Справа № 0907/3353/2012
Провадження № 22-ц/779/829/2015
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Соколовського В.М.,

суддів: Беркій О.Ю., Пнівчук О.В.,

секретарів: Турів О.М., Бойчука Л.М.,

з участю: апелянтів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, їх представника ОСОБА_4, представника позивача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 16 лютого 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2010 року ПАТ "УкрСиббанк" звернулося в суд з позовом до відповідачів про стягнення в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором №0 від 19.02.2007 року в сумі 318490,79 грн. та понесених судових витрат по справі. Посилалось на те, що згідно зазначеного кредитного договору ОСОБА_2 отримав кредит в сумі 45070 швейцарських франків, однак своїх зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконував, що призвело до виникнення заборгованості.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором з позичальником було укладено договір застави транспортного засобу та договір поруки з ОСОБА_3

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24.01.2012 року позивача у даній справі замінено замість ПАТ "УкрСиббанк" до участі у справі залучено його правонаступника ПАТ "Дельта Банк".

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 16 лютого 2015 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ "Дельта Банк" заборгованість за договором №0 від 19.02.2007 року в сумі 318490,79 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою суду від 10.03.2015 року заяву відповідачів про перегляд зазначеного заочного рішення залишено без задоволення.

На дане рішення відповідачі подали апеляційну скаргу, в якій посилаються на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема, апелянти зазначають, що для ухвалення заочного рішення не було підстав, суд повинен був відкласти розгляд справи, так як їх неявка була першою. Не погоджуються із висновком суду про ненадання ними доказів про наявність спору щодо оскаржуваного кредитного договору, оскільки ними долучено копію позовної заяви про визнання недійсним кредитного договору з відміткою суду про її прийняття, тому у суду були підстави для задоволення їх клопотання про зупинення провадження у справі.

Стверджують, що кредит не є валютним, а наданий у гривні, тому ОСОБА_2, як позичальник, міг сплачувати його у гривнях, оскільки саме у гривнях кредит і був наданий. У такому випадку сума погашення гривневого боргу перед банком є набагато більшою.

Зазначають, що ПАТ "Дельта Банк" не надав інформації, за якою сумою було придбано ним право вимоги за кредитом, тому у суду не було підстав для висновку про те, що валютою зобов'язання є швейцарський фрак, і сума зобов'язання становить 318490,79 грн.

На думку апелянтів, суд залишив поза увагою вимоги ст.258 ЦК України щодо спеціальної позовної давності в один рік щодо неустойки (штрафу, пені).

Солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_3 не відповідає вимогам законодавства, оскільки остання будучи співвласником предмета застави, є застадоводавцем і відповідає за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави.

З цих підстав просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В засіданні суду апеляційної інстанції апелянти та їх представник доводи апеляційної скарги підтримали з мотивів, викладених у ній.

Представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив її відхилити, зазначивши, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає.

Судом встановлено, що відповідно до кредитного договору №0 від 19.02.2007р. АКІБ "УкрСиббанк" (правонаступником якого відповідно до ухвали Апеляційного суду Івано-Франківської області залучено ПАТ «Дельта Банк»), надало ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 45070 швейцарських франків, що дорівнює 184180,27 грн. для придбання транспортного засобу марки «Nissan Теаnа» на строк з 19 лютого 2007 р. по 18 лютого 2014 р. зі сплатою 9,2% річних (т.1, а.с.13-16).

19.02.2007р. зазначений транспортний засіб було передано відповідачем позивачу у заставу для забезпечення виконання своїх зобовязань по договору №0 від 19.02.2007р., що підтверджується договором застави від 19.02.2007р., посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського МУЮ ОСОБА_6 (т.1, а.с 20-21).

Також 19.02.2007 р. з метою забезпечення виконання кредитного зобовязання, що виникло на підставі вищезазначеного кредитного договору, між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір поруки №1/0-П, за яким ОСОБА_3, як поручитель, зобовязалася відповідати перед кредитором за зобовязаннями боржника (ОСОБА_2В.) в повному обсязі та нести солідарну з боржником відповідальність (т.1, а.с.19).

Однак свої зобовязання за кредитним договором відповідач ОСОБА_2 належним чином не виконував, що призвело до утворення заборгованості, розмір якої станом на 06.08.2010р. становив 318490,79 грн., а саме: 250413,01 грн. заборгованості по сплаті кредиту; 52168,50 грн. заборгованості по сплаті процентів; 9657,22 грн. пені по основному боргу; 5752,06 грн. пені по відсотках та 500,00 грн. штрафу (т.1, а.с. 5, 7).

У відповідності до заяви від 12.02.2007р. ОСОБА_2 за погодженням із ОСОБА_3 просив керівництво АКІБ «УкрСиббанку» про надання йому кредиту, визначивши валюту кредиту у швейцарських франках на купівлю автомобіля марки «Nissan Теаnа» (т.1, а.с.201), а керівництво ТТ №142 ФУ ЗРД АКІБ «УкрСиббанк» прийняло рішення про надання кредиту ОСОБА_2 в розмірі 45070 швейцарських франків та повідомило про це ТОВ «Ранет», яке було постачальником та продавцем автомобіля марки «Nissan Теаnа» ОСОБА_2 (т.1, а.с.205-206).

Судом правильно встановлено, що 20.02.2007 року сума 177125,10 грн., яка являється гривневим еквівалентом кредиту в розмірі 45070 швейцарських франків, була зарахована на депозитний рахунок відповідача ОСОБА_2, що вбачається з представленої стороною відповідача та долученою до матеріалів справи копією виписки за особовим рахунком (т. 2, а.с.34), і зазначена сума була сплачена ТзОВ «Ранет» на підставі договору №РЧ-2007/02-16/1 (т.1, а.с.207), тобто кредит був наданий відповідачу і останній придбав автомобіль.

У справі, що розглядається, спір між сторонами виник з приводу стягнення заборгованості за кредитним договором. При цьому відповідачі заперечували факт надання кредиту у швейцарських франках та стверджували, що фактично кредит було надано у гривнях.

Статтею 99 Конституції встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому ОСОБА_7 держави не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, проте водночас обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Як зазначено у постанові Пленуму ВССУ від 30.03.2012р. №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зокрема, у п.10, статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК україни визначено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції щодо надання кредитів в іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). У п 16 Постанови вказано, що саме по собі зростання/коливання іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Однією із засад цивільного судочинства є свобода договору (ст. 3 ЦК).

Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За змістом ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції другою стороною.

На підставі наведених норм законодавства, суд правильно вважав, що укладаючи кредитний договір №0 від 19.02.2007 р. сторони вчинили правочин, який, в свою чергу, тягне цивільно-правові наслідки. Укладаючи договір, сторони були ознайомлені з його змістом, ними досягнуто згоди стосовно усіх істотних умов договору та дотримано усіх, передбачених законом формальних необхідностей, а підписуючи даний договір, позивач, як і відповідач, набули певний обсяг прав та зобовязань. При цьому відповідач вважав прийнятним для себе отримання кредиту саме в іноземній валюті, про що свідчить його підпис на кожному аркуші договору, його заява про отримання кредиту саме в іноземній валюті (швейцарських франках). Крім того, відповідач погоджувався і зі строками повернення отриманого кредиту, як в поданій ним заяві, так і у тексті основного договору.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобовязання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору, в даному випадку - кредитного договору №0 від 19.02.2007р.

Судом також встановлено, що отримавши кредит на строк з 19 лютого 2007р. по 18 лютого 2014р. відповідач вже у лютому 2008 року почав порушувати графік його сплати (т.1, а.с. 211), а надалі допускав прострочення сплати кредиту, в результаті чого утворилась заборгованість у розмірі 318490,79 грн.

Статтею 554 Цивільного кодексу України передбачено правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого порукою. Так, відповідно до ч.1 вказаної статті у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя, а частиною 2 цієї ж статті визначено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Аналогічні зобов'язання поручителя ОСОБА_3 передбачено також договором поруки.

Враховуючи наведене, судом вірно встановлено, що з поручителя ОСОБА_3 слід стягнути заборгованість в солідарному порядку разом із боржником.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають до задоволення, з чим погоджується і колегія суддів та вважає, що судом вірно взято до уваги розрахунок боргу, який відповідає умовам кредитного договору.

Щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі про те, що солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_3 не відповідає вимогам законодавства, оскільки остання, будучи співвласником предмета застави, є застадоводавцем і відповідає за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави, то такі доводи є безпідставними, так як солідарна відповідальність ОСОБА_3 передбачена укладеним договором поруки та відповідними нормами ЦК України.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, також не впливають на правильність висновків суду, оскільки вони були предметом розгляду в суді першої інстанції і їм судом дано належну оцінку.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції зясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 16 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий В.М. Соколовський

Судді: О.Ю. Беркій

ОСОБА_8