Ухвала

іменем україни

30 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зобов'язання вчинити дії, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 23 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 15 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнив, та остаточно просив усунути перешкоди у користуванні власністю - будинком АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання відповідача перенести господарську будівлю, у якій утримуються свині, на відстань не менше 15 м від будинку відповідача; у разі невиконання відповідачем рішення суду добровільно - надати позивачу право за свій рахунок перенести господарську будівлю, у якій утримуються свині, із подальшим відшкодуванням відповідачем понесених у зв'язку з цим витрат. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що спірна господарська споруда, у якій відповідач утримує свиней, всупереч існуючих нормативів розташована на відстані меншій ніж 15 метрів від будинку позивача, у зв'язку з чим останній зазнає незручностей у користуванні садибою.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтава від 23 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 15 липня 2015 року, позов задоволено частково.

Заборонено використання господарської будівлі, яка належить ОСОБА_4 та розташована по АДРЕСА_2, позначена на кадастровому плані під № 4, для утримання домашньої худоби, інших тварин і птиці.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій у частині задоволення позову та вирішення питання про розподіл судових витрат, справу в цих частинах направити на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів, виходячи за межі доводів касаційної скарги згідно з ч. 3 ст. 335 ЦПК України, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Проте судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій зазначеним нормам процесуального права не відповідають.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Ухваливши рішення про заборону використання господарської будівлі, яка належить ОСОБА_4 та розташована по АДРЕСА_2, позначена на кадастровому плані під № 4, для утримання домашньої худоби, інших тварин і птиці, суд всупереч положенням ч. 1 ст. 11 ЦПК України вийшов за межі позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, які під час розгляду справи уточнювалися і остаточно зводилися до усунення перешкод у користуванні власністю - будинком АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання відповідача перенести господарську будівлю, у якій утримуються свині, на відстань не менше 15 м від будинку відповідача; у разі невиконання відповідачем рішення суду добровільно - надання позивачу права за свій рахунок перенести господарську будівлю, у якій утримуються свині, із подальшим відшкодуванням відповідачем понесених у зв'язку з цим витрат.

Статтею 15 ЦК України <nau://ukr/435-15|st15> передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

При цьому способи захисту цивільного права та інтересів, зазначені в ст. 16 ЦК України <nau://ukr/435-15|st16>.

Згідно із п. п. 1, 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України <nau://ukr/435-15|st16> одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, а також припинення дії, яка порушує право.

Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України <nau://ukr/435-15|st16> вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України <nau://ukr/2768-14|st152> землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Статтею 103 ЗК України установлено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Згідно з нормами ЦПК України <nau://ukr/1618-15> спосіб судового захисту та підставу й предмет позову визначає позивач.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st10> суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Проте на порушення вищевказаного суд не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не з'ясував питання, чи обрано позивачем належний спосіб захисту порушеного права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд всупереч вимогам ст. ст. 303, 304 ЦПК України не звернув достатньої уваги на допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права, не перевірив належним чином всіх доводів апеляційної скарги, в результаті чого помилково залишив без змін рішення суду першої інстанції.

Оскільки суди першої й апеляційної інстанцій на порушення вимог ст. ст. 212-215, 303 <nau://ukr/1618-15|st303>, 315 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st316> не дотрималися норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій - скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтава від 23 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 15 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: В.М. Коротун

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак