Справа № 206/971/15-ц
Провадження № 2/206/430/15
22 травня 2015 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська
головуючий суддя: Маштак К.С.
при секретарі: Колісник В.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виконання зобов'язання і повернення речі, -
24 лютого 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про виконання зобов'язання і повернення речі.
В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в уточненій позовній заяві.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про час, місце та дату розгляду справи був повідомлений належним чином. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає судові підстави для застосування положень ч. 4 ст. 169, ст.ст. 224, 225 ЦПК України.
Вислухавши пояснення та доводи позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючий у АДРЕСА_1, паспорт серія НОМЕР_1 взяв у ОСОБА_1 брухт золота вагою 44,62 грами строком на 6 місяців. Зобов'язався повернути 01 березня 2012 року брухт золота вагою 49,96 грамів (а.с. 32).
24 листопада 2014 року заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення вартості речі, неустойки та моральної шкоди відмовлено повністю. Даним рішенням зазначено, що з метою захисту прав позивача, суд у відповідності до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України, роз'яснював останньому його права та обов'язки, попереджав про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, однак позивач, пояснюючи своїм суб'єктивним припущенням відсутність лому золота у відповідача, не бажав ставити вимоги про зобов'язання виконання обов'язку в натурі, а наполягав на задоволенні позовних вимог саме шляхом стягнення його вартості, що на думку суду є передчасною вимогою, яка може бути заявлена виключно після неможливості виконати відповідачем свій обов'язок в натурі, який визначений умовами розписки від 01.11.2010 року (а.с. 13-14).
Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2015 року рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2014 року залишено без змін (а.с. 4-5).
Дані правовідносини регулюються Цивільним кодексом України.
Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Досліджуючи боргову розписку судом встановлено, що відповідач взяв у позивача брухт золота вагою в 44,62 грами строком на 6 місяців. При цьому відповідач зобов'язався повернути 01 березня 2012 року брухт золота вагою 49,96 грамів. За своєю суттю розписка є документом, який видається боржником кредитору, засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Проте, позичальник свої зобов'язання не виконав, борг не повернув, про що свідчить наявний у позивача оригінал зазначеної розписки.
Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виконання зобов'язання і повернення речіпідлягають задоволенню.
Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, то у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 202, 207, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 3, 4 - 8, 10, 11, 18, 57-60, 88, 169, 208, 209, 212-215, 218, 224-226ЦПК України, -
Позов ОСОБА_1 - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя: К.С. Маштак