АДРЕСА_1 з надвірними будівлями, зокрема незакінчений житловий будинок з процентом готовності 8 відсотків та земельна ділянка площею 0,0873 га, є його особистою приватною власністю і не підлягає поділу як спільне сумісне майно подружжя.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення.

Не погоджується з оскаржуваним рішенням і ПАТ «Державний ощадний банк України», який також просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_7

В апеляційній скарзі ПАТ «Державний ощадний банк України» зазначає, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неповним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи та з грубим порушенням норм матеріального і процесуального права. Так, ухвалюючи рішення, суд вважав встановленим, що спірний будинок збудований сторонами у 2003-2006 роках , а тому є їх спільною сумісною власністю подружжя. Однак, при цьому суд не дав оцінки договору про сумісну діяльність від 11.04.2002 року, який укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, який не визнаний судом недійсним, хоча його недійсність є предметом позову АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_6 та ОСОБА_3 Вказує на те, що суд першої інстанції вирішив питання про права АТ «Ощадбанк» як іпотекодержателя, що передбачені ст.572 ЦК України та ст. 33 Закону України «Про іпотеку» та випливають з іпотечного договору №2934 від 05.08.2008 року, укладеного між банком та ОСОБА_3, не залучивши ПАТ «Державний ощадний банк України» до участі у розгляді справи в якості третьої особи. Апелянт також зазначає, що згідно договору відновлювальної кредитної лінії №3989 від 05.08.2008 року та іпотечного договору №2934 від 05.08.2008 року ОСОБА_3 в інтересах сім'ї отримав в АТ «Ощадбанк» кредит в сумі 200000 грн. зі сплатою 20% річних з кінцевим терміном повернення до 05.08.2018 року. В забезпечення належного виконання зазначеного обов'язку з письмового нотаріально посвідченого дозволу дружини - ОСОБА_7 кредитор передав в іпотеку банку житловий будинок та земельну ділянку в АДРЕСА_1, а тому вважає, що до складу спільного майна подружжя мали бути віднесені і борги та зобов'язання подружжя за цим договором. Крім того, судом не визначено частки ОСОБА_3 у житловому будинку, що негативно вплине на права банку як іпотекодержателя.

Додаткове рішення Сокальського районного суду Львівської області від 12 червня 2014 року оскаржив ОСОБА_6.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального права. Вважає, що суд першої інстанції неправомірно відмовив йому у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності та стверджує, що про спір між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 про поділ майна подружжя йому стало відомо лише в серпні 2013 року. Крім того вказує, що рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 29.04.2014 року відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_6 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про сумісну діяльність.

Просить додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення.

Оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 помер, то до участі у справі як його правонаступника залучено ОСОБА_3

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржувані рішення не у повній мірі відповідають даним вимогам.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши фактичні обставини справи, для вирішення спору повинен застосувати правову норму, яка регулює виниклі правовідносини.

Скориставшись своїм правом, позивач, уточнивши позовні вимоги, просила визнати будинок АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на ? ідеальну частку даного будинку.

Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_6, уточнивши свої позовні вимоги, звернувся з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_7 про поновлення строку для звернення до суду, визнання за ним права власності на 2/9 ідеальні частки будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та поділ його в натурі.

Відповідно до ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотньої дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства. який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Згідно ч.1 ст.17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною 1 ст.22 КпШС УРСР визначено, що майно, нажите подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 ст.70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічно це питання врегульоване і ст.372 ЦК України.

Відповідно до ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно роз'яснень, викладених у п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, з'ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

З матеріалів справи вбачається та районним судом встановлено, що згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1, виданого райвідділом ЗАГС м. Сокаль Львівської області, 04.03.1989 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_7

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 03.10.2011 року, яке набрало законної сили 30.01.2012 року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 розірвано.

Рішенням виконкому Сокальської міської ради №398 від 11.10.2006 року вирішено оформити право власності на ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1, в якому 48/100 - житлова частина, 52/100 частини будинку - приміщення кафе.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.11.2006 року та витягу про реєстрацію прав власності на нерухоме майно №13188863 від 11.01.2007 року житловий будинок з приміщенням кафе по АДРЕСА_1 загальною площею 401,6 кв.м зареєстровано за ОСОБА_3

Статтею 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Відповідно до договору дарування від 11.04.2002 року ОСОБА_6 подарував ОСОБА_3 незакінчений будівництвом житловий будинок, процент готовності якого становить 8 відсотків, з надвірними будівлями та земельну ділянку площею 0,0873 га, що знаходяться в АДРЕСА_1.

Однак, районний суд у порушення вимог ст.212 ЦПК України даним обставинам не дав належної оцінки, не застосував норму матеріального права, яка підлягала застосуванню (ст.57 СК України), внаслідок чого дійшов до помилкового висновку про те, що житловий будинок з приміщенням кафе по АДРЕСА_1 у цілому є спільною сумісною власністю подружжя і частки сторін у ньому є рівними.

Враховуючи викладене, колегія суддіввважає, що оскільки 8% у спірному житловому будинку є особистою приватною власністю ОСОБА_3, то спільною сумісною власністю подружжя є лише 92 відсотки даного будинку, у якій частки позивача і відповідача є рівними та становлять по 46 % кожного.

Відтак, судова колегія приходить до висновку, що оскаржуване рішення Сокальського районного суду Львівської області від 20 січня 2014 року слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_7 задовольнити частково. Додатковим рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 12 червня 2014 року відмовлено у задоволенні позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_7, про поновлення строку для звернення до суду з позовом, визнання права власності та поділ житлового будинку, за пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.3-5 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Представник позивача ОСОБА_7 - ОСОБА_2 подав суду письмову заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

Згідно із ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6, районний суд виходив з того, що він без поважних причин пропустив строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого цивільного права, поважних причин пропуску строків позовної давності ним не наведено та судом не встановлено.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Так, будівництво спірного житлового будинку було закінчене у 2006 році, тоді ж він був прийнятий в експлуатацію та 11.01.2007 року проведена державна реєстрація права власності на нього за ОСОБА_3

Однак, свідоцтва про право власності на нерухоме майно - будинок АДРЕСА_1 в цілому, видане 17.11.2006 року ОСОБА_3, ОСОБА_6 не оспорював, і з позовом про визнання за ним права власності на частку даного будинку звернувся лише 19.09.2013 року, хоча за його ж твердженням з 2006 року він проживав у цьому будинку.

Разом з тим, на думку судової колегії, районний суд безпідставно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_6 за пропуском строку позовної давності, оскільки ОСОБА_6 на підставі належних та допустимих доказів не було доведено, що будь - яке його цивільне право чи охоронюваний законом інтерес відповідачами були порушені, враховуючи наступне.

Статтями 41, 42 ЦК УРСР встановлено, що угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

Згідно положень ст.44 ЦК УРСР угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, повинні укладатись у письмовій формі.

Згідно із ст.430 ЦК УРСР за договором про сумісну діяльність сторони зобов'язуються сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети, як-то: будівництво і експлуатація міжколгоспного або державно - колгоспного підприємства або установи( що не передаються в оперативне управління організації, яка є юридичною особою), будування водогосподарських споруд і пристроїв, будівництво шляхів, спортивних споруд, шкіл, родильних будинків, жилих будинків і т.ін. Громадяни можуть укладати договір про сумісну діяльність лише для задоволення своїх особистих побутових потреб.

Одним із договорів, які громадяни можуть укладати між собою, є саме договір про будівництво житлового будинку.

Частиною 2 ст.17 Закону України «Про власність» встановлено, що майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Згідно договору про сумісну діяльність від 11.04.2002 року, який укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, сторони за договором зобов'язуються шляхом об'єднання своїх зусиль та майна, яке їм належить на відповідних правових підставах, сумісно діяти для досягнення спільної господарської цілі - добудови і введення в експлуатацію будинку (8% готовності на час укладення договору) по АДРЕСА_1. Сторона -1(ОСОБА_3) зобов'язується перераховувати стороні -2 (ОСОБА_6) грошові внески на добудову будинку в порядку і в строки, передбачені «Програмою робіт» і т.д., керівництво сумісною діяльністю за договором здійснюється стороною -1. Після введення будинку в експлуатацію право власності на об'єкти, які входять в склад будинку, розподіляються наступним чином: сторона-1 є власником 78% будинку, сторона -2 - власником 22% будинку. Строк дії даного договору до 31 грудня 2004 року. Договір може бути пролонгований(продовжений) сторонами за взаємною згодою на визначений або невизначений строк.

Однак, жодних доказів того, що умови договору про сумісну діяльність від 11.04.2002 року були його сторонами виконані та після закінчення строку його дії (31.12.2004 року) він був пролонгований не подано ні ОСОБА_3, ні ОСОБА_6

Крім того, ні до 31.12.2004 року, ні при оформленні права власності на спірний будинок у 2006 році ОСОБА_6 не вимагав виконання умов договору про сумісну діяльність від 11.04.2002 року та оформлення на нього права власності на 22% будинку.

З 2006 року він не оспорював і видане 17.11.2006 року ОСОБА_3 свідоцтво про право власності на нерухоме майно - будинок АДРЕСА_1 в цілому.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_6 підлягає задоволенню частково, а додаткове рішення Сокальського районного суду Львівської області від 12 червня 2014 року - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_6 за безпідставністю.

Твердження апелянта ПАТ «Державний ощадний банк України» про те, що суд першої інстанції вирішив питання про їх права як іпотекодержателя згідно іпотечного договору №2934 від 05.08.2008 року, укладеного між банком та ОСОБА_3, не залучивши ПАТ «Державний ощадний банк України» до розгляду справи в якості третьої особи, колегія суддів вважає безпідставним, так як до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ПАТ «Державний ощадний банк України» було залучено 30.01.2013 року(а.с.104 - 105 т.1).

Оскільки сторони по справі не звертались до суду з позовом про поділ усього спільного сумісного майна подружжя, а суд розглядає справи в межах заявлених вимог, то на думку судової колегії, неспроможними є доводи апеляційної скарги ПАТ «Державний ощадний банк України» у тій частині, що до складу спільного майна подружжя мали бути віднесені і борги та зобов'язання подружжя за договором відновлювальної кредитної лінії №3989 від 05.08.2008 року, кредитором по якому є ОСОБА_3

Колегія суддів вважає безпідставними твердження апелянта ОСОБА_3 про те, що справа розглянута суддею, яка не могла її розглядати, оскільки вона розглядала справу про розірвання мирової угоди, яка була затверджена по даній справі Сокальським районним судом Львівської області 12.06.2007 року, оскільки дана суддя 03.10.2011 року ухвалила рішення у іншій справі (№2-1071/11), з іншими учасниками та іншим предметом спору (т.1 а.с.38-41), а відтак відповідно до положень ст.21 ЦПК України це не є підставою для недопустимості її участі у розгляді даної справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

Заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області від 20 січня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_7 92 відсотки житлового будинку АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_7 право власності на 46% житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 401,6 кв.м., житловою площею 77,2 кв.м, з яких: 48/100 - житлова частина будинку загальною площею 193,9 кв.м, 52/100 частини будинку - приміщення кафе загальною площею 207,7 кв.м.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 54 % житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 401,6 кв.м., житловою площею 77,2 кв.м, з яких: 48/100 - житлова частина будинку загальною площею 193,9 кв.м., 52/100 частини будинку - приміщення кафе загальною площею 207,7 кв.м.

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Додаткове рішення Сокальського районного суду Львівської області від 12 червня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_7 про визнання права власності та поділ житлового будинку, за безпідставністю.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 782 грн. судового збору та 13,80 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: