АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Мазурик О.Ф., Кравець В.А.

при секретарі: Прохоровій В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою через представника ОСОБА_2, на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу в порядку регресу,

в с т а н о в и л а :

у липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просив стягнути з останнього 25 174 863, 39 грн. та 3 % річних від простроченої суми за невиконання зобов'язання у розмірі 1 762 930, 15 грн..

В обґрунтування позову зазначав, що 10.08.2010 року між ПАТ «ВТБ Банк» та відповідачем укладено договір про відкриття кредитної лінії, за яким відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 25 000 000 грн. строком до 04.03.2012 року зі сплатою 16 % річних. У забезпечення виконання зобов'язань цього ж дня між банком та ним укладено договір поруки та договір застави майнових прав по договору банківського вкладу від 10.08.2010 року, предметом якого були грошові кошти в розмірі 3 200 000 доларів США, які були розміщені ним на вкладному рахунку відповідно до умов договору банківського вкладу від 11.03.2011 року ( з урахуванням змін до договору застави). Свої зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_4 в строк, обумовлений кредитним договором, не виконав, а тому він, будучи солідарним боржником, з метою недопущення зайвих фінансових втрат у вигляді штрафних санкцій виконав зобов'язання відповідача перед банком самостійно, сплативши кошти у розмірі 25 174 863, 39 грн.

Справа № 757/17997/14 Апеляційне провадження № 22-ц-796/6026/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Волкова С.Я.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
Заочним рішення Печерського районного суду м. Києва від 24.11.2014 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 25 174 863, 39 грн. боргу, 1 762 930, 15 грн. трьох процентів річних від суми основного боргу та вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.03.2015 року заяву ОСОБА_1 про скасування заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_4 через представника подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в позові. Посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, погашення його заборгованості по кредитному договору було здійснено позивачем на підставі договорів, які не були зазначені в кредитному договорі та укладення яких з ним не погоджувалось та він не надав згоди на укладення таких договорів. Оскільки про наявність таких договорів він не знав, позивач до нього не звертався з питання сплати коштів, то вважає, що стягнення 3 % річних від суми заборгованості з 04.03.2012 року не відповідає вимогам чинного законодавства. Він не повинен нести відповідальність за невиконання грошового зобов`язання, про яке не був повідомлений.

У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Позивач та його представник ОСОБА_8 просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 10.08.2010 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_4 було укладено договір про відкриття кредитної лінії № 16 П, за умовами якого банк надав останньому грошові кошти в розмірі 15 000 000 грн. зі сплатою 19 % річних строком до 04.03.2011 року.

26.10.2010 року та 04.03.2011 року між сторонами було укладено договори про внесення змін № 1 до договору про відкриття кредитної лінії та встановлено ліміт кредитної лінії 25 000 000 грн., строк кредитування до 04.03.2012 року, процентна ставка - 16 % річних.

10.08.2010 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3 укладено договір застави майнових прав по договору банківського вкладу (депозиту) № 16 п, за умовами якого ОСОБА_3 передав банку в заставу майнові права по договору банківського вкладу від 09.03.2010 року в розмірі 4 000 000 доларів США. 11.03.2011 року між тими ж сторонами було укладено договір про внесення змін № 1 до договору застави майнових прав, за умовами якого ОСОБА_3 передав банку в заставу майнові права по договору банківського вкладу від 11.03.2011 року в розмірі 3 200 000 доларів США.

10.08.2010 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_3 прийняв на себе зобов'язання солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором № 16 П від 10.08.2010 року. 26.10.2010 року та 04.03.2011 року між тими ж сторонами було укладено договори про внесення змін до договору поруки, у зв`язку із внесенням змін до кредитного договору.

11.03.2011 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3 укладено договір банківського вкладу № 016-08/158786, за яким останній передав, а банк прийняв на вкладний депозитний рахунок грошові кошти у розмірі 3 200 000 доларів США на строк до 12.03.2012 року.

14.03.2012 року позивач звернувся до ПАТ «ВТБ Банк» із заявою від 04.03.2012 року, в якій просив банк погасити кредит ОСОБА_4 та нараховані відсотки за користування кредитом за рахунок коштів депозиту.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що позивач сплативши борг за позичальника набув право зворотної вимоги до відповідача. Оскільки останній своєчасно не повернув грошові кошти, то відповідно до ст. 625 ЦК України відповідач має сплатити 3 % за прострочення грошового зобов'язання.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим у справі обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст.ст. 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов`язання забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність поручителя.

Згідно з ч. 2 ст. 556 ЦК України до поручителя, який виконав зобов`язання забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у зобов`язанні, у тому числі і ті, що забезпечували його виконання.

Суд першої інстанції керуючись вимогами зазначених норм дійшов правильних висновків про те, що оскільки поручитель виконав зобов'язання позичальника, до нього перейшли права кредитора. З матеріалів справи вбачається, що позивач сплатив в рахунок погашення кредиту 25 174 863, 39 грн. та саме така сума стягнута судом з відповідача в порядку регресу.

Відповідно до ч. 1 ст. 555 ЦК України у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов`язаний повідомити про це боржника, а в разі пред`явлення до нього позову - подати клопотання про залучення боржника до участі у справі. Якщо поручитель не повідомить боржника про вимогу кредитора і сам виконає зобов`язання, боржник має право висунути проти вимоги поручителя всі заперечення, які він мав протии вимоги кредитора.

05.03.2012 року позивач отримав вимогу банку про сплату 25 000 000 грн. заборгованості за кредитом та 174 863,45 грн. відсотків за користуавння кредитом, оскільки строк кредитного договору закінчився, а позичальник свої зобов`язання не виконав та на вимогу банку як поручитель сплатив зазначену заборгованість.

Відповідно до листа ПАТ «ВТБ Банк» банк підтвердив списання заборгованості у розмірі 25 174 863,39 грн. за рахунок коштів, належних ОСОБА_3, які зберігалися в ПАТ «ВТБ Банк» на депозитному рахунку (а.с. 73).

Матеріали справи не містять даних про те, що поручитель повідомив позичальника про сплату за нього заборгованості.

Разом з тим, апелянт будь - яких заперечень щодо суми заборгованості не висуває та розмір заборгованості по кредитному договору не оспорює.

Доводи апелянта про те, що він не надав згоди на укладення договору поруки та договору застави майнових прав не впливають на висновки суду, оскільки чинним законодавством не передбачено обов`язок поручителя чи кредитора попереджати боржника про укладення договору поруки з метою забезпечення виконання його зобов`язань перед кредитором. Волевиявлення боржника не є істотною умовою під час укладення договору поруки.

Згідно зі ст. 626 ЦК України порука створює права для кредитора та обов`язки для поручителя, безпосередньо на права та обов`язки боржника не впливає, оскільки зобов`язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються і не змінюються.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20.02.2012 року № 6-51 цс 11.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції в цій частині є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позову про стягнення трьох процентів річних виходячи з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення трьох процентів річних від простроченої суми не звернув уваги на те, що позивач не надав доказів про те, що повідомив боржника про сплату заборгованості за кредитним договором. Так, після сплати заборгованості за кредитом та відсотків за користування кредитними коштами до позивача перейшли усі права кредитора у цьому зобов`язанні. Проте, кредитор не пред`являв вимогу про стягнення трьох процентів річних за прострочення грошового зобов`язання, оскільки вимога про погашення боргу була пред`явлена відразу після закінчення строку кредитного договору.

Поручитель, виконавши зобов`язання боржника мав повідомити останнього про таке виконання, та у разі відмови боржника повернути грошові кошти в порядку регресу поручителю у останнього виникає право на отримання виплат, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Разом з тим, така вимога була направлена представником позивача лише 28.07.2014 року, тобто уже після подачі позовної заяви.

Оскільки доказів повідомлення боржника про те, що його зобов'язання виконано поручителем позивачем не надано суд першої інстанції помилково вважав, що останній має право на стягнення трьох процентів річних за порушення грошового зобов`язання.

Відтак, рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові про стягнення трьох процентів річних за порушення грошового зобов'язання.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року в частині стягнення 3 % річних за порушення грошового зобов`язання скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних за порушення грошового зобов`язання відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді