Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Івано-Франківського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до концерну «Військторгсервіс», ОСОБА_3, Рівненської міжрегіональної універсальної товарно-майнової біржі «ПРАЙС», треті особи: Регіональне відділення Фонду державного майна України у Львівській області, приватний нотаріус Самбірського районного нотаріального округу Дмитришин Катерина Костянтинівна, про визнання недійсними публічних торгів, договору купівлі-продажу та повернення майна в натурі, за касаційною скаргою прокурора Західного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері на рішення апеляційного суду Львівської області від 15 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року Івано-Франківський прокурор з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся до суду з указаним позовом, в обґрунтування вимог посилаючись на те, що за результатами проведення публічних торгів 18 березня 2010 року між ОСОБА_3 та державою в особі філії Управління Західного оперативного командування концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України було укладено договір купівлі-продажу, на підставі якого ОСОБА_3 набув у власність нежитлову будівлю - склад овочевої тари, загальною площею 280,2 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1. Зазначав, що вказане нерухоме майно було реалізоване без надання дозволу Міністерства оборони України на його відчуження та без відповідного погодження Фондом державного майна України.

Крім того, прокурор посилався на те, що на момент укладення договору купівлі-продажу довіреність від 04 жовтня 2004 року № 220/2071, видана на ім'я начальника Головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України, втратила чинність внаслідок припинення даної юридичної особи, а довіреністю директора концерну «Військторгсервіс», виданою на ім'я ОСОБА_5, не уповноважено останнього самостійно здійснювати реалізацію майна, тому вважав, що спірний договір купівлі-продажу підлягає визнанню недійсним, а реалізоване на його підставі нерухоме майно - поверненню концерну «Військторгсервіс».

У зв'язку з тим, що про порушене право держави прокуратурі стало відомо лише у 2012 року під час проведення перевірки, прокурор просив поновити строк звернення до суду з даною позовною заявою.

Враховуючи викладене, прокурор просив: визнати недійсними публічні торги з реалізації нежитлової будівлі - складу овочевої тари, загальною площею 280,2 кв. м, розташованої по АДРЕСА_1, оформлені протоколом від 11 грудня 2009 року № 273-н; визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 18 березня 2010 pоку між ОСОБА_3 та державою в особі Міністерства оборони України в особі філії Управління Західного оперативного командування концерну «Військторгсервіс»; застосувати наслідки недійсності договору купівлі-продажу від 18 березня 2010 року шляхом повернення в натурі концерну «Військторгсервіс» нежитлової будівлі - складу овочевої тари, загальною площею 280,2 кв. м, розташованої по АДРЕСА_1

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 25 травня 2014 року в позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 15 травня 2014 року рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 25 травня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

У касаційній скарзі прокурор Західного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері просить скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду та направити справу на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та вирішувати такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення апеляційного суду таким вимогам закону не відповідає.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із того, що згідно з положенями п. 7.5 Статуту концерн «Військторгсервіс» вправі відчужувати основні фонди концерну за попередньо згодою органу управління майном, яким є Міністерство оборони України. Відповідно до пп. 4.4 вказаного Статуту керівництво та оперативне управління поточною діяльністю концерну «Військторгсервіс» здійснює генеральний директор, який має право розпоряджатися майном концерну та видавати доручення на здійснення власних повноважень іншим особам. Саме на підставі таких повноважень генеральним директором ОСОБА_6 була видана нотаріально посвідчена довіреність на ім'я начальника філії Управління торгівлі Західного оперативного командування концерну «Військторгсервіс» ОСОБА_5 на право укладення від імені концерну договорів відчуження майна за конкретними об'єктами, тому дійшов висновку про те, що спірний об'єкт нерухомості було відчужено на підставі дозволу, виданого начальником Головного управління Міністерства оборони України ОСОБА_6 від імені Міністерства оборони України, що відображає волевиявлення останнього, а відтак відчуження нерухомого майна здійснювалось концерном «Військторгсервіс» в межах цивільної дієздатності, встановленої Статутом.

Оскільки Міністерство оборони України не є стороною оспорюваного договору купівлі-продажу, суд вважав, що звернення прокурора з позовом в його інтересах про визнання такого договору недійсним є безпідставним, оскільки було невірно обрано спосіб захисту порушеного права. Крім того, відповідно до встановлених обставин справи відповідач ОСОБА_3 є добросовісним набувачем, усі обов'язки з організації проведення та отримання будь-яких дозволів на продаж майна законодавством було покладено саме на власника - концерн «Військторгсервіс», в господарському віданні якого перебувало майно, та в подальшому на нотаріуса, який перевіряв повноваження продавця, суд першої інстанції вважав, що не підлягають задоволенню також позовні вимоги про повернення в натурі концерну «Військторгсервіс» спірної будівлі.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в позові з підстав пропуску строку позовної давності, апеляційний суд виходив із того, що публічні торги було проведено 11 грудня 2009 року, оспорюваний правочин було укладено 18 березня 2010 року, тоді як прокурор звернувся до суду з позовом 23 квітня 2013 року після спливу трирічного строку позовної давності, а зазначені прокурором підстави пропуску строку є неповажними, оскільки Міністерству оборони України, в інтересах якого діє прокурор, було відомо про проведення публічних торгів та укладення за їх результатами оспорюваного договору купівлі-продажу.

Судами встановлено, що за результатами проведення публічних торгів 18 березня 2010 року між ОСОБА_3 та державою в особі філії Управління Західного оперативного командування концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України було укладено договір купівлі-продажу, на підставі якого ОСОБА_3 набув у власність нежитлову будівлю - склад овочевої тари, загальною площею 280,2 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1.

Продавцем у вказаному договорі зазначено концерн «Військторгсервіс» в особі начальника філії Управління торгівлі Західного оперативного командування концерну «Військторгсервіс» ОСОБА_5, який діяв на підставі довіреності від 29 грудня 2008 року, виданої на його ім'я директором концерну «Військторгсервіс».

Відповідно до п. 1.4 договору купівлі-продажу згідно з протоколом про хід публічних торгів від 11 грудня 2009 року № 273-н остаточна ціна продажу об'єкта становить 61 878 грн.

Відповідно до довіреності від 04 жовтня 2004 року № 220/2071, Міністерством оборони України було уповноважено начальника Головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України ОСОБА_6 на надання від імені Міністерства оборони України підприємствам (установам) військової торгівлі висновків (дозволу) на передачу в оренду (найм), списання з балансу, застосування прискореної амортизації та відчуження майна, що закріплене за ними на праві господарського відання. Термін дії довіреності встановлено до 01 жовтня 2007 року.

На час виникнення спірних правовідносин діяли Закон України від 21 вересня 2006 року «Про управління об'єктами державної власності» та Постанова Кабінету Міністрів від 06 червня 2007 року № 803, якою було затверджено Порядок відчуження об'єктів державної власності (далі - Порядок).

Згідно з п. 6 Порядку відчуження майна здійснюється безпосередньо суб'єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди та дозволу відповідного суб'єкта управління майном, який є представником власника виконує його функції у межах, визначених законодавчими актами. Рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна, а також повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту приймається суб'єктами управління лише за погодженням з Фондом державного майна.

Відповідно до абз. 3 п. 8 Порядку рішення про надання згоди на відчуження майна приймається відповідним суб'єктом управління у формі розпорядчого акта, а про відмову в наданні такої згоди - у формі листа. Рішення про погодження чи відмову в погодженні відчуження майна надається Фондом державного майна у формі листа.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з ч. 4 ст. 4 ЦК України актами цивільного законодавства є також постанови Кабінету Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що під час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу були дотримані вимоги, встановлені п. п. 6, 8 Порядку, а саме: що суб'єкт управління майном - Міністерство оборони України надало дозвіл на відчуження предмету оспорюваного договору у формі розпорядчого акта (рішення); або, що питання про відчуження спірного майна було погоджено Фондом державного майна.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та дійшовши висновку про відсутність доказів, які б свідчили про те, що під час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу були дотримані вимоги, встановлені п. п. 6, 8 Порядку, а саме: що суб'єкт управління майном - Міністерство оборони України надало дозвіл на відчуження предмета оспорюваного договору у формі розпорядчого акта (рішення); або, що питання про відчуження спірного майна було погоджено Фондом державного майна, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про відмову в позові з підстав пропуску прокурором строку позовної давності з огляду на наступне.

Виходячи зі змісту статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено, встановлено в три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Апеляційний суд, відмовляючи в позові з підстав пропуску строку позовної давності, виходив із того, що оспорюваний договір купівлі-продажу укладено 18 березня 2010 року, тоді як прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України у квітні 2013 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, відповідач заявив клопотання про застосування строку позовної давності, а доводи прокурора як на підставу для поновлення строку позовної давності на те, що прокуратура дізналась про порушення прав держави у 2012 році під час проведення перевірки, є необґрунтованими.

Проте апеляційний суд дійшов такого висновку з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ЦПК України суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.

Оскільки прокурор та позивач не є сторонами оспорюваного договору купівлі-продажу та про обставини, які стали підставою звернення до суду, прокуратура дізналася лише у 2012 році під час проведення перевірки, сама обізнаність прокурора та Міністерства оборони України про наявність оспорюваного правочину та необізнаність останніх про порушення прав держави не є підставою для висновку про пропуск строку позовної давності та необхідності застосування положень ст. 267 ЦК України, тому початок перебігу позовної давності слід обраховувати не з моменту, коли прокуратурі стало відомо про наявність оспорюваних правочинів, а з моменту, коли органи прокуратури дізнались про факт відсутності у начальника філії Управління торгівлі Західного оперативного командування концерну «Військторгсервіс» ОСОБА_5 необхідного обсягу дієздатності для укладення оспорюваного договору.

Такого правового висновку дійшов і Верховний Суд України в постанові від 20 серпня 2013 року в справі № 6-18гс13, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 213, 214, 303, 316 ЦПК України, ухвалюючи нове рішення, на вказані обставини справи та положення закону уваги не звернув, не встановив початок перебігу строку позовної давності, тому передчасно дійшов висновку про відмову в позові з підстав пропуску строку позовної давності.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи допущені апеляційним судом порушення норм матеріального та процесуального права, рішення апеляційного суду не може вважатись законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим підлягає скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу прокурора Західного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері задовольнити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 15 травня 2014 року скасувати, справу направити на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

В.П. Гончар

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко