Справа № 758/1681/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 серпня 2015 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Супрун Г. Б. ,

при секретарі - Озерчук Г. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до АТ «Дельта Банк» про визнання кредитного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з даним позовом, в якому просить визнати недійсним кредитний договір №49.28/14/06-Z від 22.12.2006 року та договір про внесення змін №1 до кредитного договору від 18.09.2007 року. Мотивує заяву тим, що під час укладання кредитного договору відповідачем не було роз'яснено інформацію відповідно до умов ст.11 ст. ЗУ « Про захист прав споживачів», що є підставою для визнання правочину недійсним. Факт приховування важливої інформації від позивача перед підписанням договору та невідповідність встановлення між сторонами умовам до фактично встановлених з метою отримання прихованого прибутку, в даному випадку є умислом банку, та на підставі ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна сторона навмисно ввела в оману другу сторону щодо обставин, які мають істотне значення, просить визнати цей договір недійсним.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позов підтримав. Додав, що відповідачем була завищена відсоткова ставка з 13,75 %, що була запропонована позичальником до підписання договору до 14,5 % як встановлено в договорі. І це є оманою з боку банку. Про порушеня свого права позивачу стало відомо у 2014р.коли вона звернулась за юридичною консультацією майже через 8 років після підписання договору.

Представник відповідача АТ «Дельта Банк» Мостепанюк В.І. проти задоволення позову заперечував за його безпідставністю. Крім того, просив суд застосувати строк позовної давності, оскільки позивачці було відомо про всі умови договору, вона сплачувала кредит, чим фактично погоджувалась з умовами, рішенням Печерського районного суду м.Києва від 04.03.2010 р. стягнуто заборгованість за кредитним договором, їй було про це відомо і вона не зверталась до суду.

Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

22.12.2006 року між ВАТ «Кредитпромбанк» ( яке в подальшому стало ПАТ «Кредитпромбанк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі у сумі 38200,00 євро строком по 21.12.2011 року включно. Процентна ставка за кредитом дорівнює 14,5 % річних (п. 1.1, п. 1.3 договору).

Крім того, відповідно до п. 3.8 кредитного договору позивач зобов'язалася за порушення строків повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом сплачувати банку пеню за кожний день прострочки у розмірі подвійної процентної ставки, встановленої у пункті 1.3 цього договору, від суми простроченого платежу.

В забезпечення виконання кредитних зобов'язань, 22.12.2006 року укладений іпотечний договір №49.8/14/І429/06 (а.с. 19-22), за яким позивач передала у іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1. Заставна вартість майна за згодою сторін складає 106237,67 євро.

Також, 18.09.2007 року позивач та ВАТ «Кредитпромбанк» уклали договір про внесення змін №1 до кредитного договору, згідно якого змінився розмір наданого позичальнику кредиту, та який становив 86970,00 євро (а.с. 16-18).

26.06.2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та АТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу права вимоги, відповідно до якого відповідач набув права вимоги до боржників за кредитними договорами, в тому числі і за кредитним договором укладеним із ОСОБА_1 ( а.с. 72-74, 78-81).

Як на підставу позову представник позивача ОСОБА_2 посилається на недотримання банком Постанови НБУ "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" № 168 від 10.05.2007 р., оскільки відповідач був зобов'язаний перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. Разом з тим, зазначена Постанова НБУ № 168 прийнята через рік після укладання спірного договору.

Зміни до ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», на які посилається представник позивача, також внесені вже після укладення договору (2011р.). До правового договору застосовуються норми законодавства, які діють на час їх виникнення, адже закон не має зворотної сили.

Стаття 58 Конституції України встановлює, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

А тому вказані нормативно-правові акти не могли регулювати правові відносини на час підписання договору між позивачем та ВАТ «Кредитпромбанк» у 2006 році.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу ОСОБА_1 були відомі всі умови кредитного договору, передбачені ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» (тіло кредиту, тип та розмір відсоткової ставки (п. 1.1 договору), графік погашення (п. 3.1 договору, з урахуванням внесених до нього змін за договором від 18.09.2007 р.), строк, на який надається кредит (п. 1.1 договору), порядок нарахування та сплати процентів за кредитом (розділ 6 договору) та не існувало ніяких інших обставин, які б примусили її укласти договір, що підтверджується її особистим підписом в кредитному договорі ( а.с. 15).

Слід зазначити, що згідно ч. 6 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" позивач не була позбавлена права протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин.

Тобто, навіть після підписання договору, умови якого їй були достеменно відомі, вона могла скористатись своїм право і відкликати свою згоду. Але, як встановлено в судовому засіданні, позивач сплачувала кредит регулярно, до того часу як пояснив представник не виникли матеріальні труднощі в зв»язку з фінансовою кризою у 2010р.

Отже, суд робить висновок, що позивач була ознайомлена з умовами договору і висловила своє волевиявлення шляхом підписання зазначеного договору. Крім того, фактично сплачувала грошові кошти за кредитним договором до 2010 року, таким чином, визнавала кредитні зобов'язання перед відповідачем.

Що стосується посилань представника позивача щодо збільшена відсоткової ставки з 13,5 %, то слід зазначити, що п. 1.3 кредитного договору встановлена фіксована процентна ставка в розмірі 14,5 % річних, будь-яких змін щодо її розміру не відбувалося, додаткові угоди не укладалися. Її заява від 02.12.2006 р. (а.с. 23) була лише пропозицією позичальника перед підписанням договору, але остаточний розмір відсоткової ставки закріплений у договорі 22.12.2006р., що підписані особисто позивачем.

Як на підставу обгрунтувань позову представник позивача посилається на Закон України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та застосовує аналогію закону, проте такі посилання є безпідставними, у зв'язку з тим, що даний Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи-суб'єкти підприємницької діяльності.

Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 року №7-рп/2013 в аспекті конституційного звернення положення другого речення преамбули Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22 листопада 1996 року № 543/96-ВР з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями статей 1, 3 цього закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобов'язаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб'єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності (підприємці).

Параграфом 2 глави 49 ЦК України визначені правові підстави щодо порядку нарахування, розміру, сплати пені, таким чином, не підлягає застосуванню аналогія закону, оскільки правовідносини, що склались між сторонами врегульовані чинним законодавством. Крім того, розмір неустойки встановлений у п. 3.8 кредитного договору, сторони діяли на власний розсуд.

Всі ці обставини щодо нарахування пені були предметом розгляду справи за позовом про стягнення заборгованості. Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04.03.2010 року з позивача солідарно було стягнуто на користь ВАТ "Кредитпромбанк" заборгованість по кредитному договору №49.28/14/06-Z від 22.12.2006 року в сумі 989464,92 грн. Рішення позивач в загальному порядку не оскаржувала.

Факту введення банком позивача в оману не встановлено та не доведено в судовому засіданні. А тому підстави позову не обгрунтовані.

Згідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними " від 06.11.2009 № 9 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 цього Кодексу.

Отже, на підставі викладеного, суд не вбачає підстав для визнання кредитного договору недійсним.

Статтею 628 ЦК України визначені на розсуд сторін і погоджені умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.1056 ЦК України позичальник має право відмовитись від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом.

Укладаючи та власноруч проставляючи свій підпис на кредитному договорі, отримуючи у відповідача кредитні кошти, позивач погодилась з умовами кредитного договору, погодилася отримати гроші та відповідно погодилась забезпечити повернення одержаних кредитів та нарахованих процентів, а погіршення матеріального стану не звільняють від виконання зобов'язань.

В своєму запереченні представник відповідача просить врахувати те, що позивач пропустив строку позовної давності для звернення до суду.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Разом з тим, на підставі викладеного, оцінюючи докази в їх сукупності, суд відмовляє у задоволенні позову по суті з підстав, заявлених в позові.

Керуючись ст.ст. 6, 203, 215, 628, 1056, ЦК України, ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України,суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Дельта Банк» про визнання кредитного договору недійсним - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через Подільський районний суд м. Києва.

Суддя Г. Б. Супрун