Справа № 159/3734/15-ц
Провадження № 2/159/1032/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Ковель 05 жовтня 2015 року

Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого - судді Денисюк Т.В.

за участю секретаря Гарбар О.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за виконаним борговим зобовязанням,

встановив:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про стягнення з колишнього чоловіка ОСОБА_3 24906,00 грн. виконаного грошового зобовязання за кредитним договором №0, який укладався 30 жовтня 2006 року між нею та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» в інтересах сімї.

В обґрунтуванні позову ОСОБА_1 зазначає, що з 19 квітня 1996 року по 14 червня 2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3. За час шлюбу у спільну сумісну власність набуто садибу по вул..Вітовського,86 в м.Ковелі. Вказане нерухоме майно придбано за рахунок кредитних коштів в розмірі 15000 дол США, виданих позивачу на підставі кредитного договору №0 від 30 жовтня 2006 року з Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк». У березні 2015 року в судовому порядку проведено поділ майна подружжя та визнано за кожною із сторін право власності на ? ідеальної частини садиби. В той же час не вирішено питання про розподіл боргових зобовязань за вище вказаним кредитним договором. Після розірвання шлюбу позивач, будучи за умовами кредитного договору позичальником, самостійно, за особисті кошти повернула кредит сплативши в період з 03.06.2013 р. по 18.10.2013 р. кошти в сумі 2247 дол. США. Вважає, що половина погашених зобовязань повинна бути покладена на відповідача, як власника придбаного у кредит майна.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримала повністю з тих же підстав. Додатково пояснила, що в шлюбі ними було придбано у кредит спірний житловий будинок 1946 року забудови та однокімнатну квартиру за програмою «Молодіжний кредит». За згодою сторін кредит на придбання будинку оформлено за ОСОБА_1, а кредит на придбання квартири за ОСОБА_3 Після розірвання шлюбу в судовому порядку проведено поділ майна, за кожним з них визнано право власності на ? частину як квартири, так і будинку. Після чого у березні 2015 року за позовом ОСОБА_3 судом стягнуто з неї половину понесених ОСОБА_3 витрат на погашення оформлених на нього кредитних зобовязань, в той час як вона зобовязання за оформленим на неї кредитним договором продовжувала виконувати самостійно. Вважає, що якщо придбане за час шлюбу майно розподілено порівно, то порівну слід розподілити витрати понесені на його придбання. Просила позов задовольнити повністю.

Представник позивача ОСОБА_2 також позов підтримала та просила суд окрім повідомленого позивачкою врахувати ту обставину, що валютою кредитних зобовязань був долар США, саме в доларах США повертався позивачкою кредит, понесені витрати становлять 2247 дол США, отже половина 1186 дол. США. Враховуючи те, що розрахунки між фізичними особами здійснюються у гривнях, позовні вимоги заявлені саме в гривнях з розрахунку курсу валют на час предявлення вимоги до відповідача, яким є день звернення до суду.

Відповідач ОСОБА_3 проти позову заперечив повністю з тих мотивів, що відсутні докази використання позивачкою кредитних коштів для придбання спірного житлового будинку, вона могла використати їх для особистих потреб. Окрім того, відсутні докази наявності саме такої заборгованості, про яку заявляє позивач, адже за його підрахунками кредит вже повернуто. Також невірною, на думку відповідача, є ціна позову, оскільки позивачка реально повертала кредит у гривнях по курсу валют на день платежу, а не в доларах США. На його думку кредитний договір взагалі є недійсним. З урахуванням наведено у задоволенні позову просив відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_4 у задоволенні позову просила відмовити з тих же підстав.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази у справі, дійшов висновку, що позов підставний, обґрунтований і підлягає частковому задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.04.1996 року. У сторін народилась двоє дітей : син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та син ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 14 червня 2013 року, яке набрало законної сили 09 липня 2013 року, шлюб між сторонами розірвано.

Згідно нотаріально засвідченого договору купівлі-продажу від 11 жовтня 2006 року ОСОБА_1 придбано у сумісну власність із ОСОБА_3 (п.5.9 договору) житловий будинок з надвірними господарськими будівлями та спорудами по вул..Вітовського,86 в м.Ковелі за ціною 124366,21 грн.

За домовленості сторін (п.2.2, 2.4 договору) продавець одержала від покупця 48616,21 грн, а 75750,00 грн. покупець зобовязалась сплатити до обумовленої дати. Факт повного розрахунку продавець мав підтвердити письмово.

Того ж дня на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_1 придбано у спільну сумісну власність із ОСОБА_3 (п.6.4 договору) за ціною 1920 грн земельну ділянку площею 1069 кв.м., на якій розташований житловий будинок по вул.. Вітовського,86 в м.Ковелі.

Реєстрація права власності проведена покупцем у встановленому законом порядку, про що видано державний акт на право власності на землю та внесено відомості до Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 03.03.2015 року визначений розмір часток кожного із колишнього подружжя у праві власності на житловий будинок та земельну ділянку по вул..Вітовського, 86 в м.Ковелі. Визнано за кожним право власності на 1/2 ідеальну частину спірного майна.

Як вказує позивач на придбання спірного нерухомого майна використані кредитні кошти, отримані 30 жовтня 2006 року в сумі 15000 дол США, що еквівалентно 75750 грн.

Дійсно, дана обставина підтверджується договором про надання споживчого кредиту №0 від 30.10.2006 року, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», з якого вбачається, що кредит надається для купівлі житлового будинку по вул.. Вітовського,86 в м.Ковелі (п.1.4 договору) та може бути використаний лише на вказані цілі (п.4.1. договору).

Згідно виписки по кредитному договору банком виконано зобовязання за кредитним договором та 30.10.2006 року видано позичальнику кредит в розмірі 15000 дол США.

Перелічені докази спростовують твердження відповідача про використання позивачкою ОСОБА_1 кредитних коштів на власні потреби, а не на придбання житлового будинку по вул.. Вітовського, 86 в м.Ковелі.

Окрім того, в ході судового розгляду справи відповідач ОСОБА_3 визнав ту обставину, що кредитні кошти витрачені на придбання спірного житлового будинку, що зафіксовано у журналі судового засідання від 10.08.2015 року.

За умовами кредитного договору (п.2.1) виконання зобовязання забезпечено заставою даного житлового будинку та порукою чоловіка ОСОБА_3, згідно договору №0 від 30.10.2006 року.

Викладене у сукупності свідчить про використання позивачкою ОСОБА_1 кредиту в інтересах сімї.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

Як розяснено у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при поділі майна слід враховувати також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї.

Сторони в судовому засіданні визнали, і дана обставина не підлягає доказуванню в силу ст..61 ЦПК України, що спільний бюджет подружжя існував до 14 червня 2013 року , тобто до дня проголошення рішення про розірвання шлюбу. Виконання кредитного зобовязання до цієї дати здійснювалось за кошти подружжя.

Після 14.06.2013 року позивач погашала кредит самостійно за особисті кошти. Виконала позивач зобовязання повністю, сплативши борг достроково кількома платежами, останній 18.10.2013 року, що підтверджено довідкою банку і витягом з Рестру обтяжень нерухомого майна про припинення іпотеки на спірний житловий будинок 28.01.2014 року.

В період з 14.06.2013 р. по 18.10.2013 р. згідно виписки за кредитним договором та квитанцій про оплату ОСОБА_1 внесено на погашення кредиту 2247,11 дол США., зокрема за квитанцією №34 від 01.07.2013 р. 325 дол США, за №12 від 12.08.2013 р. 25 дол США, за №16 від 10.09.2013 р.- 25 дол США, за №48 від 01.10.2013 р. 122 дол США, за №51 від 18.10.2013 р. 1750,00 дол США.

Наведені розрахунки спростовують доводи відповідача про відсутність будь-яких боргових зобовязань перед банком на день розірвання шлюбу.

З досліджених судом письмових доказів вбачається, що при визначенні розміру часток у праві власності на житловий будинок по вул.. Вітовського,86 в м.Ковелі суд виходив із рівності часток подружжя та не враховував наявність боргових зобовязань. Суд не збільшував частку позивачки ОСОБА_1 з урахуванням кредитних зобовязань, тому отримавши у власність ? частину нерухомого майна, придбаного за кредитні кошти, відповідач ОСОБА_3 зобовязаний сплатити позивачці половину понесених нею витрат на погашення кредиту після розірвання шлюбу.

Окрім цього, за правилами ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обовязок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Таким чином, частка кредиту, сплачена позивачкою за відповідача становить 2247,00:2=1123,50 дол США.

Платіж за квитанцією №40 від 03.06.2013 р на суму 125 дол США не підлягає врахуванню, оскільки здійснений ще за рахунок спільних коштів подружжя. З огляду на це позов підлягає частково задоволенню.

Позивачем при зверненні до суду заявлено позовну вимогу у національній валюті в розмірі 24906,00 грн, з розрахунку курсу валют на час звернення до суду 21,00 грн за 1 дол США.

Відповідач наполягає на застосуванні судом курсу валют на час внесення здійснення позивачкою платежів в банку на повернення кредиту, тобто на 01.07.2013 р 7,44 грн, на 10.09.2013 р. 7,35 грн, на 01.10.2013 р. 7,45 грн, на 18.10.2013 р. 7,69 грн.

Вирішуючи дане питання суд виходить з такого:

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

За умовами кредитного договору та згідно виписки за кредитом позивачка ОСОБА_1 повертала кредит саме в іноземній валюті в долларах США.

Отже, мала право вимагати у відповідача повернення саме такої валюти платежу.

Як роз'яснено в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року « Про судове рішення у цивільній справі» в силу статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Позовна вимога сформована у національній валюті. Курс валют станом на день ухвалення рішення 21,15 грн за дол. США, тобто вищий ніж застосований позивачем на день звернення з позовом до суду 21,00 грн за дол..США, що в силу ст.3,ст.11 ЦПК є правом позивача.

Тому при розрахунку боргу слід керуватись курсом 21,00 грн за дол. США.

З огляду на викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню в порядку регресу половина виконаних зобовязань в розмірі 23593,50 грн ( 1123,50х21,00).

Відповідно до ст..88 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

До судових витрат позивача ОСОБА_1 необхідно віднести сплачений при звернені до суду судовий збір в розмірі 249,06 грн. Позов задоволено на 94,7 %, тому сума судових витрат , які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача становить 235,86 грн ( 249,06х94,7%).

Керуючись ст.10, 60, 88, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, на підставі ст.65 СК України, ст..533,544 ЦК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 23593,50 грн ( двадцять три тисячі пятсот девяносто три гривні пятдесят копійок) та судові витрати у справі в розмірі 235,86 грн ( двісті тридцять пять гривень вісімдесят шість копійок).

В решті позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у розгляді справи, але не були присутні при його проголошенні протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Головуючий:ОСОБА_7