АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/5105/15 Головуючий 1 інст. - Якуша Н.В.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«25» серпня 2015 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової Л.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Кривошеіної О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Зубарєв Ігор Юрійович про визнання договору недійсним,-

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним та у подальшому уточненим позовом до ОСОБА_2.

В обґрунтування свого позову посилався на те, що він та ОСОБА_2 з 21.11.2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі та до середини квітня 2013 року проживали разом.

Зазначив, що 29.07.2011 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір дарування, згідно якого він передав у власність ОСОБА_2, а вона прийняла однокімнатну квартиру № 22 житловою площею 12,9 кв. м. та загальною площею 15,2 кв. м., що знаходиться у будинку готельного типу АДРЕСА_2 і яка є єдиним його житлом.

Вказав, що договір дарування укладено під впливом помилки на прохання відповідача, яка пояснила, що він є її чоловіком, старшим за неї на 20 років та у випадку його раптової смерті, незалежно від наявності складеного ним заповіту щодо зазначеної квартири, його непрацездатна мати ОСОБА_4 у будь - якому випадку мала б право на обов'язкову частку у спадщині незалежно від змісту заповіту. Усвідомлюючи, що між відповідачем та його матір'ю склалися негативні стосунки і, що відповідачка власного житла на праві власності не має, та у випадку раптової його смерті, його мати безперечно не залишить невістку мешкати в квартирі.

При цьому він не мав наміру передавати у власність відповідача свою квартиру за життя, а підписав цей договір для того, щоб лише у випадку його смерті відповідачка змогла зареєструвати право власності на квартиру.

Зазначив, що він не знав, що ОСОБА_2 має на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

У квітні 2013 року відповідач самостійно отримала дублікат договору дарування квартири, зареєструвала право власності на квартиру за собою, про що йому стало відомо при розгляді іншої справи.

Просив визнати недійсним договір дарування однокімнатної квартири № 22 житловою площею 12,9 кв. м. та загальною площею 15,2 кв. м., яка знаходиться у будинку готельного типу АДРЕСА_2, укладений 29 липня 2011 року, між ним та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І.Ю. та зареєстрований в реєстрі № 2402, з моменту його укладення; стягнути судові витрати з відповідача на його користь.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 травня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати і ухвалити нове по суті позовних вимог, стягнути з відповідача на його користь судові витрати. При цьому посилався на неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклав позовні вимоги.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно відхилити, рішення суду - залишити без змін.

При цьому судова колегія виходить з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, обґрунтовано виходив з того, що доказів того, що оспорюваний договір укладено під впливом помилки щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, позивач не надав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 29 липня 2011 року між сторонами укладено договір дарування спірної однокімнатної квартири № 22 житловою площею 12,9 кв. м. та загальною площею 15,2 кв. м., що знаходиться у будинку готельного типу АДРЕСА_2. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 23 квітня 2013 року право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_2

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

З роз'яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи з змісту статтей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції правильно зазначив, що позивачем не доведено, що під час укладення оспорюваного договору дарування мала місце помилка стосовно правової природи правочину та наявності обставин, які зумовлюють визнання договору дарування квартири недійсним. Обставини справи свідчать про те, що, укладаючи спірний договор, ОСОБА_1 усвідомлював умови правочину і його правові наслідки.

Оскільки рішення суду переглядалося в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що воно є законним та обгрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування або зміни немає. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 303,304, п.1.ч.1.ст. 307, ст. ст. 308, 313, п.1.ч.1.ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 травня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії