АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
справа № 619/5422/14-ц Головуючий 1 інст. - Якименко Л.О.
Провадження № 22ц/790/5014/15 Доповідач - Макаров Г.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Макарова Г.О.,

суддів: Кружиліної О.А., Кіся П.В.,

за участю секретаря - Рязанової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 04 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області про стягнення суми за затримку розрахунку при звільненні та про відшкодування моральної шкоди, -

встановила:

30 жовтня 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, в якому просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку у сумі 13538,61 грн., моральну шкоду у розмірі 5000 грн. та судові витрати.

В обґрунтування позову посилалась на те, що вона працювала у Територіальному центрі соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області з серпня 2000 року.

З березня 2001 року позивач займала посаду завідуючої відділенням соціальної допомоги вдома, з якої звільнилась 28.04.2014 року.

При звільненні ОСОБА_1 із займаної посади, керівництво Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області не виконало вимоги ст..116 КЗпП України в частині виплати всіх сум, що належали позивачу, оскільки повний розрахунок було здійснено лише 29.08.2014 року, що підтверджується банківською випискою.

Спір щодо розміру належного позивачу повного розрахунку у зв»зку із звільненням відсутній, оскільки Територіальний центр не оспорював суми виплат, сплатив вказані грошові кошти самостійно, проте, повний розрахунок був здійснений із затримкою на період з 28.04.2014 року по 29.08.2014 року, що становить 123 дні затримки.

Відповідно до довідки про середню заробітну плату позивача за №237 від 18.06.2014 року остання складає 110,07 грн.

У відповідності до ст.. 117 КЗпП України, на користь позивача підлягає сума 13538,61грн. (110,07 грн. х 123 дні).

Також, на думку ОСОБА_1, незаконними діями Територіального центру їй було спричинено моральну шкоду, яка виразилася у тому, що замість налагодження звичного ритму життя, замість пошуку нової роботи та джерел заробітку, позивач вимушена була витрачати час на підготовку та відправлення скарг та заяв на незаконні дії керівництва Територіального центру, що в свою чергу призвело до сильних душевних хвилювань позивача. Крім того, через складне матеріальне становище виникла напружена ситуація у сім'ї. лише після неодноразових звернень та заяв до державних органів та органів місцевого самоврядування, 29.08.2014 року було зроблено повний розрахунок із позивачем. Зважаючи на викладене, розмір відшкодування за спричинену моральну шкоду ОСОБА_1 оцінює у 5000 грн.

У судовому засіданні ОСОБА_1 позов підтримала, просила його задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідача - ОСОБА_3, позовні вимоги не визнала посилаючись на те, що всі передбачені законом виплати при звільненні були сплачені позивачу, у зв»язку з чим вважає позов необґрунтованим та просила відмовити в його задоволенні.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 04 червня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку за період з 28 квітня 2014 року по 29 серпня 2014 року в сумі 13538 грн. 61 коп.; стягнуто з Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області на користь ОСОБА_1 суму у рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 грн.; стягнуто з Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області судові витрати у розмірі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, зазначаючи, що районний суд не повно з'ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим. Суд не узяв до уваги, що Терцентр в повному обсязі виконав вимоги ст. 116 КЗпП України, в частині виплати всіх сум, що належать ОСОБА_1 на момент звільнення за відпрацьований період, а застосування санкцій, передбачених ст. 117 КЗпП України, є неправомірним.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:

Згідно ст. 308 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Частинами 1, 3 ст. 10, ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 57, ч. 3, 4 ст. 60, 179, 212, 213 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно розтлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у день звільнення, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відшкодування моральної шкоди передбачено ст. 23 ЦК України, а саме моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої та членів її сім'ї та в інших випадках.

Рішення суду першої інстанції обґрунтоване встановленням таких фактів та відповідних їм правовідносин:

ОСОБА_1 працювала у Територіальному центрі соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області з серпня 2000 року. З березня 2001 року ОСОБА_1 займала посаду завідувача відділення соціальної допомоги вдома.

05.02.2014 року ОСОБА_1 було звільнено за п. 3 ст. 40 КЗпП України

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 15.04.2014 року ОСОБА_1 було поновлено на роботі та стягнуто заробітну плату в сумі 6817грн. 37 коп. та 500 грн. моральної шкоди. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 28.05.2014 року вищевказане рішення було залишено без змін. (а.с. 18-28).

28.04.2014 року ОСОБА_1 звільнилась з посади завідувача відділення соціальної допомоги вдома.

29.08.2014 року на рахунок ОСОБА_1 у ПАТ КБ «Приватбанк» надійшли грошові кошти у сумі 561 гривня 87 коп. перераховані Територіальним центром.

Згідно відповіді Управління Державної казначейської служби у Дергачівському районі № 818/0456 від 18.05.2015 року грошові кошти у сумі 561,87 грн. були перераховані на підставі платіжного доручення № 116 від 27.08.2014 року.

У платіжному дорученні № 96 від 10.07.2014 року, яким виплачувались грошові кошти за рішенням суду, зазначено код економічної класифікації видатків бюджету «2800» - «Інші поточні видатки», а у платіжному дорученні № 116 від 27.08.2014 року на спірну суму 561,87 грн. «2111» - «Заробітна плата».

Таким чином, районним судом встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 з посади відповідач не виконав вимоги ст. 116 КЗпП України в частині виплати всіх сум, що належали ОСОБА_1 від Територіального центру, оскільки повний розрахунок з нею був здійснений лише 29.08.2014 року. Ця обставина підтверджується банківською випискою.

У відповідності до ст. 117 КЗпП України на користь ОСОБА_1 стягненню підлягає сума в 13538,61 грн.

У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи матеріальних страждань. Це ті страждання, які позивач зазнала від дій відповідача, оскільки з моменту звільнення у квітні 2014 року позивач змушена була неодноразово звернутись до державних органів та органів місцевого самоврядування із скаргами щодо несвоєчасної сплати усіх належних грошових сум.

Судом першої інстанції встановлено, що моральна шкода виразилась у тому, що замість налагодження звичного ритму життя, замість пошуку нової роботи, замість пошуку джерел заробітку позивач змушена була витрачати час на підготовку та відправлення скарг та заяв на незаконні дії керівництва Територіального центру. Це призвело до сильних душевних хвилювань позивача. Крім цього, через складне матеріальне становище виникла напруженість у сім'ї. Сума завданої моральної шкоди підлягає задоволенню в розмірі 500 грн.

Такий висновок є обґрунтованим, оскільки суд дійшов його на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, та наявних в ній доказів, яким дана відповідна оцінка. Правильно встановивши юридичну природу виниклих правовідносин, суд застосував закон, який їх регулює.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом судової перевірки та не дістали об'єктивного підтвердження.

Наведені у рішенні мотиви визнання цих доводів безпідставними, судова колегія вважає обґрунтованими, такими що відповідають матеріалам справи.

Оскільки судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскаржуємого судового рішення і висновків суду першої інстанції не спростовують, в її задоволенні належить відмовити на підставі ст.308 Цивільного процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317, 319, 321, 322, 324, 325 Цивільного процесуального кодексу України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області - відхилити.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 04 червня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий - Судді: -