Номер провадження: 22-ц/785/5108/15
Головуючий у першій інстанції Журавель П. І.
Доповідач Процик М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.08.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючої судді Процик М.В.,

суддів Сєвєрової Є.С., Дрішлюка А.І.,

при секретарі Решетник М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 24 квітня 2015 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) Фірми «АББО», ОСОБА_3 і ОСОБА_5 про визнання правочину удаваним, визнання укладеним інвестиційного договору, про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

У квітня 2014 року за клопотанням позивача позовні вимоги було роз'єднано. Ухвалою суду виділено в окреме провадження вимоги позивача до ТОВ Фірми «АББО» про визнання правочину удаваним, визнання укладеним договору купівлі-продажу майнових прав.

Уточнивши свої позовні вимоги в процесі розгляду цієї справи, ОСОБА_2 просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 23.08.2012 року між ТОВ Фірма «АББО» та ОСОБА_3, ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Перчеклій І.М., р/н № 2765. Також позивач просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1

Позивач та його представники посилались на те, що позивачем було укладено з ТОВ Фірма «АББО» договір № 73/10 від 24.09.2007р. названий договором про наміри, який насправді був удаваною угодою купівлі-продажу майнових прав, що за договором позивачем була оплачена повна вартість спірної квартири, що одностороння відмова від зобов'язань не допускається, що договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений 23.08.2012р. між ТОВ Фірма «АББО» з однієї сторони та ОСОБА_3 і ОСОБА_5 з іншої не відповідає вимогам ст. 203 ч.1-3,5,6 ЦК України, оскільки продавець не повідомив покупця про права третіх осіб, зокрема позивача, чим були порушені його права, у тому числі майнове право, а тому вважали, що на підставі ст.ст.203,215,228, 659 ЦК України договір підлягає визнанню недійсним, і за правилами ст.392 ЦК України за позивачем слід визнати право власності на спірну квартиру.

Відповідач ОСОБА_3, його представник та представник відповідача ОСОБА_4 позов не визнали, посилаючись на відсутність законних майнових прав у позивача на спірну квартиру, на те, що договір про наміри № 73/10 від 24.09.2007р. жодних зобов'язань у сторін не викликав, і до юридичних наслідків не призвів, що відповідачі прав позивача при укладенні договору купівлі-продажу не порушували, та є добросовісними набувачами спірної квартири, і про стосунки продавця з позивачем нічого не знали; що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, і сама по собі не може бути підставою для визнання договору недійсним.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 24 квітня 2015 року у задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено. Скасовано ухвалу суду від 15 серпня 2013 року про забезпечення позову. Знято арешт з квартири АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІНПП: НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1) та ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ІНПП: НОМЕР_2, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2) на підставі договору купівлі-продажу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду від 24 квітня 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, та на порушення судом норм процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні в частині викладення мотивувальної частини, з наступних підстав.

За правилами ч. 1 п.1, 4 ст. 309 ЦПК України підставами для зміни рішення суду є неповне з'ясування судом обставин справи, та порушення або неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд 1-ої інстанції виходив з того, що позивач всі свої позовні вимоги обґрунтовує посиланнями на договір про наміри № 73/10 від 24.09.2007 року і договір купівлі-продажу від 23.08.2012 року, але суду цих договорів не надав, та з того, що позивач свої позовні вимоги не довів.

З висновками суду колегія погоджується частково, не погоджуючись з викладенням мотивувальної частини рішення.

У відповідності зі ст. ст. 213-214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам цивільно-процесуального закону рішення суду не відповідає.

За змістом ст. ст. 319,321 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. ст. 203 ч.1,204,215ч.1,2, ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним; підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1,3,5 та 6 ст.203 цього кодексу; недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Із досліджених апеляційним судом матеріалів справи вбачається, що 23 серпня 2012 року ТОВ Фірма «АББО» з однієї сторони та ОСОБА_3, ОСОБА_4 з іншої сторони уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за яким ТОВ Фірма «АББО» передала у власність покупцям ОСОБА_3 та ОСОБА_4 нерухоме майно, а саме кв. НОМЕР_3 у будинку по АДРЕСА_1, загальною площею 77,30 кв. м., житловою площею 31,10 кв. м, останні до підписання договору сплатили продавцю за неї кошти у сумі 272004 грн., право власності за покупцями належним чином зареєстровано в КП «Бюро технічної інвентаризації» за станом на 07.12.2012р. (т.2 а.с.146-149, т.1 а.с.76 цив. Справи № 1511/3538/12) Позивач стороною згаданого договору купівлі-продажу не був. Згідно з договором купівлі-продажу на момент підписання угоди квартира належала продавцю (ТОВ Фірма «АББО») на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Виконавчим комітетом Іллічівської міської ради 27 червня 2012 року, у відповідності з рішенням виконкому Іллічівської міської ради за № 397 від 21 червня 2012 року.(т.2а.с.215-217) Вказані рішення виконкому про видачу свідоцтва про право власності ТОВ Фірма «АББО» неправомірним, та свідоцтво про право власності ТОВ Фірма «АББО» на спірну квартиру недійсним у судовому порядку не визнані (позивачем подавався адміністративний позов, однак рішення не ухвалювалось, за повідомленням сторін провадження у справі було закрито). А тому, відчуживши спірну квартиру відповідачам, власник правомірно, на свій розсуд у встановленому законом порядку розпорядився належним йому на праві власності нерухомим майном.

Апеляційним судом також встановлено, що 24.09.2007 року між ТОВ Фірма «АББО» та ОСОБА_2 було укладено у простій письмовій формі договір про наміри № 73/10, відповідно до умов якого ТОВ Фірма «АББО» зобов'язалось укласти в четвертому кварталі 2008 року з позивачем договір купівлі-продажу спірної двокімнатної квартири НОМЕР_3 на третьому поверсі, орієнтовно площею 76,43 кв. м., у новозбудованому чотирьохповерховому житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1, вартістю 600 доларів США за 1 кв. м. загальної площі. (т. 2 а. с. 150-151) За п.1.4. зазначеного договору ОСОБА_2 прийняв на себе зобов'язання сплатити 100% вартості квартири в день укладення договору купівлі-продажу. За записом на договорі в рахунок здійснення оплати за договором 06.08.2009р. представник ТОВ Фірма «АББО» отримав 14972 дол. США.

За правилами ст. 635 ч.1,4 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором; попередній договір укладається у формі встановленій для основного договору…; договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

З огляду на те, що договір про наміри був вчинений сторонами у простій письмовій формі, волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору не встановлено, підстав вважати, що внаслідок його укладення між сторонами виникли права та обов'язки щодо спірної квартири, як у сторін попереднього договору, неможливо.

Статтею 235 ЦК України передбачено наслідки вчинення удаваного правочину та можливість застосування судом правил щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Та водночас за роз'ясненням Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (п.25) за удаваним правочином (ст.235) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Виходячи зі змісту договору про наміри, в якому йшлося про зобов'язання укласти договір купівлі-продажу спірної квартири в майбутньому, і в майбутньому в день укладення сплатити 100% вартості квартири, підстав вважати його договором купівлі-продажу майнових прав на спірну квартиру, та вважати, що у позивача виникли майнові права на спірну квартиру неможливо. Протилежні доводи позивача та його представників з цього приводу на увагу не заслуговують.

Із дослідженої апеляційним судом цивільної справи № 501/4438/14ц вбачається, що в провадженні суду з серпня 2013 року знаходилась на розгляді справа за позовом ОСОБА_2 до ТОВ Фірма «АББО» про визнання договору про наміри №73/10 від 24.09.2007р. удаваним правочином і визнання укладеним інвестиційний договір на будівництво житла у вигляді квартири НОМЕР_3 в будинку по АДРЕСА_1. Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 16 березня 2015 року позовну заяву ОСОБА_2 до ТОВ Фірма «АББО» про визнання правочину удаваним, визнання укладеним договору купівлі-продажу майнових прав залишено без розгляду. (т.2а.с.127-128) В зазначеній справі представник ТОВ Фірма «АББО» (державну реєстрацію якої припинено 21.01.2015р.) проти позову заперечував, вказував на пропуск позивачем строку позовної давності, на відсутність інших (інвестиційних) правовідносин з позивачем, а також на відсутність умислу і факту укладення з позивачем інвестиційного договору. (т.2а.с.206-212)

За дослідженою апеляційним судом цивільною справою № 1511/3538/12 встановлено, що між сторонами у липні 2012 року виникав судовий спір (т.2а.с.182-189) з приводу розміру остаточного розрахунку за спірну квартиру, з приводу встановлення двоконтурного газового котла, виконання розводки опалення з мідних труб і встановлення чавунних радіаторів у спірній квартирі (позов в цій частині залишено без розгляду ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області 07 серпня 2013 року, див. а.с.188-189 у цив. справі № 1511/3538/12). Як вбачається зі змісту листа № 18 від 24 лютого 2009 року, що знаходиться в вищевказаній справі, ОСОБА_2 був повідомлений про необхідність у строк до 1 березня 2009 року з'явитися в офіс ТОВ Фірми «АББО» для оформлення договорів купівлі-продажу на кв. 21, площею 89,57 кв. м. та на кв. 53, площею 76,43 кв.м. В забезпечення договорів купівлі-продажу ОСОБА_2 пропонувалось сплатити ТОВ Фірма «АББО» 766920 грн. (т.2 а.с.195) В наступному із листування між ОСОБА_2 та ТОВ Фірма «АББО» в період з 2009 по 2012 рік встановлено, що позивачу зі сторони ТОВ пропонувалось здійснити повну оплату за спірну квартиру та виявити готовність укласти договір купівлі-продажу спірної квартири. (т.2а.с.195-200) У своєму листі від 21.03.2012р. та від 22.05.2012р. позивач визнавав ту обставину, що він не повністю виплатив вартість спірної квартири, і що в день укладення договору купівлі-продажу квартири погоджується сплатити ТОВ 15600 дол. США. (т.2а.с.197,203) Листами від 03 квітня 2012 року та від 07 червня 2012 року директор ТОВ Фірма «АББО» ОСОБА_7 повідомив позивача про припинення зобов'язань за договором про наміри, звинувачуючи у цьому позивача, і запропонувавши позивачу отримати грошові кошти сплачені на підтвердження наміру укласти договір купівлі-продажу.(т.2а.с.198,201)

Дослідивши переписку сторін та вищевказані цивільні справи, колегія суддів прийшла до висновку щодо відсутності підстав вважати, що між сторонами склалися інші правовідносини аніж ті, що зазначені у договорі про наміри. Враховуючи зміст листування між сторонами, та наявність укладених між ОСОБА_2 і ТОВ Фірма «АББО» інших договорів про наміри, та дольову участь у будівництві, а також укладених договорів купівлі-продажу нерухомого майна, колегія суддів не приймає до уваги доводи позивача про те, що він повністю сплатив вартість спірної квартири, і що це підтверджується наданими фіскальними чеками. А крім того, досліджені апеляційним судом фіскальні чеки жодних ідентифікуючих ознак не містять. Відтак, за наслідками укладення договору про наміри жодних прав на спірну квартиру у позивача не виникло.

Таким чином, зважаючи на вище встановлене, неможливо вважати, що при укладенні між ТОВ Фірма «АББО» та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 договору купівлі-продажу спірної квартири 23 серпня 2012 року ТОВ, як продавець, порушило вимоги закону, зокрема приписи ст.ст.525,526,529 ЦК України та ст. 659 ЦК України, через те, що не виконало свої зобов'язання щодо передачі спірної квартири позивачу, і не попередило покупців про права третіх осіб на спірну квартиру. Протилежні доводи позивача та його представників з цього приводу колегія суддів визнає неспроможними.

Доводи позивача про те, що оспорений договір порушив моральні засади суспільства, а тому є підстави для визнання його недійсним водночас за правилами ст.228 ЦК України також до уваги не беруться, виходячи з наступного.

За змістом ст. 228 ч.1-3 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, автономної республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним; у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний судом недійсним; якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного; при наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

За роз'ясненням Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (п.18) при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Відтак, при кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України необхідною складовою є вина сторін правочину або однієї зі сторін у порушенні публічного порядку, а саме намір особи вчинити такі дії які є суспільно-небезпечними, порушують норми публічного права, що мають вигляд, як правило злочину або адміністративного порушення, та усвідомлення особою того, що її дії не є правочином, а є суспільно небезпечним діянням.

Статтями 10,60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вбачається, що позивачем та його представниками не надано доказів вини відповідачів саме у намірі порушити публічний порядок. Вирок суду щодо навмисного незаконного заволодіння спірною квартирою у кримінальній справі щодо відповідачів або керівника ТОВ «Фірма «АББО» не постановлявся. А тому посилання позивача на те, що вчинений відповідачами правочин порушує публічний порядок, зокрема моральні засади суспільства, є неспроможними. Твердження позивача та його представників про те, що намір відповідачів здійснити порушення публічного порядку доводиться заниженою ціною, сплаченою ними по оспореному договору купівлі-продажу, а зі сторони продавця обізнаністю про наявність судового спору до уваги братися не можуть, оскільки представники позивача пропонують суду виходити з припущення, що заборонено правилами ст. 60 ч. 4 ЦПК України.

За ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю і у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину та ін..

А між тим, з урахуванням визначених позивачем підстав недійсності правочину, настання наслідків недійсності правочину, передбачених ст.216 ЦК України, жодним чином не призводить до поновлення прав позивача, який стороною правочину не був. Наслідки недійсності правочину визначені законом, і від волевиявлення сторін правочину, у разі визнання правочину недійсним, в основних наслідках, не залежать.

Та оскільки за вимогами ст. 392 ЦК України вимагати захисту порушеного права шляхом пред'явлення позову про визнання права власності належить виключно власнику, право власності якого оспорюється або не визнається, а позивач власником спірної квартири ніколи не був, то доводи позивача та його представників про те, що він вправі на підставі зазначеної статті вимагати визнання за ним права власності є необґрунтованими.

Разом з тим, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що позивач не довів свої вимоги, оскільки не надав суду договір про наміри № 73/10 від 24.09.2007 року і договір купівлі-продажу від 23.08.2012 року. Вбачається, що саме суд 1-ої інстанції здійснював роз'єднання позовних вимог ОСОБА_2 в порядку визначеному ст.126 ЦПК України, і саме на суд за ст.10 ч.4 ЦПК України покладено обов'язок сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, обов'язок роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, сприяти здійсненню їхніх прав тощо. Жодних перешкод здійснити копіювання вказаних доказів або отримати письмові докази в оригіналі у сторін, дослідити матеріали інших цивільних справ, в яких вони містяться, тощо у суду не було. Водночас в порушень приписів ст. 215 ч.1 п.3 ЦПК України, суд в мотивувальній частині рішення не виклав встановлених судом обставин і визначених відповідно до них правовідносин, не зазначив мотивів, з яких вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувались вимоги чи заперечення тощо.

За таких обставин, викладення мотивувальної частини рішення суду слід змінити у зв'язку з чим апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково, а у решті рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303,307,309,313-316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 24 квітня 2015 року змінити в частині викладення мотивувальної частини.

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча: М.В. Процик

Судді: Є.С. Сєвєрова А.І. Дрішлюк