у х в а л а

22 травня 2015 року суддя Солом`янського районного суду м. Києва Кицюк В.С., розглянувши скаргу стягувача ОСОБА_2 на бездіяльність та рішення відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції в м. Києві, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся до суду в інтересах ОСОБА_2 із вищезазначеною скаргою, в якій просить визнати бездіяльність державного виконавця відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції в м. Києві (далі - ВДВС) протиправною, яка, на думку стягувача, полягає в тому, що державний виконавець неналежно здійснювала свої повноваження по примусовому виконанню рішення суду, просить визнати незаконною постанову державного виконавця про повернення виконавчого листа та її скасувати, зобов`язати ВДВС прийняти виконавчий лист до виконання, зобов`язати ВДВС винести постанову про розшук боржника та належного їй транспортного засобу, зобов`язати ВДВС неупереджено, своєчасно та повно вчиняти виконавчі дії.

Також стягувач порушує питання про поновлення пропущеного строку для звернення в суд із даною скаргою.

Дослідивши скаргу, суд приходить до висновку, що її слід залишити без руху.

Так, стягувач зазначає, що ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 07 квітня 2015 року аналогічна його скарга була залишена без розгляду через дві неявки стягувача та його представника в судові засідання з її розгляду. При цьому, судом встановлено, що ці неявки були без поважних причин. Відтак суд звертає увагу стягувача на те, що порушуючи питання про поновлення пропущеного строку за викладених обставин, стягувачу слід зазначити конкретні поважні причини і надати суду на їх підтвердження докази.

Також, всупереч ч. 7 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» ОСОБА_2 в скарзі не зазначає: повне найменування (ім'я) боржника, його місце проживання чи перебування.

Також ст. 383, ч. 1 ст. 386 ЦПК України встановлено імперативне правило, згідно якого сторони виконавчого провадження звертаються до суду з відповідною скаргою до державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржується. П. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26 грудня 2003 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» передбачає, що предметом судового розгляду можуть бути рішення, дії або бездіяльність конкретного державного виконавця або іншої посадової особи, зокрема, бездіяльність яких оскаржує заявник. Дані вимоги закону ОСОБА_2 також не виконані при складанні своєї скарги, що позбавляє можливості визначити коло осіб, до компетенції яких належить вирішення питання про усунення можливого порушення її прав та свобод.

І боржник в даному випадку, і державний виконавець будуть заінтересованими особами по справі.

Окрім того, відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26 грудня 2003 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» скарги мають відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбаченим положеннями ЦПК, містити відомості, перелічені в п.п. 3-5 ч. 3 ст. 85 Закону України «Про виконавче провадження» (на даний час - ч. 7 ст. 82 даного Закону).

В разі відсутності спеціальної норми щодо вирішення певних питань, які виникають при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби, до заяв (скарг, подань) учасників виконавчого провадження мають застосовуватися положення ЦПК, якими врегульовано аналогічні питання, зокрема і щодо вимог, передбачених ст. 120 ЦПК України (така скарга повинна подаватися з її копіями та копіями всіх документів, доданих до скарги відповідно до учасників процесу).

Однак, дана скарга не відповідає вказаним вимогам.

Дотримання вимог ст.119 ЦПК України при пред`явленні позову (заяви) в суд є імперативним правилом в тому числі і для суду на предмет перевірки позову (заяви) і долучених до нього матеріалів і недопущення відкриття провадження і призначення непідготовленої справи (позову, заяви) до розгляду.

Згідно ст. 121 ЦПК України суддя, встановивши, що позов або заяву подано без дотримання вимог, викладених у ст. ст. 119, 120 ЦПК України постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє заявника та надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня отримання заявником ухвали.

Якщо ж заявник відповідно до ухвали суду у встановлений строк не виконає всі вимоги, позовна заява вважатиметься неподаною і буде повернута позивачеві.

За вищевикладених обставин, заяву слід залишити без руху та надати скаржнику строк для усунення вищезазначених недоліків.

Право на звернення в суд не є абсолютним і на цьому неодноразово зауважував Європейський суд з прав людини, оскільки певна визначена процедура звернення за захистом свого порушеного, невизнаного або оспрюваного права повинна бути передбачена нормами національного законодавства. І за таких обставин кожна особа, звертаючись до суду із позовом, повинна його (цього порядку) дотримуватися (рішення «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «Де Жуффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року)

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 119, 121 ЦПК України, ч. 7 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження», суд -

У Х В А Л И В :

Скаргу стягувача ОСОБА_2 на бездіяльність та рішення відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції в м. Києві, - залишити без руху та надати строк для усунення недоліків, який не може перевищувати двох днів з моменту отримання копії даної ухвали шляхом подачі скарги в новій редакції з урахуванням зазначених судом недоліків.

В разі невиконання ухвали суду, дана скарга буде вважатися неподаною та повернута заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В.С. Кицюк