Справа № 461/8896/12 Головуючий у 1 інстанції: Городецька Л.М.
Провадження № 22-ц/783/5417/15 Доповідач в 2-й інстанції: Зверхановська Л. Д.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Ясиновської Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 лютого 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 06 лютого 2014 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто солідарно з відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_2у користь позивача ОСОБА_3 заборгованість за договором кредиту №18/08 від 08.02.2008 року в розмірі 51455 грн. 03 коп. та судовий збір в розмірі 514 грн. 56 коп.

Дане рішення оскаржив відповідач ОСОБА_2.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16 вересня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 лютого 2014 року залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 травня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 16 вересня 2014 року в частині вирішення вимог до ОСОБА_2 скасовано, а справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі на рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 лютого 2014 року ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи. Вказує на те, що справу розглянуто у його відсутності без належного повідомлення про час та місце судового засідання. Стверджує, що до боргових зобов'язань ОСОБА_4 він не має жодного відношення, оскільки договору поруки не укладав та не підписував. На думку апелянта, суд повинен був врахувати пояснення відповідача ОСОБА_4, який ці обставини підтвердив.

Просить рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог щодо нього скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позову в цій частині.

Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутності осіб, які беруть участь у справі, у тому числі і апелянта ОСОБА_2, котрі належним чином відповідно до вимог ст.ст.74-76 ЦПК України повідомлені про час та місце розгляду справи, але не з'явилися в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не у повній мірі відповідає даним вимогам.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утримуватися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст.ст.526, 530, 611, 612 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ст.1054 ч.3 ЦК України).

Згідно ст.553 ч.1 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ст.1052 ЦК України у разі невиконання позичальником обов'язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов'язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсилідарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.ч.1,2 ст.554 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається та районним судом встановлено, що08.02.2008 року між кредитною спілкою «Християнська злагода» (кредитодавцем) та відповідачем ОСОБА_4 (позичальником) було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого кредитна спілка видала позичальнику кошти в сумі 30 тис. гривень на строк до 08.02.2009 року зі сплатою 48 % річних за користування кредитом.

В забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором 08.02.2008 року було укладено договір поруки, згідно з яким поручителем є відповідач ОСОБА_2

Згідно з розрахунком заборгованості, наданим кредитною спілкою, заборгованість за кредитним договором станом на 20.06.2012 року становила 78458,22 грн., з яких заборгованість за тілом кредиту - 29282,41 грн., заборгованість за процентами - 49175,81 грн.

20.06.2012 року між КС «Християнська злагода» та позивачем ОСОБА_3 укладено договір про відступлення права вимоги внаслідок прощення боргу (а.с.11), відповідно до якого до ОСОБА_3 перейшло право вимоги, яке належало кредитній спілці, як кредитору у вказаному вище зобов'язанні, зокрема, право вимоги до позичальника й до поручителя, як до солідарних боржників, про стягнення заборгованості в розмірі 51455,03 грн. (п.п.1.2, 1.3, 1.8 договору), що відповідає вимогам ст.ст.512, 514, 543, 554 ЦК України.

Частиною 4 ст.338 ЦПК України встановлено, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Скасовуючи ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 16 вересня 2014 року в частині вирішення вимог до ОСОБА_2, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 27 травня 2015 року вказала, що апеляційний суд не перевірив, чи до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 ЦК України.

Відповідно до п. 7.1 договору поруки цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов'язань за договором.

Відповідно до ч.1 ст.251, ч.1 ст.252 ЦК України строком є певний період у часі, зі сплином якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посилається на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін - певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення(ч.2 ст.251, ч.2 ст. 252 ЦК України).

Таким чином, умова договору поруки про припинення поруки після повного виконання своїх зобов'язань позичальником за кредитним договором не може вважатися встановленим сторонами договору поруки строком припинення поруки.

Отже, зазначення замість строку, обчисленого датою, терміну припинення договору поруки(події, з якою пов'язується таке припинення) не дає підстав не застосовувати ч.4 ст.559 ЦК України.

Такий правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постановах від: 21.05.2012 року у справах №6-48цс11, №6-68цс11; 23.05.2012р. у справі №6-33цс12; 18.07.2012р. у справі №6-78цс12.

Згідно ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Строки дії поруки, які передбачені ч.4 ст.559 ЦК України, не є строками захисту порушеного права, а строками існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

У постанові Верховного Суду України від 17.09.2014 року за результатами розгляду справи №6-53цс14 зроблено такий правовий висновок: виходячи з положень другого речення ч.4 ст.559 ЦК, вимога до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинна бути пред'явлена у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст.1050 ЦК, або із дня настання строку виконання основного зобов'язання(у разі, якщо кредит має бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Згідно ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом(судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно - правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Оскільки за умовами кредитного договору, укладеного із ОСОБА_4, він зобов'язаний погашати кредит періодичними платежами згідно графіку, узгодженому сторонами, строк повернення кредиту був встановлений до 8 лютого 2009 року,сплата останнього платежу погашення заборгованості за кредитним договором №18/08 від 08.02.2008 року ним здійснена 23.07.2010 року, а до суду позивач звернувся лише 03.10.2012 року, то колегія суддів вважає, що відповідно до положень ч.4 ст.559 ЦК України порука відповідача ОСОБА_2 припинилася, а відтак є помилковим висновок районного суду про наявність правових підстав для покладення відповідальності на поручителя.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення - скасуванню у частині задоволення вимог до ОСОБА_2 з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цієї частини позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 лютого 2014 рокуу частині вирішення вимог до ОСОБА_2скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 лютого 2014 рокуу частині стягнення з ОСОБА_2 солідарно в користь ОСОБА_3 судового збору в розмірі 514 грн. 56 коп., визначивши, що судовий збір у розмірі 514 грн. 56 коп. підлягає стягненню з ОСОБА_4.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: