АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________
Справа №644 /3363/15-ц. Головуючий 1 інст.: - Саркісян О.А.
Провадження №22-ц/790/7126/15. Суддя-доповідач: - Кокоша В.В. Категорія: договірні.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 жовтня 2015 року. Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді: - Кокоші В.В.,

суддів: - Бобровського В.В., Пономаренко Ю.А.,

при секретарі: - Лашаковій Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» - Мельника Олександра Павловича на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 серпня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_7 до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» - про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу частково недійсним, стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_7 звернувся в суд із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що у грудні 2014 року він виявив бажання придбати автомобіль «Рено Логан» та знайшов оголошення про його продаж ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс».

12 грудня 2014 року він прибув до офісу ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» у м. Миколаєві, де представник компанії запропонував йому укласти договір фінансового лізингу та сплатити авансовий платіж в сумі 9 790 грн.

В платіжному документі не було зазначено призначення платежу, а тому він був переконаний, що сплачує авансовий платіж у розмірі 10 % від вартості автомобіля.

Цього ж дня він підписав договір фінансового лізингу та з пояснень менеджера зрозумів, що наступні 90% від ціни автомобіля він зможе оплатити у м. Харкові при доставці йому автомобіля, яка відбудеться через 3-4 дні.

В обумовлений строк автомобіль йому доставлено не було, а у центральному офісу кампанії йому роз'яснили, що він зобов'язаний сплачувати усі платежі згідно з договором, а перший платіж є адміністративним платежем.

19 грудня 2014 року він звернувся до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» з заявою про розірвання договору фінансового лізингу та повернення сплаченого адміністративного платежу.

В подальшому він отримав лист, в якому відповідач сповістив його, що договір фінансового лізингу №00087 від 12 грудня 2014 вважається розірваним з 22 грудня 2014 року, а адміністративний платіж в сумі 9 790 грн. поверненню не підлягає, оскільки це не передбачено умовами договору фінансового лізингу.

Вважав, що ніяких адміністративних послуг, жодних матеріальних чи нематеріальних благ він від ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» не отримував, а отже п. 12.1 договору фінансового лізингу №00087 від 12 грудня 2014 року, укладеного між ним та відповідачем щодо неповернення лізингоодержувачу адміністративного платежу у випадку розірвання договору, є несправедливим та недійсним.

При укладенні договору фінансового лізингу він був введений відповідачем в оману, відповідачем порушено Закон України «Про захист прав споживачів», оскільки надана йому інформація щодо призначення суми платежу в сумі 9 790 грн. була недостовірна, нечітка, незрозуміла, що позбавило його можливості зробити свідомий вибір.

Посилаючись на вказані обставини та п. 17 ст. 1, п. 3 ст. 9, п. 4 ст. 11, п. 2 ст. 18, п. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ОСОБА_7 просив суд визнати нечесною підприємницьку практику працівників Миколаївського офісу ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», якими він був введений в оману і зазнав матеріальних збитків в сумі 9790 грн.; визнати несправедливими та недійсними положення п. 12.1 договору фінансового лізингу №00087 від 12 грудня 2014 року щодо неповернення йому адміністративного платежу; визнати вимогу договору про обов'язкову сплату адміністративного платежу за фактично не надані послуги нікчемною; стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на його користь завдані йому нечесною підприємницькою діяльністю відповідача матеріальні збитки в сумі 9790 грн.

Представника ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» в судове засідання не з'явився.

В письмових запереченнях наданих до суду, позов не визнав, посилаючись на його безпідставність.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 серпня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним пункт 12.1 ст. 12 договору фінансового лізингу №00087 від 12 грудня 2014 року, укладеного між ОСОБА_7 та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» щодо неповернення лізингоодержувачу у випадку розірвання даного договору адміністративного платежу.

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_7 9790 грн.

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь держави судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

В іншій частині позову ОСОБА_7 - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» - Мельник О.П., посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з підстав, передбачених п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Задовольняючи частково позов, суд виходив з того, що п. 12.1 ст. 12 договору фінансового лізингу є несправедливим, а тому його слід визнати недійсними.

Проте, погодитися з таким висновком суду не можна, оскільки він дійшов його з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договором та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Згідно ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений в письмові формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, що відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Матеріали справи свідчать, що 12 грудня 2014 року ОСОБА_7 та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» уклали договір фінансового лізингу №00087, з додатками №1, №2, №3, предметом якого є автомобіль «Рено Логан» вартістю 97 900 грн.

Вказаним договором сторони передбачили:

- п. 1.7 предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: - адміністративного платежу (першочергового одноразового платежу, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору, незалежно від назви платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у додатку №1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу (10% від вартості предмета лізингу); - авансового платежу (обов'язкового платежу, що складає частину від вартості предмета лізину, розмір якого визначено у додатку №1 договору, який сплачується лізингоодержувачем на користь лізингодавця на умовах договору до моменту передачі предмета лізингу (50% від вартості предмета лізингу); - комісії за передачу предмета лізингу (одноразовий платіж, розмір якого становить 3 відсотки від вартості транспортного засобу вказаного у договорі, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за здійснення необхідних дій, які пов'язані з передачею предмета лізингу лізингоодержувачу;

- п. 2.1 даний договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє протягом 78 календарних місяців, але у будь-якому випадку до повного виконання зобов'язань сторонами за даним договором;

- п. 2.2 строк лізингу починається з моменту передачі предмета лізингу та підписання акту приймання-передачі предмету лізингу та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання акту приймання-передачі предмету лізингу та в останньому місяці сплати лізингового платежу за додатком №3 до цього договору, якщо інше не передбачено умовами даного договору;

- п. 3.2.7 лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний договір у випадку неможливості або відмови продавця здійснити продаж та /або поставку предмета лізингу, який визначив лізингоодержувач, по причинам, які не залежать від лізингодавця. У такому випадку лізингодавець повертає всі сплачені лізингоодержувачем кошти за мінусом 50 відсотків від сплаченого лізингоодержувачем адміністративного платежу;

- 12.1 лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвати договір, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає;

- 17.2 підписання цього договору та додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеними умовами та змістом договору та додатків до нього;

- 17.4 підписанням цього договору та додатків до нього лізингоодержувач заявляє, що отримав усі коректно викладені пояснення від представника ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», що стосуються змісту даного договору та додатків до нього, проінформований про всі можливі витрати та ризики у зв'язку з укладенням та виконанням договору, уважно прочитав та зрозумів договір та додатки до нього. Ознайомлений з умовами, внутрішніми правилами лізингодавця, а представником ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» надано лізингоодержувачу повну, необхідну, доступну, достовірну інформацію про положення договору та додатків до нього (а. с. 14-29).

На виконання умов укладеного договору ОСОБА_7 12 грудня 2014 року сплатив ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» за квитанцією №12-3530814/С адміністративний платіж в сумі 9790 грн. (а. с.12-13).

19 грудня 2014 року ОСОБА_7 звернувся до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» з заявою про розірвання договору фінансового лізингу №00087 від 12 грудня 2014 року та повернення йому сплаченого адміністративного платежу (а. с. 30).

Листом №1463 від 15 січня 2015 року ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» повідомила ОСОБА_7 про розірвання договору фінансового лізингу №00087 від 12 грудня 2014 року з 22 грудня 2014 року та роз'яснила йому, що повернення адміністративного платежу договором фінансового лізингу не передбачено (а. с. 32).

Відповідно до ч. ч. 1 - 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Таким чином, підставою недійсності правочину може бути недотримання спеціальних вимог закону щодо вчинення певних видів правочинів.

Відповідно до положень, закріплених у ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно до п. 7 ч. 3, ч. ч. 5, 7 ст. 18 цього Закону несправедливими є, зокрема, умови договору про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника). Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Аналізуючи положення норми ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору чи окремого його пункту несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що положення пункту 12.1 договору фінансового лізингу №00087 від 12 грудня 2014 року є несправедливими та містять одночасно ознаки, що умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві.

Договір фінансового лізингу №00087 від 12 грудня 2014 року укладений сторонами з додержанням вимог ст. 806 ЦК України, ст. ст. 1, 6, 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», а при його укладанні ОСОБА_7 було надано повну, необхідну, доступну, достовірну інформацію про положення договору та додатків до нього, що стверджується його особистими підписами на кожному аркуші договору.

За таких обставин, суд першої інстанції безпідставно визнав недійсним пункт 12.1 ст. 12 договору фінансового лізингу №00087 від 12 грудня 2014 року, укладеного між ОСОБА_7 та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» щодо неповернення лізингоодержувачу у випадку розірвання даного договору адміністративного платежу та стягнув з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_7 9790 грн.

Відмовляючи в іншій частині позову ОСОБА_7, суд виходив з того, що фактично не є позовними вимогами, як такі, що заявлені позивачем про визнання дій працівників офісу компанії ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» нечесною підприємницькою практикою, визнання несправедливими умов пункту 12.1 договору фінансового лізингу №00087 від 12 грудня 2014 року та визнання вимоги такою, що фактично не була надана.

Правовою підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_7 в цій частині є недоведеність позивачем вказаних позовних вимог.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду першої станції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_7 до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу частково недійсним, стягнення грошових коштів.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» - Мельника Олександра Олексійовича - задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 серпня 2015 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_7 до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу частково недійсним, стягнення грошових коштів - відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання н им законної сили.

Головуючий:

Судді: