АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Унікальний номер справи 761//7421/15-ц Головуючий в І ін..: Осаулова А.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді - Слободянюк С.В.,

суддів: Крижанівській Г.В., Корчевного Г.В.,

при секретарі - Абдуллаєвій Е.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 червня 2015 року за позовом ОСОБА_3 до Підприємства з іноземними інвестиціями «Об»єднана елеваторна компанія» про відшкодування моральної шкоди, внаслідок порушення її трудових прав,

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до Підприємства з іноземними інвестиціями «Об*єднана елеваторна компанія» про відшкодування моральної шкоди, внаслідок порушення її трудових прав.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 28 січня 2008 року по 23 грудня 2014 року позивач ОСОБА_3 працювала на підприємстві відповідача Підприємства з іноземними інвестиціями «Об»єднана елеваторна компанія» на посаді бухгалтера-аудитора.

Під час роботи було грубо порушено її трудові права зміною умов заробітної плати шляхом зменшення заробітної плати, внаслідок чого їй було спричинено душевні страждання і переживання.

Позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі - 72 мінімальних заробітних плат - 87 696 грн., розмір та підстави для стягнення встановлені висновком експертного дослідження №8154 фахівця-психолога.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 15 червня 2015 року у позові відмовлено (а.с.101-105).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2, діючи в інтересах ОСОБА_5 (договір про надання правової допомоги від 23 грудня 2014 року (а.с.121), подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення, ухвалення нового, яким задовольнити позовні вимоги.

Апелянт зазначає, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17 вересня 2013 року наказ, яким змінено діючі тарифи оплати праці позивачу, визнано незаконним, а відтак трудові права позивачки було порушено, чим спричинено моральну шкоду.

Справу розгляду без участі Підприємства з іноземними інвестиціями «Об*єднана елеваторна компанія», яке належним чином повідомлялось через представника Клімушева Є.В. про час та місце розгляду справи, про що свідчить поштове зворотне відправлення від 21 вересня 2015 року.

Відповідно до положень ч.2 ст. 305 ЦПК неявка сторони, належним чином повідомленої про час і місце розгляду справи, не перешкоджає апеляційному розглядові.

В судовому засіданні ОСОБА_2, діючи в інтересах ОСОБА_5, підтримав апеляційну скаргу.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відхилення скарги з таких підстав.

Судом встановлено, що в період часу з 28 січня 2008 року ОСОБА_3 працювала на Підприємстві з іноземними інвестиціями «Об*єднана елеваторна компанія» на посаді бухгалтера-аудитора із посадовим окладом - 20 390 грн.

Наказом №3 від 18 червня 2013 року було змінено діючи умови оплати праці, зменшено розмір заробітної плати до мінімального - 1147 грн. на місяць з 01 липня 2013 року (а.с.7).

За результатами проведеної інспекцією праці перевірки було встановлено порушення чинного законодавства під час такого зменшення заробітку позивача та встановлено незаконність наказу №3 від 18 червня 2013 року та було внесено припис про усунення умов законодавства про працю від 07 серпня 2013 року, а саме ст.ст.32, 96 КЗпП України (а.с.8-9).

Вказаний наказ № 3 від 18 червня 2013 року в частині зміни діючих тарифів оплати праці позивачу було визнано незаконним рішенням Солом*янського районного суду м.Києва від 17 вересня 2013 року (а.с.10-12).

Наказом відповідача № 4 від 02 вересня 2013 року було встановлено посадовий оклад позивачу в розмірі - 2413 грн. на місяць (а.с.14), але його було скасовано наказом № 6 від 05 грудня 2013 року на виконання припису від 06 листопада 2013 року Державної інспекції України з питань праці (а.с.15).

Згідно ч.1 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Пунктом п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року), роз*яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Позивачка зазначала, що діями відповідача щодо зменшення заробітної плати їй за період роботи з 01 липня 2013 року по 05 грудня 2013 року було завдано моральних страждань і переживань, тобто завдано моральну шкоду в розмірі - 72 мінімальних заробітних плат - 87 696 грн., що підтверджено висновком експертного дослідження №8154 фахівця-психолога від 28 жовтня 2014 року (а.с.21-30).

З дослідження вказаного висновку вбачається, що внаслідок порушення відповідачем трудових прав позивача, останній було заподіяно психічні (моральні) страждання, пов`язані із поганим відношення до неї на роботі, погіршенням здоров»я, поганим самопочуттям у зв»язку з протіканням вагітності із ускладнення, зверненням до контролюючих і правоохоронних органів і до суду.

Суд першої інстанції наданому висновку дав правильну оцінку, зазначаючи, що не можна вважати висновок в цілому таким, що вказує на моральні страждання позивача у зв»язку саме з порушенням прав трудових прав, моральна шкода стосується обставин її падіння зі сходів, внаслідок необережності, важким психоемоційним станом внаслідок поганого відношення до неї на роботі, важким протіканням вагітності, житлових проблем та інше.

Крім того, судом було враховано, що 23 грудня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено угоду про припинення трудового договору, за умовами п.3 якої позивачем підтверджено відсутність інших зобов»язань відповідача перед нею та претензій матеріального та морального характеру ( п.3 а.с.49-51).

Також, судом враховано, що згідно наданих та оглянутих судом листків тимчасової непрацездатності та табелів обліку робочого часу протягом червня - грудня 2013 року ОСОБА_3 була фактично відсутня на роботі, а тому посилання на заподіяння моральної шкоди за цей період саме на робочому місці не заслуговують на увагу (а.с.54-80).

Згідно п.п.3,5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правої відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно вимог ст.ст. 59-61 ЦПК України обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Оскільки, позивачем не було доведено наявності моральних страждань і переживань внаслідок порушення її трудових прав та причинного зв»язку між діями відповідача та самим заподіяння моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові.

Враховуючи наведене, відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення, яке ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги правильність висновку суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст..ст.303, 307, 308, 313 ЦПК України, колегія суддів,

УХ В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3, відхилити

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: