У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до «643 Управління начальника робіт» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою Мартинова В.Є., який діє від імені «643 Управління начальника робіт», на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 2 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 22 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом. Зазначав, що наказом «643 Управління начальника робіт» від 18 вересня 2013 року № 42-к його було звільнено з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. При звільненні з ним не було проведено розрахунку та не видано довідку про нараховану суму заборгованості по заробітній платі. Непроведенням розрахунку у визначені чинним законодавством строки йому завдано моральну шкоду. Посилаючись на викладене, просив задовольнити позов.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 2 лютого 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з «643 Управління начальника робіт» на користь ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі в розмірі 4 406 грн 25 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку - 5 500 грн, у рахунок відшкодування моральної шкоди 300 грн.

Додатковим рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 2 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції в частині виплати присудженої позивачу заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, згідно посадового окладу в розмірі 1 147 грн, допущено до негайного виконання. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 22 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині вирішення спору про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені скасовано та ухвалено нове рішення. Стягнуто з «643 Управління начальника робіт» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку за період із 19 вересня 2013 року по 22 квітня 2015 року в розмірі 29 904 грн 04 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині рішення суду першої інстанції та додаткове рішення цього суду залишені без змін.

Мартинов В.Є., який діє від імені «643 Управління начальника робіт», звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 працював у «643 Управлінні начальника робіт» бетонником 5-го розряду.

Наказом відповідача від 18 вересня 2013 року № 42-к його звільнено з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Посадовий оклад ОСОБА_3 був установлений у розмірі 1 147 грн.

Між сторонами виник спір щодо виплати заробітної плати за період із січня по квітень 2013 року включно та за червень 2013 року.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не було виплачено позивачу належні при звільненні суми, а саме: заробітну плату за період із січня по квітень 2013 року включно та за червень 2013 року. Суд також дійшов висновку про зменшення розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню за час затримки розрахунку, виходячи з принципу справедливості.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та ухвалюючи в цій частині нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що середній заробіток має обчислюватись з урахуванням середньогодинного заробітку та норм тривалості робочого часу при 40-часовому робочому тижні за 2013-2015 роки та підлягає стягненню в повному обсязі за весь час затримки.

Повністю погодитись із такими висновками неможливо.

З матеріалів справи вбачається, що з 21 квітня 2011 року ОСОБА_3 був переведений на посаду бетонника 5 розряду з відрядною формою оплати праці (а. с. 52-53).

Відповідно до ст. 90 КЗпП України при відрядній оплаті праці розцінки визначаються виходячи з установлених розрядів роботи, тарифних ставок (окладів) і норм виробітку (норм часу). Відрядна розцінка визначається шляхом ділення погодинної (денної) тарифної ставки, яка відповідає розряду роботи, що виконується, на погодинну (денну) норму виробітку. Відрядна розцінка може бути визначена також шляхом множення погодинної (денної) тарифної ставки, яка відповідає розряду роботи, що виконується, на встановлену норму часу в годинах або днях.

Законом України «Про оплату праці» (ст. 1), КЗпП України (ст. 94) встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічним чином поняття заробітної плати визначено колективним договором, укладеним між адміністрацією «643 Управління начальника робіт» і трудовим колективом, який діє на підприємстві (п. 3.1 колективного договору).

Заперечуючи проти позову, відповідач указував на те, що у спірний період заробітна плата позивачу виплачувалась відповідно до виконаної ним у цей час роботи та відповідно до встановленого на підприємстві неповного робочого дня тривалістю 5 годин на тиждень із 3 січня по 28 лютого 2013 року, від 2 до 4 годин із 1 березня 2013 року та припинення роботи підприємства з 23 травня по 30 червня 2013 року.

Відхиляючи вказані заперечення, суди виходили з того, що ОСОБА_3 не було попереджено за 2 місяці про зміну істотних умов праці, встановлення неповного робочого часу не було з ним погоджено, а тому виплата заробітної плати за цей час мала проводитись відповідно до визначеного йому розміру посадового окладу в сумі 1 147 грн.

Однак, стягуючи на користь позивача заробітну плату за січень-квітень та червень 2013 року, суди не з'ясували, чи доручалось виконання позивачу в цей період якоїсь роботи і чи виконувалась вона ним та тривалість його перебування на роботі в разі, якщо виконання роботи йому не доручалось.

Оскільки заробітна плата є винагородою саме за виконану роботу, то обов'язок по її оплаті може виникнути у власника чи уповноваженого ним органу при умові її виконання працівником.

Незабезпечення працівника, який перебуває на роботі, роботою не тягне за собою збереження за ним установленого йому розміру заробітної плати при відрядній формі її оплати, а може бути підставою для оплати часу простою, якщо такий мав місце не з вини працівника, в порядку та на умовах, установлених ст. 113 КЗпП України та п. 3.1 колективного договору.

З огляду на викладене, висновок судів про наявність підстав для виплати позивачу заробітної плати за січень-квітень та червень 2013 року в розмірі його посадового окладу є передчасним.

При цьому, вважаючи доказами підтвердження перебування ОСОБА_3 у цей період на роботі табелі обліку робочого часу (а. с. 103-106), суди не звернули уваги на те, що тривалість зазначеного в них робочого часу позивача менша від встановленого п. 9 колективного договору та ст. 50 КЗпП України.

Як на доказ розміру коштів, які підлягали виплаті при звільненні останнього, апеляційний суд послався на висновок експертизи, яка проводилась у кримінальній справі.

Між тим, самого висновку (його копії) до матеріалів цивільної справи не долучено, що унеможливлює перевірку правильності проведеної оцінки цього доказу апеляційним судом.

Тому погодитись із ухваленими судами рішеннями в частині визначення розміру коштів, які підлягали виплаті при звільненні позивача, і їх стягнення неможливо.

Судами не зроблено ніякого висновку з приводу того, чи працював ОСОБА_3 у день звільнення, оскільки від цього залежить коли у відповідача виник обов'язок по проведенню з ним розрахунку (ст. 116 КЗпП України) та час затримки його проведення, якщо така мала місце.

Згідно позовної заяви ОСОБА_3 просив стягнути заборгованість по заробітній платі в розмірі 7 472 грн 91 коп., рішенням суду на його користь стягнуто 4 406 грн 25 коп. належних йому до виплати при звільненні.

Стягнення коштів, які підлягали виплаті позивачу при його звільненні, в меншому ніж він просив розмірі, відповідно до ч. 2 ст. 117 КЗпП України, може свідчити про часткове вирішення спору на його користь, що давало підстави для визначення розміру стягнутих за час затримки проведення розрахунку коштів судом.

З приводу наявності підстав для застосування вказаної норми права судами ніяких висновків не зроблено.

Порушення судами при розгляді справи норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому судові рішення не можна визнати законними та обґрунтованими, в зв'язку з чим вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

ухвалила:

Касаційну скаргу Мартинова В.Є., який діє від імені «643 Управління начальника робіт», задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 2 лютого 2015 року, додаткове рішення Богунського районного суду м. Житомира від 2 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 22 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова М.І. Наумчук