Ухвала

іменем україни

02 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 18 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, обґрунтовуючи вимоги тим, що 25 серпня 2005 року між банком та відповідачем укладено договір № SAMDN1784, згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 3 900 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % річних за користування кредитом. У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору станом на 30 червня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 6 168 грн 58 коп., яку позивач просив стягнути на його користь із ОСОБА_3

Рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 18 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 квітня 2015 року, позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 25 серпня 2005 року № SAMDN1784 у розмірі 6 168 грн 58 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом - 1 905 грн 58 коп. та заборгованості за процентами за користування кредитом - 4 263 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, посилаючись на порушення судами норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення у повній мірі не відповідають.

Судами встановлено, що 25 серпня 2005 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір № SAMDN1784, згідно з умовами якого ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 3 900 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 3 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У зв'язку з неналежним виконання позичальником взятих на себе зобов'язань станом на 30 червня 2014 року заборгованість за кредитним договором становить 6 168 грн 58 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом - 1 905 грн 58 коп., заборгованості за відсотками - 4 263 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_3 належним чином не виконувала своїх обов'язків за кредитним договором, у зв'язку з чим виникла заборгованість перед кредитором, що є підставою для стягнення з боржника заборгованості на користь банку.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій не можна з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 10 ЦПК <nau://ukr/1618-15|st10> України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1>, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України, згідно з ч. 2 якої якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 зазначала, що заборгованість за спірним кредитним договором в неї відсутня, оскільки, сплативши 12 вересня 2011 року 8 500 грн у рахунок погашення кредиту, вона повністю виконала взяті на себе зобов'язання за кредитним договором від 25 серпня 2005 року № SAMDN1784.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st60> кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st61>. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому статтею 212 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1987/ed_2012_11_20/pravo1/T041618.html?pravo=1> визначено, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій на зазначені вимоги закону уваги не звернули, у порушення положень ст. ст. 60, 212-214, 303, 315 ЦПК України належним чином не дослідили обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення сторін, та якими доказами вони підтверджувалися, не перевірили, за рахунок чого виникла заборгованість у відповідача перед позивачем, яким чином банк повинен був здійснювати зарахування коштів на погашення заборгованості за кредитним договором. Зокрема, вказавши, що сплачені ОСОБА_3 кошти у розмірі 8 500 грн пішли на погашення тіла кредиту у розмірі 2 312 грн 03 коп. та на погашення процентів у розмірі 6 187 грн 7 коп., суди не звернули уваги та не надали належної оцінки тому, що зазначені суми у наданому ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунку взагалі не відображені.

Також, стягуючи заборгованість за процентами у заявленому позивачем розмірі, суди попередніх інстанцій належним чином не перевірили за який період та за якою процентною ставкою було розраховано заборгованість відповідача, оскільки у наданому банком розрахунку зазначено одночасно ставки 36 % на поточну заборгованість та 72 % прострочену заборгованість; та, відповідно не з'ясували, чим передбачено такий розмір процентів, чи відповідає їх розмір фактичним обставинам справи та умовам кредитного договору щодо встановлених процентних ставок.

Дійшовши висновку про те, що посилання ОСОБА_3 на нарахування банком процентів на прострочену заборгованість у розмірі 72 % є надуманими, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що у наданому банком розрахунку процентну ставку на прострочену заборгованість вказано саме у вищезазначеному розмірі, та власного розрахунку заборгованості не навели.

Крім того, пославшись на п. 4.4 кредитного договору, поза увагою судів залишилося те, що цим пунктом передбачено нарахування процентів на поточний щоденний залишок засобів, розміщених клієнтом на картрахунку, відповідно до Правил і Тарифів банку, а не нарахування процентів за користування кредитом. А також заперечення ОСОБА_3, що вона була ознайомлена та підписувала Правила і Тарифи банку.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Дійшовши висновку про те, що передбачені кредитним договором проценти за користування кредитними коштами не є неустойкою в розумінні п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України та до них неможливо застосовувати спеціальну позовну давність, встановлену ст. 258 ЦК України, суди попередніх інстанцій на порушення вимог ст. 10 ЦПК України не уточнили обґрунтування заяви про застосування строків позовної давності з урахуванням того, що ОСОБА_3 вважала неустойкою проценти за користування кредитом, передбачені кредитним договором, та фактично просила застосувати строк позовної давності до них.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_09_22/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повністю не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 <nau://ukr/1618-15|st336>, 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st340>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 18 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 квітня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: Т.П. Дербенцева

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

В.О. Савченко