АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 9819 /2015 Головуючий у 1-ій інстанції - Матійчук Г.О.
Доповідач - Поливач Л.Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Побірченко Т.І., Соколової В.В.

при секретарі Бугай О.О.

за участю осіб: позивача ОСОБА_2

представника відповідача Міщенка А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про розірвання договору фінансового лізингу та стягнення грошових коштів;

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Печерського районного суду м.Києва від 05 травня 2015 року

в с т а н о в и л а:

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 05.05.2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про розірвання договору фінансового лізингу та стягнення грошових коштів відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Посилається на незаконність ухваленого судом рішення, невідповідність висновку суду дійсним обставинам справи, неповне з'ясування обставин справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Апелянт зазначає, що станом на 30.04.2014 року ним було сплачено в повному обсязі авансовий платіж по договору фінансового лізингу. Проте, відповідач не передав йому предмет лізингу в користування, як того вимагають умови договору. Фактично ним було сплачено авансовий платіж в термін одного календарного місяця, а не календарного року, як було вказано в додатку № 1 до договору фінансового лізингу.

Станом на дату подання позовної заяви до суду і на теперішній час лізингодавець не виставляв йому окремий рахунок на оплату компенсації за витрати понесені лізингодавцем в результаті укладання договору страхування.

Фактично лізингодавцем порушені вимоги договору фінансового лізингу щодо передачі йому предмету лізингу як лізингоодержувачу.

Апелянт вважає, що відповідач в односторонньому порядку змінив умови додатку № 1 та додатку № 2 умов договору фінансового лізингу № 009885 від 24 квітня 2014 року. Тому що, в додатку № 1 та додатку № 2 не вказана сплата страхових платежів на момент передачі транспортного засобу - предметі лізингу. Всі необхідні платежі для передачі та відвантаження автомобіля відповідно до додатку № 2 до договору лізингу ним було виконано.

Вважає, що має місце істотна зміна обставин, якими сторони керувалися при укладанні договорів. А саме відповідачем по справі змінені умови додатку № 1 та додатку № 2 щодо відвантаження предмету лізингу - автомобіля після оплати лізингоодержувачем авансового платежу та комісії за передачу предмету лізингу, а всього 45 050,00 гривень. Відповідач по справі вважає, що до відвантаження лізингоодержувачу автомобіля - предмета лізингу, він повинен сплатити ще всі понесені відповідачем страхові витрати. Тобто, відповідачем істотно змінюються додатки №1 та додаток №2, які є невід»ємною частиною договору фінансового лізингу № 009885 від 24 квітня 2014 року.

В суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2 підтримав подану ним апеляційну скаргу в повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені в ній. Представник відповідача Міщенко А.Л. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість ухваленого судом рішення.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Як установлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 24 квітня 2014 року між позивачем та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу №009895, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати у власність предмет лізингу, а саме, автомобіль «Lanos Standard» колір «мокрий асфальт» і передати його в користування позивача на строк та на умовах цього договору.

Пунктами 1.7, 1.8 Договору передбачено, що предмет договору передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця авансового платежу (50 % від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення договору (10% від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання договору платежами, визначеними в додатку № 1 до договору, який є невід'ємною частиною, та розрахований по формулі, визначеній в п. 8.2.2. договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю Лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію.

24 квітня 2014 року позивач оплатив авансовий платіж по договору у розмірі 34 000,00 грн. та Комісію за Організацію у розмірі 8 500,00 грн. (платіж згідно договору). Також, 30 квітня 2014 року позивач оплатив авансовий платіж у розмірі 8 500,00 грн. по договору, тобто авансовий платіж позивачем сплачено у розмірі 42 500,00 грн. (а.с. 23-25). Але позивачем, в порушення вимог пункту 1.7 ст.1 Договору, не було сплачено Комісію за передачу предмета Лізингу в розмірі 3% від вартості Предмета Лізингу.

Відповідно до пункту 1.7 ст.1 Договору, обчислення строку передачі предмета лізингу розпочинається після сплати позивачем трьох складових, які чітко визначені в Договорі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення заявлених ОСОБА_2 позовних вимог, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг».

У ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України, сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Нормами статей 203, 627 ЦК України закріплено, що правочин є чинним, якщо його зміст не суперечить цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, волевиявлення учасників є вільним і відповідає їхній волі та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору.

Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (ст.3 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: - предмет лізингу; - строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); - розмір лізингових платежів; - інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Умови спірного договору фінансового лізингу містять 14 самостійних розділів, які регулюють різні за своїм змістом права та обов'язки як відповідача, так і позивача.

Згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Оскільки позивачем, в порушення вимог пункту 1.7 ст.1 Договору не було сплачено Комісію за передачу предмету Лізингу в розмірі 3% від вартості Предмету Лізингу, відповідач не передав йому зазначений в договорі автомобіль.

Відповідно до пункту 1.7 ст.1 Договору, обчислення строку передачі предмета лізингу розпочинається після сплати позивачем трьох складових, які чітко визначені в Договорі, що позивачем не виконано.

Таким чином, ОСОБА_2 не доведено того, що саме відповідач не виконує умови договору, змінює його умови в односторонньому порядку, та як наслідок змінились обставини, якими сторони керувались при укладанні Договору.

Висновок суду першої інстанції про те, що вимоги позивача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню є вірним та таким, що відповідає вимогам закону, змісту договору фінансового лізингу та зібраним по справі доказам.

Отже, твердження апелянта про незаконність ухваленого судом рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які він посилається - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 05 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: