АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер справи 653/2851/14-ц
Номер провадження 22-ц/791/1205/15 Головуючий в І інстанції Крапівіна О.П.
Категорія 54 Доповідач: Пузанова Л.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року вересня місяця 29 дня колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого:ОСОБА_1
Суддів:ОСОБА_2
ОСОБА_3
при секретарі:ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_5 та ОСОБА_6, діючого від імені ОСОБА_7 на рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 17 лютого 2015 року в справі за позовом державного підприємства «Конструкторське бюро «Південне» ім.М.К. Янгеля» до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної шкоди та витрат на проведення експертизи,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2014 року державне підприємство «Конструкторське бюро «Південне» ім. М.К.Янгеля» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_7 про стягнення грошових коштів, зазначаючи, що кожен із відповідачів у певний період часу, а саме: з 02.06.2006р. по 05.09.2006р. ОСОБА_7 та з 15.12.2006р. по 26.08.2008р. ОСОБА_5, перебували з ним у трудових відносинах, займаючи посаду директора пансіонату «Сокол» - філії підприємства.

На підставі розпоряджень першого заступника генерального директора головного інженера ДП «Конструкторське бюро «Південне» ім. М.К.Янгеля» №52 від 05.11.2008р. та №23 від 23.03.2009 року ревізійною комісією було проведено документальні ревізії первинних документів додатків до меморіального ордера №23 філії пансіонат «Сокол» за період з 01.07.2007р. по 30.08.2008р. та за 2006 рік, якими встановлено факти, що свідчать про недостовірність обліку банківських операцій на балансовому рахунку 3117 «Розрахунковий рахунок пансіонату «Сокол» та про недостовірність обліку дебіторської заборгованості.

Вказані порушення завдали майнову шкоду підприємству в особливо великих розмірах, тому зазначені акти ревізій разом із заявою про порушення кримінальної справи щодо службових осіб пансіонату «Сокол» та про притягнення їх до кримінальної відповідальності були передані до правоохоронних органів.

Починаючи з 21 червня 2009 року органами міліції порушувалися кримінальні справи щодо ОСОБА_8 головного бухгалтера пансіонату «Сокол», а також щодо ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 Кримінальні справи у послідуючому були обєднані в одне провадження, в ході розслідування якого в 2009 році проведені почеркознавча та судово-економічна експертизи, на оплату яких підприємство витратило 18608 грн. 55 коп.

На стадії досудового слідства відповідачі повністю визнавали себе винними у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України і постановами Суворовського районного суду м.Херсона від 27 серпня 2010 року ОСОБА_7 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.2 ст. 367 КК України на підставі ст.ст. 1, 6 Закону України «Про амністію» від 12.12.2008р., а ОСОБА_5 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.2 ст. 367 КК України на підставі ст. 48 КК України у звязку із зміною обстановки.

03 червня 2012 року помер ОСОБА_8, обвинувачений за ст. 191 ч.5, ст. 366 ч.2, ст. 209 ч.1 КК України, в звязку з чим кримінальну справу щодо нього закрито на підставі п.8 ч.1 ст.6 КПК України.

Кримінальна справа неодноразово поверталася судом на додаткове розслідування до органу досудового слідства. В кінцевому результаті 20 березня 2014р. на адресу підприємства надійшла постанова слідчого від 26 грудня 2013 року про закриття кримінального провадження за ознаками ст. 191 ч.3 КК України за відсутності в діях ОСОБА_9 та ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення.

Посилаючись на те, що заявлений підприємством, в тому числі і до відповідачів цивільний позов у кримінальному провадженні вирішений не був та на те, що звільнення від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав не звільняє від цивільної відповідальності за заподіяну злочином шкоду, а відповідно до ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, коли шкода завдана діями, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, позивач просив суд стягнути: з ОСОБА_5 майнову шкоду у розмірі 349118 грн., з ОСОБА_7 майнову шкоду у розмірі 184845,40 грн., а також стягнути солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_7 майнові збитки у розмірі 18608,55 грн.

Рішенням суду від 17 лютого 2015 року постановлено позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь державного підприємства «Конструкторське бюро «Південне» ім. М.К.Янгеля» майнову шкоду в розмірі 379118 грн., судові витрати на користь держави в сумі 3654 грн.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь позивача майнову шкоду в розмірі 184845 грн., судові витрати на користь держави в сумі 3654 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційних скаргах ОСОБА_5 та ОСОБА_6, діючий від імені ОСОБА_7, просять рішення суду в частині задоволення позовних вимог скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в позові, зазначаючи, що висновки суду щодо відповідальності відповідачів у спірних правовідносинах не відповідають обставинам справи, які досліджені ним неповно, та суперечать положенням трудового та цивільного законодавства як по суті спору, так і щодо дотримання позивачем строку звернення до суду за захистом порушених прав.

У письмових запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_5 та в судовому засіданні представники позивача доводи апеляційних скарг не визнали, рішення суду просили залишити без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що шкода позивачеві завдана діями відповідачів при виконанні трудових обовязків, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному провадженні і, оскільки останні не довели відсутність своєї вини у заподіянні шкоди, то відповідно до законодавства несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди. При цьому суд вважав, що позивачем дотримано строку звернення до суду.

Проте погодитися з такими висновками неможливо, так як суд прийшов до них, допустивши порушення норм матеріального та процесуального права.

Так, судом встановлено, що відповідачі у різний період часу: ОСОБА_7 - з 02.06.2006 року по 05.09.2006 року, а ОСОБА_5 з 15.12.2006 року по 26.08.2008 року перебували з позивачем у трудових правовідносинах, займаючи посаду директора пансіонату «Сокол».

За умовами трудового договору кожний з відповідачів у свій час здійснював оперативне управління пансіонатом, організовував його ефективну та стабільну господарську, соціальну та іншу діяльність, забезпечував виконання планових показників пансіонату, виконував функції та обовязки, що стосувалися організації і забезпечення діяльності пансіонату.

На підставі наказу першого заступника генерального директора ДП «Конструкторське бюро «Південне» ім. М.К.Янгеля» №52 від 05.11.2008 року ревізійною комісією проведена документальна ревізія первісних документів-додатків до меморіального ордера №23 пансіонату «Сокол» за період з 01.01.2007р. по 30.08.2008р. і виявлено ряд порушень в діяльності пансіонату, які полягали у долучені до меморіального ордера №23 недійсних платіжних доручень, витратних накладних від поставщиків, коригування підсумкової суми «Звіту руху продуктів на складі» в сторону збільшення з послідуючим необґрунтованим списанням збільшеної суми по меморіальному ордеру №23 на балансовий рахунок 2395 «Витрати на утримання пансіонату «Сокол».

Складений за результатами проведеної ревізії проміжковий акт від 19 січня 2009 року був затверджений першим заступником генерального директора ДП «КБ «Південне» 28.01.2009р. та направлений до компетентних правоохоронних органів /т.1, а.с. 119-134/.

На підставі аналогічного наказу від 23.03.2009р. №23 була здійснена документальна ревізія первісних документів-додатків до меморіального ордера №23 філіалу державного підприємства «Конструкторське бюро «Південне» ім. М.К.Янгеля» Пансіонат «Сокол» за період з січня 2006 року по грудень 2006р., січень 2009р.

28 травня 2009 року ревізійною комісією складений проміжковий акт документальної ревізії, яким підтверджено виявлення ряду аналогічних порушень в діяльності пансіонату.

В цей же день акт був затверджений посадовою особою державного підприємства і направлений компетентному правоохоронному органу для вирішення питання про порушення кримінальної справи і притягнення до кримінальної відповідальності посадових осіб пансіонату «Сокол» /т.1, а.с. 98-117/.

Кримінальна справа за заявами позивача була порушена 06.02.2009 року за фактом привласнення чужого майна посадовими особами пансіонату «Сокол» за попередньою змовою групою осіб, за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст. 191 КК України.

В послідуючому у даній кримінальній справі, що обєднувала декілька проваджень, були предявлені обвинувачення: ОСОБА_8, головному бухгалтеру пансіонату «Сокол» у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст.191, ч.2 ст.366, ч.2ст.209 КК України; ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст.191, ч.2 ст.366 КК України; ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст.191, ч.2 ст.366 КК України; ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.367 КК України; ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України.

При цьому ОСОБА_7 та ОСОБА_5 обвинувачувалися в тому, що кожний із них у період відповідно з 02.06.2006р. по 05.09.2006р. та з 15.12.2006р. по 26.08.2008р., обіймаючи посаду директора філії «Пансіонат «Сокол» державного підприємства КБ «Південне», не перевіряв підстави для перерахування грошових коштів, порушуючи вимоги розділу 5 Положення про пансіонат «Сокол», підписав надані йому головним бухгалтером філії Пансіонату «Сокол» ОСОБА_8 платіжні доручення про перерахування грошових коштів з розрахункового рахунку пансіонату «Сокол», відкритого у ЗАТ «ОСОБА_11 ОСОБА_8» в м.Генічеську, внаслідок чого стало можливим безпідставне перерахування грошових коштів у розмірах відповідно 184845,4 грн. та 379118 грн.

Постановою Суворовського районного суду м.Херсона від 27 серпня 2010 року ОСОБА_7 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.2 ст. 367 КК України на підставі ст. 1 п. «г» Закону України «Про амністію» від 12.12.2008 року. Провадження у кримінальній справі закрито /т.1, а.с. 44/.

Постановою цього ж суду від 27 серпня 2010 року ОСОБА_5 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.2 ст. 367 КК України в звязку із зміною обстановки. Провадження у кримінальній справі закрито /т.1, а.с. 52/.

Обидві постанови набрали чинності.

Постановою Суворовського районного суду м.Херсона від 12 липня 2012 року кримінальну справу в частині обвинувачення за ст. 191 ч.3, ст. 191 ч.5, ст. 366 ч.1, ст.209 ч.1 КК України ОСОБА_8 закрито в звязку зі смертю останнього, яка настала 03.08.2012 року (кримінальна справа т.36,а.с. 193/.

Кримінальна справа неодноразово направлялася судами на додаткове розслідування. Востаннє постановою Суворовського районного суду м.Херсона від 06 лютого 2013 року для проведення додаткового розслідування прокурору Дніпропетровської області направлена кримінальна справа по обвинуваченню ОСОБА_9, ОСОБА_10 за ст. 27 ч.5,ст.366 ч.1, ст. 27 ч.5,ст.191 ч.5 КК України (кримінальна справа т.36, а.с. 257-259/.

Зазначена постанова набрала чинності 18 червня 2013 року (кримінальна справа т.36, а.с. 290-291).

Постановою від 26 грудня 2013 року ст. слідчий відділу РОВС та ЗУОІ і ЗОСУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_12 кримінальне провадження за ознаками ст. 191 ч.3 КК України закрив за відсутністю в діянні ОСОБА_9 і ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення /т.1, а.с. 53-54/.

Постанова в установленому законом порядку не оскаржена.

Цивільні позови, які заявлялися позивачем у кримінальному провадженні, розглянуті не були.

Враховуючи, що можливість вирішення цивільного позову у кримінальному провадженні втрачена, державне підприємство «Конструкторське бюро «Південне» ім. М.К.Янгеля звернулося до суду з позовом в порядку цивільного судочинства і просить покласти на відповідачів повну матеріальну відповідальність за заподіяну йому шкоду на підставі, як уточнив в суді апеляційної інстанції представник підприємства, п.3 ч.1 ст. 134 КЗпП України.

Зважаючи на суть спору, що виник між сторонами, колегія суддів приходить до висновку, що спірні правовідносини регулюються КЗпП України (а не ст. 1166 ЦК України, на яку додатково послався суд першої інстанції при вирішенні даної справи), пункт перший частини першої статті 134 якого передбачає, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації у випадку, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

За встановленими судом обставинами справи матеріальна шкода завдана позивачеві в результаті необґрунтованого погашення дебіторської заборгованості певних постачальників, невідповідності даних синтетичного обліку даним аналітичного обліку на відповідних балансових рахунках, тощо, що призвело до незаконного перерахування коштів ДКБ «Південне» в 2006 році на суму 184845,40 грн. та за період з грудня 2006 року по грудень 2008 року на суму 379118 грн.

Безпідставне перерахування грошових коштів здійснювалося головним бухгалтером пансіонату «Сокол» ОСОБА_8, який був обвинувачений у привласненні чи розкраданні чужого майна, яке було ввірено особі чи перебувало у її віданні, вчинені в особливо великих розмірах або організованою групою, у легалізації (відмиванні) доходів, одержаних злочинним шляхом та у службовому підробленні.

Факт незаконного перерахування грошових коштів підприємства на загальну суму 563963 грн. 40 коп. підтверджені, як наданими суду актами проведених позивачем документальних ревізій, так і матеріалами дослідженої апеляційним судом кримінальної справи і не спростовані відповідачами при вирішенні даної цивільної справи.

При наведених обставинах колегія суддів приходить до висновку, що займаючи посаду керівника пансіонату «Сокол» кожний з відповідачів підписував первинний документ, яким відповідно до ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення, то вони згідно з ч.8 ст.8 цього Закону несуть відповідальність за недостовірність відображених у них (первинних документах) даних.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність передбачених п.3 ч.1 ст. 134 КЗпП України підстав для покладення на відповідачів повної матеріальної відповідальності у спірних правовідносинах, однак вважає, що поклавши на них обовязок відшкодувати фактичний розмір шкоди в повному обємі, суд не врахував, що ця шкода заподіяна підприємству з вини кількох працівників, до яких крім відповідачів належить ОСОБА_8, який помер 03.06.2012 року.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в постанові «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992р. №14 (з послідуючими змінами), розмір шкоди, заподіяної з вини кількох працівників, визначається для кожного з них з врахуванням ступеня вини, виду і меж матеріальної відповідальності. Солідарна матеріальна відповідальність застосовується лише за умови, якщо судом встановлено, що шкоду підприємству, установі, організації заподіяно спільними, умисними діями кількох працівників або працівника та інших осіб.

Аналогічні розяснення Пленум Верховного Суду України надав у постанові №3 від 31.03.1989 року (з послідуючими змінами) «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна».

Так, в пункті 13 наведеної вище постанови Верховний Суд України зазначив, що солідарну відповідальність по відшкодуванню шкоди несуть особи, діяння яких були обєднані спільним злочинним наміром, а заподіяна ними шкода стала наслідком їх спільних дій.

При вчиненні злочину кількома особами вони несуть солідарну відповідальність за заподіяну шкоду по епізодах злочину, в яких встановлено їх спільну участь. Разом з тим є неприпустимим покладання солідарної відповідальності на осіб, яких хоча й притягнуто до кримінальної відповідальності в одній справі, але за самостійні злочини, не повязані спільним наміром, а так само на осіб, коли одних з них засуджено за корисливі злочини, наприклад, за розкрадання, а других за халатність, незважаючи на те, що дії останніх обєктивно сприяли першим у вчиненні злочину.

У разі заподіяння шкоди підприємству, установі, організації з вини кількох працівників або працівника та інших осіб, що не перебували у трудових відносинах з цим підприємством, установою, організацією суд вправі покласти на підсудних солідарну відповідальність, якщо буде встановлено, що шкоду заподіяно їх спільними умисними злочинними діями.

Суд наведені розяснення не врахував, а поклавши на кожного з відповідачів фактично солідарну з іншим учасником порушення прав позивача відповідальність, не зважив, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7 обвинувачувалися за ч.2 ст. 367 КК України, яка передбачає кримінальну відповідальність за службову недбалість невиконання або неналежне виконання своїх службових обовязків через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди.

Їх намір заволодіти майном підприємства не встановлений, як не встановлені їх спільні умисні злочинні дії на привласнення, розтрату майна або заволодіння ним шляхом зловживання службовим становищем з іншим учасником правопорушення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що кожен з відповідачів повинен нести матеріальну відповідальність перед позивачем з врахуванням наявності причинного звязку між вчиненим і шкодою, що настала, їх ролі і ступеня участі в її заподіянні з визначенням відповідної частки у повному розмірі заподіяної шкоди.

При цьому висновки суду першої інстанції щодо застосування до спірних правовідносин ст. 1219 ЦК України щодо відповідальності ОСОБА_8, колегія суддів вважає такими, що суперечать положенням ст. 1231 ЦК України, якою передбачено спадкування обовязку відшкодувати майнову шкоду (збитки) та моральну шкоду, яка була завдана спадкодавцем, у межах вартості рухомого чи нерухомого, яке було одержане ними у спадщину.

Оскільки позовні вимоги до спадкоємців ОСОБА_8 позивачем не заявлялися, ці висновки суду виходять за межі предмета позову і не мають правового значення при вирішенні даної справи.

Прийшовши до висновку про наявність передбачених трудовим законодавством підстав для покладення на відповідачів відповідальності за завдану позивачеві матеріальну шкоду, колегія суддів не приймає до уваги доводи відповідачів та їх представників про відсутність причинного звязку між їх діями (бездіяльністю) як керівників та шкодою, яка настала в результаті безпосередніх дій головного бухгалтера пансіонату «Сокол», оскільки відсутність належного контролю з їх боку щодо перерахування грошових коштів та отримання товарно-матеріальних цінностей обєктивно сприяла останньому у вчиненні протиправних дій щодо ввіреного йому майна або майна, що перебувало у його віданні.

Юридично неспроможними колегія суддів вважає і посилання відповідачів на відсутність обвинувального вироку щодо них, а отже, - і відсутність підстав для застосування п.3 ст. 134 КЗпП України, оскільки, як розяснив Пленум Верховного Суду України у постанові «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», матеріальна відповідальність у повному розмірі шкоди покладається і в тих випадках, коли шкоду заподіяно діями працівника, що мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, але він був звільнений від кримінальної відповідальності у звязку зі спливом строку давності для притягнення до кримінальної відповідальності або з інших підстав, передбачених законом (пункти 3, 4, 8 ст.6, ст.7, 7-1, 7-2, 8-10 КПК України).

Відповідачі були звільнені від кримінальної відповідальності з підстав, передбачених відповідно п.4 ст.6, ст.7 КПК України /т.1, а.с. 44, 52/.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду щодо дотримання позивачем строку звернення до суду за вирішенням спору, який витікає із трудових правовідносин і не регулюється главою 82 ЦК України.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Винятків при зверненні власника або уповноваженого ним органу до суду з таким позовом на підставі п.3 ст. 134 КЗпП України, трудове законодавство не містить.

Із матеріалів цивільної та дослідженої апеляційним судом кримінальної справи вбачається, що заподіяна підприємству шкода була виявлена в результаті проведених ревізій: щодо періоду, який охоплюється керівництвом ОСОБА_5 акт (проміжковий) документальної ревізії складено 19.01.2009р., а щодо періоду, коли керівником пансіонату «Сокол» був ОСОБА_7 акт (проміжковий) складено 28.05.2009 року.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в постанові «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку.

Отже, днем виявлення позивачем шкоди, заподіяної, в тому числі, в результаті бездіяльності ОСОБА_5 є 19 січня 2009 року, а ОСОБА_7 28 травня 2009 року.

Саме з наведених дат починається відлік встановленого ч.3 ст. 233 КЗпП України строку звернення до суду за вирішенням трудового спору.

Державне підприємство «Конструкторське бюро «Південне» ім. М.К.Янгеля предявило цивільні позови у кримінальному провадженні: до ОСОБА_5 21 серпня 2009 року, а до ОСОБА_7 24 березня 2010 року, тобто в межах встановленого ч.3 ст. 233 КЗпП України строку (кримінальна справа т.2, а.с. 179-185; т.34, а.с. 184-191; т.36, а.с. 118-132/.

Однак із закриттям кримінального провадження щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_5 27 серпня 2010 року відпала можливість вирішення заявлених до них, як до обвинувачених, вимог про відшкодування матеріальної шкоди у кримінальному провадженні.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в постанові «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», у разі закриття справи з передбачених законом підстав цивільний позов не розглядається. Вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди у цьому разі можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, оскільки внаслідок закриття кримінального провадження припинилася участь ОСОБА_5 та ОСОБА_7 в кримінальному процесі, який тривав щодо інших осіб, позивачеві необхідно було предявляти позов про відшкодування ними матеріальної шкоди в порядку цивільного судочинства.

Проте ДП «Конструкторське бюро «Південне» майже через два роки після закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_7 19 червня 2012 року звернулося до Суворовського районного суду м.Херсона, що розглядав кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_8 та інших осіб, з клопотанням про вирішення питання щодо залучення до справи в якості відповідачів за цивільним позовом ОСОБА_5 і ОСОБА_7 та виклик їх у наступне судове засідання.

У цьому клопотанні цивільний позивач в кримінальній справі просив вирішити питання, у якому розмірі та у якій формі відповідальності частковій або солідарній ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_7 повинні відшкодувати збитки, спричинені підприємству та вжити заходи забезпечення позову.

В обґрунтування позову до клопотання були додані раніше подані та наведені вище позовні заяви (кримінальна справа т.36, а.с. 116-134/.

Клопотання позивача, як подане в порушення ч.3 ст. 28 КПК України в редакції, що діяла на той час, після початку судового слідства, судом не розглядалося, ухвала про притягнення ОСОБА_5 та ОСОБА_7 як цивільних відповідачів у порядку, встановленому ст. 51 КПК України, судом не виносилася, учасниками кримінального процесу після 27.08.2010р. останні не були (кримінальна справа - т.36, а.с. 194-203/.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в постанові «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», у випадках, коли шкоду заподіяно спільними діями підсудного та іншої особи, кримінальну справу щодо якої було закрито з підстав, передбачених пп.2-10 ст.6, статтями 7-7-2, 9, 10 КПК України, суд покладає на підсудного обовязок відшкодувати матеріальну шкоду в повному розмірі і розяснює цивільному позивачеві право предявити в порядку цивільного судочинства до особи, справу щодо якої закрито, позов про відшкодування шкоди солідарно з засудженим.

Враховуючи, що бездіяльність відповідачів як керівників пансіонату «Сокол» не була обєднана спільним злочинним наміром з іншими учасниками кримінального правопорушення і заподіяна підприємству шкода не стала наслідком їх спільних дій, що виключає солідарну відповідальність цих осіб, колегія суддів приходить до висновку, що наведені вище обставини та положення процесуального законодавства свідчать про те, що питання щодо матеріальної відповідальності відповідачів у спірних правовідносинах не залежало від результатів розгляду кримінального провадження щодо інших обвинувачених (підсудних) та підлягало вирішенню в порядку цивільного судочинства з дотриманням, встановлених ст. 233 КЗпП України строків звернення до суду за вирішенням трудових спорів.

Для вирішення питання щодо дотримання позивачем встановленого законом строку звернення до суду колегія суддів вважає за необхідне та можливе, відповідно до вимог ч.8 ст.8 ЦПК України, застосувати положення глави 19 ЦК України, зважаючи, що трудове законодавство визначає лише строк звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди і не регулює питань щодо перебігу цього строку та наслідків спливу позовної давності.

Представники позивача, вважаючи строк звернення до суду не пропущеним, посилаються на положення ст. 264 ЦК України, відповідно до яких позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

При цьому представники позивача не враховують, що наведена норма матеріального права передбачає, що позовна давність тієї ж тривалості (в даному випадку один рік з дня виявлення шкоди) починає перебіг заново з дня переривання (тобто з дня предявлення позову до одного із кількох боржників, чи частини вимог).

Проте в спірних правовідносинах цивільний позов був предявлений позивачем до всіх боржників, в тому числі і до відповідачів у кримінальному процесі та не був розглянутий судом в звязку із закриття кримінального провадження, зокрема щодо відповідачів 27 серпня 2010 року.

Відповідно до вимог ст. 265 ЦК України в редакції, що діяла на час закриття кримінального провадження щодо відповідачів, залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Якщо суд залишив без розгляду позов, предявлений у кримінальному процесі, час від дня предявлення позову до набрання законної сили рішення суду, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності.

Якщо частина строку, що залишалася є меншою, ніж шість місяців, вона продовжується до шести місяців.

Аналогічні положення містить ст. 265 ЦК України і в редакції Закону від 13.04.2012р. №4652-VI.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що фактично позов, предявлений до відповідачів у кримінальному провадженні, був залишений без розгляду з дати набрання чинності постановами Суворовського районного суду м.Херсона від 27 серпня 2010 року 02.09.2010 року, а тому, зважаючи, що з врахуванням дати поданих у кримінальному провадженні позовів 21.08.2009р. та 24.03.2010р., частина строку, що залишилася після закриття кримінального провадження є меншою ніж шість місяців, річний строк для предявлення позову у цивільному провадженні до обох відповідачів закінчився 02 березня 2011 року.

За цим же правилом, навіть якщо вважати цивільний позов у кримінальному провадженні залишеним без розгляду щодо інших боржників з дати винесення слідчим постанови про закриття кримінального провадження 26.12.2013р., то річний строк для предявлення позову про відшкодування працівником матеріальної шкоди у цивільному судочинстві закінчився 26 червня 2014 року, в той час, як позивач звернувся до суду за вирішенням трудового спору 26 вересня 2014 року. Питання про поновлення судом строку звернення до суду позивач не порушував.

При наведених обставинах колегія суддів приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги є частково обґрунтованими, однак в їх задоволенні слід відмовити в звязку з пропуском строку звернення до суду, як це передбачено ч.4 ст. 267 ЦК України.

Таким чином, рішення суду в оскарженій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі викладеного, ч.3 ст.233 КЗпП України, ст.ст. 265, 267 ЦК України, керуючись ст.ст. 303,307,309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_6, діючого від імені ОСОБА_7 частково задовольнити.

Рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 17 лютого 2015 року в частині задоволення позову та розподілу судових витрат скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову державного підприємства «Конструкторське бюро «Південне» ім. М.К.Янгеля» до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної шкоди відмовити в звязку з пропуском строку звернення до суду за вирішенням трудового спору.

Рішення набирає законної сили з дня його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис)

Судді: (два підписи)

З оригіналом згідно:

Суддя: Л.В.Пузанова