АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4679/15 Справа № 205/8766/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Остапенко Н. Г. Доповідач - Городнича В.С.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Левцунові І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання особи такої, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року позивачі звернулися до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги, згідно останніх уточнень, тим, що ОСОБА_3 є власником домоволодіння АДРЕСА_1. В спірному домоволодінні зареєстрованими значаться: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 Син - ОСОБА_2 фактично мешкає з жінкою ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2, ведуть спільне господарство, виховують її дітей. Позивачі неодноразово пропонували ОСОБА_2 в добровільному порядку зареєструватись за фактичним місцем проживання, однак ОСОБА_2 не погоджується вирішити питання мирним шляхом. Більше року ОСОБА_2 не проживає за місцем реєстрації по АДРЕСА_1, не утримує житло.

На підставі вищевикладеного позивачі просили суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності більше одного року за адресою: АДРЕСА_1

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2015 року позовні вимоги задоволені. Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинку АДРЕСА_1. Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з таких підстав.

Судом встановлено, що, ОСОБА_3 є власником домоволодіння АДРЕСА_1. ОСОБА_2 є сином ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Згідно довідки №3197 від 18.11.2014 року виданої Управлінням Дніпропетровської міської ради по управлінню майном колишнього селища міського типу вбачається, що зареєстрованими за адресою: АДРЕСА_1, значаться: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, чоловік - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, син - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4

Згідно Акту від 26 листопада 2014 року, ОСОБА_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 більше року, приблизно з жовтня 2013 року, а проживає з жінкою за адресою: АДРЕСА_2, та за даною адресою знаходяться його речі.

Крім того, з пояснень свідків: ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8, які є сусідами позивачів, суд встановив, що ОСОБА_2 не проживає в спірному домоволодіння більше року.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд виходив з того, що ОСОБА_2 втратив право користування житловим приміщенням, оскільки у добровільному порядку залишив спірне домоволодіння, тривалий час - понад один рік, в ньому не проживає без поважних причин, не цікавиться ним, не бере участь в його утриманні.

Однак з таким висновком погодитись не можна, так як він не відповідає встановленим обставинам справи, положенням закону, а саме ст.72 ЖК України та ст. 405 ЦК України.

За змістом ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, провадиться в судовому порядку внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки без поважних причин.

Відповідно до абз. 1 п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 72 ЖК України), необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Згідно ч. 3 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В рішенні суд першої інстанції вказав, що відповідач без поважних причин у спірному домоволодінні не проживає понад один рік і згідно із положеннями ст. 72 ЖК України, ст. 405 ЦК України є таким, що втратив право на користування спірним житловим приміщенням.

Однак ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не прийняв до уваги наступне.

Згідно довідки №3197 від 18.11.2014 року зареєстрованими за адресою АДРЕСА_1 значаться: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, чоловік - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, син - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 Відповідач перебуває на обліку за місцем проживання в КЗ "Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 12" з народження, а саме з 1992 р., про що свідчить довідка від 28.11.2014 року (а.с. 40).

Також, суд не надав належної оцінки поясненням відповідача про те, що позивачі чинили йому перешкоди в користуванні домоволодінням, про свідчить його заява від 28.11.2014 року до Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області(а.с.41) та його звернення до суду з зустрічною позовною заявою про вселення в спірне домоволодіння. Іншого житла він не має.

Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання суду першої інстанції, при ухвалені рішення, на Акт від 26.11.2014 року та пояснення свідків, як на доказ непроживання відповідача понад один рік за адресою: АДРЕСА_1, оскільки свідки лише підтвердили, що ОСОБА_2 не проживає з позивачами понад рік, приблизно з жовтня 2013 року, а з даним позовом позивачі звернулися в жовтні 2014 року. Крім того, свідки є лише сусідами позивачів та не мають дійсного уявлення про те, що відбувається у спірному будинку. Жоден із свідків не надав чітких пояснень чи доказів, які б підтвердили постійне непроживання ОСОБА_2 понад один рік за спірною адресою та у зв'язку з чим він покинув спірне домоволодіння. Не можуть бути прийняті до уваги свідчення в Акті від 26.11.2014 року про те, що особисті речі відповідача знаходяться за адресою АДРЕСА_2, оскільки матеріали справи не містять доказів стосовно того, що свідки заходили в домоволодіння за цією чи спірною адресою та переконались про наявність чи відсутність особистих речей відповідача. Також свідки однозначно не надали пояснень стосовно того, що відповідач не приймав участь в утриманні житла, оскільки це може бути достеменно відомо лише сторонам по справі.

Зазначені обставини, суд першої інстанції не перевірив, тому доводи позивачів про те, що відповідач без поважних причин не користується спірним житлом не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки не відповідають дійсності. За цих обставин акт від 26.11.2014 року, складений сусідами позивачів, та пояснення свідків прийняти не можна, оскільки вони не свідчать про реальні взаємостосунки між сторонами та не підтверджують того, що відповідач не проживає в будинку без поважної причини.

Таким чином, належних і допустимих доказів на підтвердження факту не проживання відповідача у спірному домоволодінні понад один рік без поважних причин - суду не надано, що виключає можливість задоволення позовних вимог.

Враховуючи зазначене, колегія суддів прийшла до висновку, що оскаржуване рішення суду постановлене без додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду - скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2015 року - скасувати.

Відмовити ОСОБА_3, ОСОБА_4 в задоволенні їх позовних вимог до ОСОБА_2, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання особи такої, що втратила право користування житловим приміщенням.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова