Справа № 465/993/15 Головуючий у 1 інстанції: Козюренко Р.С.
Провадження № 22-ц/783/4200/15 Доповідач в 2-й інстанції: Богонюк М. Я.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого судді: Богонюка М.Я.

Суддів: Ванівського О.М., Шашкіної С.А.

При секретарі: Щербай В.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 24 квітня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним заочним рішенням відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Скасовано ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 11.03.2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, якою накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_3 в межах заборгованості в сумі 340 370 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апелянт вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Покликається на те, що ним суду було надано розписку в якій чітко зазначено про особу позикодавця та особу позичальника, а також засвідчені позичальником копії сторінок його паспорта. Вказані обставини та докази однозначно підтверджують факт позичання коштів ОСОБА_3 Описка в розписці не має настільки важливого значення, що заважає суду встановити дійсну суму позики.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає задоволенню.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи, 13 лютого 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу. В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що ОСОБА_3 позичив в нього 337 000 грн., про що написав письмову розписку, згідно з якою зобов'язувався повернути позивачу до 14.02.2012 року. Оскільки своїх зобов'язань відповідач не виконав, просив стягнути 337 000 гривень.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що суд не має можливості встановити факт укладення договору позики і факт передачі грошової суми позивачем позичальнику, з огляду на представлену позивачем розписку із некоректно відображеним в ній розміру боргу.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно з ч.2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник, відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України, зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Як вбачається з розписки відповідач по справі є позичальником, що підтверджується зазначеними у розписці його підписом. Також в розписці зазначено розмір позичених коштів та строк повернення грошей. Однак відповідачем у визначений в розписці строк зобов'язання не виконано.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має права оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця.

Доказів повернення позивачу 337 000 гривень боргу відповідачем за договором позики відсутні.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що є всі підстави для встановлення факту укладення договору позики і факт передачі грошової суми позивачем позичальнику. З розписки чітко вбачається, що ОСОБА_3 взяв у борг позику в ОСОБА_2 в розмірі 337 000 грн. з терміном повернення 14 лютого 2012 року.

Відповідачем не представлено жодного доказу ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції для підтвердження виконання взятих на себе боргових зобов'язань згідно даної ним розписки.

Враховуючи викладене, а також те, що відповідач не виконав умови договору позики, колегiя суддiв вважає за необхідне рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким стягнути з відповідача на користь позивача по справі суму боргу за договором позики в розмірі 337 000 грн.

Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати.

Оскільки при подачі позовної заяви позивачем сплачено 3370 грн. судового збору та 1685 грн. - судового збору за подання апеляційної скарги, такі кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.2, 309, ч.2 ст. 314, 316, 317, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 24 квітня 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) в користь ОСОБА_2 337 000 (триста тридцять сім тисяч) гривень боргу за договором позики.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) в користь ОСОБА_2 5055 гривень сплаченого судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: