АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 184/3529/13-ц Головуючий в 1 інстанції
Провадження № 22-ц/774/1792/К/15 Горбенко Н.В.
Категорія № 27 ( І ) Доповідач Грищенко Н.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді : Грищенко Н.М.,

суддів : Братіщевої Л.А., Чорнобука В.І.,

при секретарі - Масловій К.В.

за участю: позивача - ОСОБА_2,

його представника - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 09 липня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу та моральної шкоди ,-

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що згідно розписки відповідач ОСОБА_4 взяв у нього 27 лютого 2011 року в борг 6500 грн. та зобов'язався повернути до 03 березня 2012 року, проте кошти не повернув, у зв'язку із чим, після уточнення позовних вимог у травні 2015 року, ОСОБА_2 просить стягнути з відповідача 6500грн. грошових коштів за договором позики, 2573грн. індексу інфляції за весь час прострочення з 04.03.2011 р. по 17.04.2015 року, 780грн. - три проценти річних від простроченої суми, а всього 9853грн. А також стягнути з відповідача на його користь судові витрати в сумі 4972,80 грн., що складається з судового збору та проведеної судово-почеркознавчої експертизи.

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 09 липня 2015 року ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 про стягнення боргу.

Не погоджуючись із рішенням суду позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального законодавства, невідповідність висновків суду обставинам справи ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення його позовних вимог.

Зокрема вважає, що суд безпідставно взяв до уваги покази свідка ОСОБА_4, яка є жінкою відповідача та зацікавленою особою. Також судом не взято до уваги висновки судової- почеркознавчої експертизи , яка встановила написання тексту розписки та підпису в ній особисто відповідачем. Також судом невірно спотворені показання свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 Також судом не враховано, що відповідач не звертався до суду із вимогами про визнання правочинну недійсним.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, з огляду на наступне.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідача та його представника в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Судом встановлено, що згідно розписки, написаною 27 лютого 2011 року, ОСОБА_4 отримав у борг у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 6500 грн. та зобов'язався повернути їх до 03 березня 2012 року у повному обсязі. ( том1 а.с.16).

Згідно висновку комплексної судової почеркознавчої та технічної експертизи документів № 3678/3679-14 від 23 січня 2015 року боргова розписка від імені ОСОБА_4 написана ним власноручно. Дописки, пдчистки , травлення не проводилися. (том 1 а.с.178).

Як убачається з копії трудової книжки та трудового договору № 8, між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 14 лютого 2011року, ФОП ОСОБА_2 найняв ОСОБА_4 для виконання обов'язків водія вантажного транспорту. Згідно відомостей у договорі від 28 лютого 2011 року трудовий договір між сторонами розірвано (том 1 а.с.102).

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, під час виконання трудових обов'язків водія - відповідач ОСОБА_4 здійснив пошкодження транспортного засобу ОСОБА_2

Відмовляючи ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог про стягнення коштів за борговою розпискою, суд першої інстанції дійшов висновку, що між сторонами склалися відносини , що випливають з спричинення шкоди майну роботодавця, в процесі експлуатації транспорту найманим працівником ОСОБА_4

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Як убачається з тексту позовної заяви, позивач ОСОБА_2 просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_4 грошові кошти за борговою розпискою, посилаючись на ст.1047 ЦК України.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що між сторонами виникли правовідносини відшкодування шкоди завданої працівником роботодавцю.

Відповідно до положень ст. 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Надавши докази відповідно до вимог ст..ст.57-60 ЦПК України.

Обставини, визнані сторонами, згідно із ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

В суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2 не заперечував обставини пошкодження відповідачем ОСОБА_4 транспортного засобу, під час виконання ним трудових обов'язків та сплату грошових коштів на ремонт транспортного засобу.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За таких обставин будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника (частина друга статті 1047 ЦК України).

Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6-79цс14, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та встановивши характер спірних правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2, оскільки між сторонами виникли правовідносини з відшкодування шкоди завданої працівником роботодавцю при виконанні трудових обов'язків, а не договору позики.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права при розгляді справи, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для скасування законного рішення, оскільки вони не призвели до неправильного вирішення справи.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення судом ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313- 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 09 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :