Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі :

Головуючого судді: Гордійчук С.О.

суддів: Буцяка З.І., Боймиструка С.В.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівному апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства акціонерний банк "Укргазбанк", третя особа відділ Державної виконавчої служби Дубенського міськрайонного управління юстиції про виключення майна з акту опису і арешту та визнання права власності на нього.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 березня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства акціонерний банк "Укргазбанк", третя особа відділ Державної виконавчої служби Дубенського міськрайонного управління юстиції про виключення майна з акту опису і арешту та визнання права власності на нього відмовлено.

В поданій на рішення апеляційній скарзі, позивач вказує на його незаконність, оскільки судом не враховано, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, а накладений 19 березня 2013 року арешт порушує його право власності. Висновки суду про відсутність предмету спору не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки судом не враховано, що надень розгляду справи арешт з майна не знято про що свідчить наявність постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 15.10.2014 року, витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження які є діючими. Зазначає про порушення права власності, оскільки не визначено його частку у спільному майні при накладенні арешту на майно боржника.

Просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги із наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, станом на 11 лютого 2015 року виконавче провадження завершено, виконавчий документ повернуто стягувачу, а тому відповідно до ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» арешт накладений на майно боржника знято. З огляду на такі обставини відсутній предмет спору і право позивача на даний момент не потребує захисту.

Проте з таким висновком суду в повній мірі погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення суду не відповідає.

Із матеріалів справи вбачається, що 6 жовтня 2007 року між ВАТ АТ «Укргазбанк» в особі Рівненської філії та ТзОВ «Перун» було укладено договір про овердрафтне обслуговування №45/07/О.

На забезпечення кредитного договору між ВАТ АТ "Укргазбанк", правонаступником якого є ПАТ АБ "Украгазбанк" та ОСОБА_2 укладений договір іпотеки № 05/2009/І-1 від 16 січня 2009 року, який посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області та зреєстрований за реєстровим №4.

Предметом договору іпотеки є однокімнатна квартира, житловою площею 17,5 кв.м., загальною площею 50,3 кв.м., яка знаходиться у АДРЕСА_1. та належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03 лютого 2007 року.

Договір іпотеки укладений за згодою другого із подружжя ОСОБА_1(а.с.65).

Такі дії відповідають вимогам ст..4, ч.2 ст.6, ст..18 Закону України «Про іпотеку».

Заочним рішенням Рівненського міського суду від 14.02.2012 року в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 16.01.2009 року (а.с.67).

На виконання рішення суду був виданий виконавчий лист №2-6543/2011 року від 12.03.2012 року та відкрито виконавче провадження ВП №36085799.

19 березня 2013 року на виконання провадження ВП №36085799 державним виконавцем проведено опис та арешт майна, а саме 1-но кімнатної квартири, яка знаходиться в АДРЕСА_1. (а.с.13) про звернення стягнення на іпотечне майно.

Згідно інформаційної довідки, станом на 11 лютого 2015 року виконавче провадження за номером №36085799 завершено, виконавчий документ повернутий стягувачу (а.с.66). Однак, із постанови державного виконавця від 12.12.2014 року вбачається, що виконавчий лист за виконавчим провадженням ВП №36085799 повернуто стягувачу. Виконавче провадження не завершене, питання про зняття арешту з майна державним виконавцем відповідно до ст.50 Закону України Про виконавче провадження не вирішувалось.

Таким чином, доводи апеляційної скарги проте, що накладений арешт державним виконавцем 19.03.2013 року порушує право власності позивача безпідставні, оскільки позивач набув статусу іпотекодавця і несе всі обов'язки за іпотечним договором у повному обсязі.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що рішенням Дубенського міськрайоного суду від 14 листопада 2012 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ "Укргазбанк" заборгованість в сумі 448 332 грн.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дубенського міськрайонного управління юстиції від 23 січня 2013 року відкрито виконавче провадження ВП №36085820 про примусове виконання вказаного рішення суду від 14 листопада 2012 року .

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дубенського міськрайонного управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 15.10.2014 року накладено арешт на все нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_2 за ВП №36085820. Акт опису арештованого майна за цим провадженням не проводився.(а.с. 44). Дана постанова прийнята державним виконавцем на підставі Закону України «Про виконавче провадження» та не містить в собі переліку конкретного майна на яке накладено арешт.

Проте, із позовними вимоги про звільнення майна з-під арешту накладеного постановою від 15.10.2014 року за ВП №36085820 позивач до суду не звертався., вказану постанову в судовому порядку не оскаржував, а тому доводи апеляційної скарги про порушення права власності позивача на квартиру при виконанні цього провадження не заслуговують на увагу.

РАзом з тим, із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 02 листопада 1985 року.

Під час шлюбу подружжям придбано квартиру АДРЕСА_1 що стверджується договором купівлі-продажу від 03 лютого 2007 року.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно власником квартири зареєстровано ОСОБА_2 (а.с.70).

Відповідно до ст.60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 70 СК України передбачено, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

За таких обставин, оскільки спірне майно є спільним сумісним майном подружжя, яке набуто за час шлюбу і кожному із подружжя належить по ? частини квартири, апеляційний суд дійшоі висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права на ? частку спірної квартири підлягають до задоволення.

Наявність боргових зобов'язань іпотекодавця не позбавляє власника в судовому порядку визнати належну йому частку із майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, оскільки право володіння та користування майном не заборонено, а визначення частки не є розпорядженням таким майном.

Відповідно до ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Враховуючи, що рішення постановлено з порушенням норм матеріального права, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, ст..60,70 СК України, ст..60 Закону України «Про виконавче провадження» колегія суддів ,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду рівненської області від 17 березня 2015 року в частині відмови у визнанні права на ? частку квартири скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства акціонерний банк "Укргазбанк", третя особа відділ Державної виконавчої служби Дубенського міськрайонного управління юстиції про виключення майна з акту опису і арешту та визнання права власності на нього задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право на ? частку квартири АДРЕСА_1.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді: