Справа № 303/5720/15-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2015 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Заболотного А.М.

при секретарі Штець І.І.

з участю державного виконавця Кохан П.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачево подання державного виконавця районного відділу державної виконавчої служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області ОСОБА_1 про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду громадянина України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України,-

В С Т А Н О В И В:

Державний виконавець РВ ДВС Мукачівського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_1 звернувся до суду з поданням, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби, про встановлення тимчасового обмеження громадянину України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, у праві виїзду за межі України до виконання ними зобовязань покладених рішенням суду. Подання мотивоване тим, що на виконанні у районному відділі ДВС знаходиться виконавче провадження з примусового виконання постанови суду № 308/1165/15-п, винесеної Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області 11.02.2015 року про стягнення з ОСОБА_2 5750 грн. штрафу на користь держави. Вказує на те, що постанова суду не виконується і це свідчить про те, що боржник ухиляється від сплати штрафу. Тому просить встановити тимчасове обмеження у праві виїзду громадянина України ОСОБА_2 за межі України до виконання зобовязань за рішення суду.

В судовому засіданні державний виконавець Кохан П.І. подання підтримав, просив суд його задовольнити.

Враховуючи вищевикладене, вивчивши матеріали подання суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 377-1 ЦПК України суд негайно розглядає подання без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Законодавством України встановлено випадки, у яких застосовуються такі обмеження, визначено порядок та умови їх застосування, зокрема, ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну громадян України», п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», ч. 1 ст. 377-1 ЦПК України.

Так, відповідно до п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобовязань за рішенням.

Частина 1 ст. 377-1 ЦПК України передбачає, що питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

За змістом п. 5 ч. 1 та ч. 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, а який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон якщо він ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобовязань.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що суд має право встановити щодо боржника тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України лише за поданням державного виконавця, обовязково погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби, за умови доведення та документального підтвердження факту ухилення боржника, який має паспорт для виїзду за кордон і з цією метою має намір та реальну можливість вибути за межі України, від виконання зобовязань, покладених рішенням суду чи іншого органу (посадової особи). Таке обмеження може бути встановлено лише строком до виконання боржником своїх зобовязань.

Крім того, застосування таких обмежень може мати місце лише у виключних випадках і повинно використовуватися лише як крайній захід після реалізації усіх можливих та передбачених законом засобів примусового виконання судового рішення, оскільки стосується гарантованого ст. 33 Конституції України та ст. 313 ЦК України особистого немайнового права особи вільно залишати територію України та права на свободу пересування, передчасне і безпідставне обмеження яких є неприпустимим.

Згідно з п. 2 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. Відповідно до п. 3 ст. 2 Протоколу № 4 на здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоровя чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

В судовому засіданні встановлено, що 10.04.2015 року державним виконавцем РВ ДВС Мукачівського міськрайонного управління юстиції відкрито виконавче провадження по виконанню постанови суду № 303/1165/15-п, винесеної Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області 11.02.2015 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь держави 5750 грн. Постанова про відкриття виконавчого провадження надіслана боржнику ОСОБА_2 та встановлений строк для добровільного виконання до 16.04.2015 року. Також з матеріалів подання вбачається, що державний виконавець вчиняв дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», спрямовані на погашення боргу, зокрема, 20.04.2015 року накладено арешт на все майно, що належить боржнику. Також 07.05.2015 року державним виконавцем було внесено постанову на привід боржника, однак дана постанови виконана не була.

Також встановлено, що державним виконавцем з метою перевірки майнового стану боржника, направлено запити до відповідних установ. З відповідей, які надійшли державному виконавцю вбачається, що право власності на нерухоме майно за боржником не зареєстровано, на обліку в органах ДФС та ПФУ боржник не перебуває, транспортні засоби за боржником не зареєстровані.

Однак судом встановлено, що будь-які докази, які підтверджують отримання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження, в якій містяться вимоги про добровільне виконання зобовязань, докази одержання ним інших документів, що виносились у процесі виконання виконавчого провадження, як це передбачено вимогами ч. 5 ст. 25, ч. 1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження», а також докази того, що боржник ухиляється від виконання зобовязань, відсутні.

Таким чином, державним виконавцем не було доведено, що ОСОБА_3 відомо про його обовязок сплатити заборгованість, зокрема і терміни зазначені в постанові. Саме по собі посилання на заборгованість за виконуваним судовим рішенням за відсутності відповідних доказів не свідчить про цілеспрямоване ухилення боржника від виконання зобовязання.

Як зазначив ВСУ в Судовій практиці щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 01.02.2013 року, з погляду значення словосполучення «ухилення від виконання зобовязань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-XII та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV, позначає з обєктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обовязків. У звязку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. Ухилення боржника від виконання своїх зобовязань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене обєктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, субєктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобовязання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин. На підставі наведеного вище можна зробити висновок, що поняття «ухилення від виконання зобовязань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обовязку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обовязок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього обєктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Звертаючись до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України державний виконавець РВ ДВС Мукачівського МРУЮ ОСОБА_1 не надав доказів того, що ним відповідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» було вичерпано весь передбачений перелік заходів щодо примусового виконання судового рішення або всі вони виявилися безрезультатними. Також не надано доказів того, що боржник умисно ухиляється від виконання зобовязань.

Крім того, суд звертає увагу на те, що в прохальній частині подання не конкретизовано до виконання яких саме зобовязань необхідно встановити відповідне обмеження.

Таким чином, при зверненні до суду із зазначеним поданням державний виконавець не навів жодних з перелічених обставин, а послався, як на підставу для обрання такого обмеження боржнику, тільки на наявність боргових зобовязань, що не може бути визнане судом таким, що свідчить про умисне ухилення боржника від виконання судового рішення в контексті положень ст. 377-1 ЦПК України, ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» та ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», а тому правові підстави для встановлення щодо боржника тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 210, 377-1 ЦПК України, ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну громадян України»,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні подання державного виконавця районного відділу державної виконавчої служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області ОСОБА_1 про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду громадянина України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя А.М.Заболотний