Справа № 569/6385/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2015 року

Рівненський мРіський суд Рівненської області

в складі головуючий суддя - Галінська В.В.

при секретарі - Райковська О.К.

з участю: позивача - ОСОБА_1, представника позивача - ОСОБА_2, представників відповідача - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування дійсним та визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 з подальшим його уточненням від 07.07.2015р., згідно якого просила визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 10 червня 2009 року укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 дійсним, визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивачка, представник позивачки позов підтримали просили задоволити. Додатково позивачка пояснила, що ОСОБА_7, який помер 01.12.2014 року, є для неї рідним дядьком та хрещеним батьком. З грудня 2005 року ОСОБА_7 проживав із її старшим братом ОСОБА_6 в квартирі АДРЕСА_2. Так як її дядько не мав заробітку, а брат був безробітний, позивачка надавала матеріальну допомогу для ОСОБА_6, згідно розписок для утримання свого дядька. 06.06.2006 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 був укладений договір довічного утримання. Не маючи змоги віддати свої борги, які ОСОБА_6 займав для утримання ОСОБА_7., 10 червня 2009 року між ОСОБА_6 та нею був укладений договір дарування, який не був нотаріально посвідчений з причини термінового від"їзду з України відразу після укладення договору дарування і відсутністю необхідних коштів для реєстрації в державного нотаріуса. Крім того, судом до матеріалів справи долучено письмові виступи та пояснення позивача.

Представники відповідачки в судовому засіданні позов не визнали, подали письмові заперечення проти позову та пояснення, просили в задоволенні позову відмовити, скасувати заходи забезпечення цивільного позову та накладення штрафу за спричинення моральної шкоди.

Допитані в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8, ОСОБА_9 суду пояснили, що брат ОСОБА_6 позичав у ОСОБА_1 гроші, на утримання дядька ОСОБА_7 та надав 2 розписки у 2005 і 2007 роках, говорив, що як не віддасть гроші, квартира залишиться ОСОБА_1 так, як після розлучення із ОСОБА_4, постійно проживав із ОСОБА_1 та її сім"єю, вона його доглядала, утримувала і за таких обставин він вирішив подарувати їй спірну квартиру. Договір дарування сестра не посвідчила нотаріально, оскільки на той час не мала коштів, а потім вона поїхала до Росії для оформлення пенсії по інвалідності.

Допитаний в судовом узасіданні в якості свідка ОСОБА_10 суду пояснив, що дав у 2005 році для ОСОБА_1 5 700 доларів США, які вона позичила ОСОБА_6 для утримання хрещеного. Кошти ОСОБА_6 не повернув, замість цього мав приписати ОСОБА_1 в спірну квартиру. Щодо договору дарування йому нічого невідомо.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснила, що її чоловік ОСОБА_10 дав у 2005 році для ОСОБА_1 5 700 доларів США, які вона позичила ОСОБА_6 для утримання хрещеного. Крім того її мати ОСОБА_1 також позичала кошти ОСОБА_6, які він не повернув, а замість цього мав віддати спірну квартиру.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснив, що ОСОБА_6 позичив гроші в сумі 10 тисяч доларів в ОСОБА_1, дав 2 розписки, ним підписані, гроші не вернув, обіцяв, що квартира буде нам. Договір дарування ОСОБА_6 приніс надрукованим, він бачив, як його підписували, але не читав.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що про договір дарування їй нічого невідомо як і про матеріальну допомогу яку надавала ОСОБА_1 для ОСОБА_6.

Суд заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що 26.06.2006 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було укладено Договір довічного утримання посвідченого приватним нотаріусом Рівненського нотаріального округу ОСОБА_14 за реєстровим номером 1369. Згідно п.6 даного договору ОСОБА_6 зобовязався по життєво утримувати ОСОБА_7О, забезпечувати його харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою та зберегти у його по життєвому користуванні одну кімнату, та платити йому щомісячно грошову суму в розмірі 150 грн.

10 червня 2009 року між гр.ОСОБА_6 (надалі Дарувальником) та ОСОБА_1 (надалі Обдарованою) було укладено договір дарування квартири згідно якого, підставою виникнення права власності на дану квартиру за адресою м.Рівне, вул.Льонокомбінатівська, 5/38 для Дарувальника, являється Договір довічного утримання від 26.06.2006 року ОСОБА_7.

Свідоцтвом про смерть виданого 01.12.2014 року Відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції актовий запис №1913 підтверджується, що ОСОБА_6 помер 01.12.2014 року, актовий запис №1913..

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з вимогами ст. 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Відповідно до ч.2 ст.219 ЦК України суд може у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення визнати односторонній правочин дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідав справжній волі особи, яка його вчинила, а нотаріальному посвідченню правочину перешкоджала обставина, яка не залежала від її волі.

Ст. 203 ЦК України, встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, згідно частини 1 цієї статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Крім того, відповідно до змісту ч. 1 ст. 209 та ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін, а державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. При чому, в останньому випадку, такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Частиною 3 статті 640 ЦК України також передбачено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення і державної реєстрації з моменту державної реєстрації.

При чому, як передбачено ч.ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 2 ст. 719 ЦК України) та державній реєстрації (ст. 334 ЦК України). Договір дарування є одностороннім правочином, реальним - з дня передачі речі, нотаріально посвідченим та зареєстрованим.

В даному випадку, як вказувалось вище, предметом спору є визнання дійсним Договору дарування та, у звязку із цим визнання права власності на нерухоме майно.

У даній справі предметом дарування є нерухома річ - квартира № 38 в м. Рівне по вулиці Льонокомбінатівська, 5.

Положення ст. 219 ч. 2 ЦК України про можливість визнання договору дійсним не поширюються на об'єкти нерухомості, оскільки правочин з об'єктом нерухомості підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню і державній, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін, а відтак відсутні підстави для задоволення позову.

Відповідно до ч. 6 ст.154 ЦПК України, якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання рішення законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

Враховуючи правовідносини, що склалися між сторонами, суд вважає за недоцільне скасовувати заходи забезпечення позову до набрання рішенням законної сили.

Клопотання представника відповідача ОСОБА_4 про накладення адміністративного штрафу за спричинення моральної шкоди відповідачці, довіреним особам та третім особам, учасникам суду до задоволення не підлягає, так як суд розглядає справу лише в межах заявлених позовних вимог. Відповідач не скористалася своїм правом на подання зустрічного позову про відшкодування моральної шкоди. Крім того, нормами ЦПК України не передбачено можливості накладення на учасників цивільного судочинства штрафу за спричинення моральної шкоди.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову відмовити.

В задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_3 про зняття арешту з квартири в АДРЕСА_3 - відмовити.

В задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_4 про накладення адміністративного штрафу за спричинення моральної шкоди відповідачці, довіреним особам та третім особам, учасникам суду - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд з поданням в десятиденний строк апеляційної скарги з дня проголошення рішення.

Повний текст рішення виготовлено 04 вересня 2015 року.

Суддя - підпис

згідно з оригіналом:

Суддя Рівненського міського суду В.В.Галінська