Справа № 658/2114/15-ц
(провадження №2/658/823/15)
Категорія справи 54
РІШЕННЯ

(ЗАОЧНЕ)

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2015 року м. Каховка

Каховський міськрайонний суд Херсонської області в складі:

головуючого судді Подіновської Г.В.,

при секретарі Уманець А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, м. Каховка Херсонської області, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «МЖК-1» про стягнення заробітної плати, моральної шкоди,

встановив:

Позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення заробітної плати, моральної шкоди.

Вимоги мотивовано тим, що з 17 березня 2004 року по 16 березня 2015 року позивач працював електрозварником та штукатуром в товаристві з обмеженою відповідальністю «МЖК-1» (далі ТОВ «МЖК-1»). На підставі наказу № 24-п від 16 березня 2015 року позивача було звільнено із займаної посади за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України). При звільненні підприємством з ним не було проведено розрахунку, на його додаткові звернення щодо виплати належних при звільненні сум відповідач не реагував, що змусило його звернутися до суду за захистом своїх прав. Моральні страждання позивача полягають в тому, що не провівши розрахунку належних звільненому працівнику всіх сум, відповідач позбавив позивача коштів необхідних для потреб сімї, змусивши його докласти значних додаткових зусиль для організації свого життя. За вказаних обставин позивач просив стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію за невикористані відпустки в розмірі 14 628,30 грн., моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. та понесені судові витрати.

В судове засідання позивач не зявився надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, відповідно до змісту якої на задоволенні позовних вимог наполягав, з підстав викладених в позові.

Представник відповідача до суду повторно не зявився, оповіщений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Письмових заперечень проти позову, будь-яких заяв та клопотань від нього не находило.

Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін.

Вимоги підлягають задоволенню частково.

Судом встановлено, що відповідно до записів в трудовій книжці заведеної на працівника ОСОБА_2, наказом від 12 березня 2004 року № 24 працівник зарахований електрозварником ручної зварки 4-го розряду до ТОВ "МЖК-1".

На підставі наказу від 16 березня 2015 року № 24-п ОСОБА_1 з 16 березня 2015 року звільнений з роботи за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю і кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно з ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має звернутися до суду з позовом про стягнення йому належної заробітної плати без обмеження будь-яким строком (ст. 233 КЗпП України).

Відповідно до ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про відпустку» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Статтею 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок) визначено, що обчислення середнього заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Згідно з ст. 3 Порядку усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення Сум відрахування на податки, стягнення, аліментів тощо. При обчисленні середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки, до фактичного заробітку включається виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток та допомога у звязку з тимчасовою непрацездатністю.

Нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у звязку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Святкові та неробочі дні, які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються (ст. 7 Порядку).

Як вбачається з матеріалів справи сумарний заробіток позивача за останні 12 місяців за період з березня 2014 року по лютий 2015 року включно, становить 28 006,80 грн.

Виходячи із наведеного середньоденна заробітна плата становить: 28 006,80 грн. сумарного заробітку / на 355 календарні дні (365 - 10 днів святкових днів ) = 78,89 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач працював у відповідача і за період з 2004 року по 2013 рік має право на компенсацію за 235 днів невикористаної щорічної основної відпустки.

Згідно ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі поданих ними доказів.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як розяснив Верховний Суд України в п. 6 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13 задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обовязком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обовязкових платежів.

Дослідивши матеріали справи суд вбачає, що під час судового розгляду відповідачем не надано належних та допустимих доказів щоб спростовував проведений позивачем розрахунок розміру заборгованості підприємства, тому приходить до висновку, що відповідач в порушення норм трудового законодавства не провів з позивачем розрахунок при звільненні, у звязку з чим стягненню з відповідача на користь позивача підлягає компенсація за невикористану відпустку.

Проте, перевіряючи правильність проведеного позивачем розрахунок з приводу вимоги позивача про компенсацію за невикористану відпусткув розмірі 14 628,30 грн., тобто з вирахуванням обовязкових платежів, суд зазначає, що такий розрахунок є помилковим, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідним обовязком роботодавця та працівника.

В іншій частині викладений позивачем розрахунок відповідає положенням чинного трудового законодавства, є обґрунтованим та не спростований відповідачем.

За вказаних обставин, суд визначає суму компенсацію за невикористану відпусткубез утримання податку й інших обовязкових платежів, а тому вважає за необхідне стягнути з відповідача розрахований відповідно до вимог трудового законодавства розмір компенсації за невикористану відпустку, що складає 18 539,15 грн. (має право на 235 день компенсації за невикористану відпустку Х 78,89 грн. середньоденна заробітна плата), та який є базовим для подальшого відрахування з нього податків й інших обовязкових платежів.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП Українита передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зокрема, ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здороя; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як слідує з п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у звязку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Суд, враховуючи вищенаведене, характер порушення прав позивача, приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди, підлягають частковому задоволенню, оскільки доводи та надані докази у справі свідчать про те, що порушення законних прав позивача, яке полягало в не проведені повного розрахунку при звільнення, призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, той факт, що позивач залишився без джерела доходу, істотність вимушених змін у житті та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав.

Виходячи з засад розумності, виваженості і справедливості, та з урахуванням суті позовних вимог, обсягу спричинених позивачу моральних страждань, суд вважає за доцільне частково задовольнити вимоги позивача щодо стягнення спричиненої моральної шкоди у розмірі 1 000 грн.

Право на правову допомогу гарантовано ст.ст. 8, 59 Конституції України.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 79 ЦПК України до судових витрат серед іншого належать і витрати на правову допомогу. Правову допомогу, згідно ч. 1 ст. 56 ЦПК України, може надавати особа, яка є фахівцем в галузі права і за законом має право на надання правової допомоги.

Витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги (ст. 84 ЦПК України).

В позовній заяві також міститься клопотання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат за надання правової допомоги в сумі 500 грн., що підтверджено квитанцією № 39 від 27.04.2015 року. Дане клопотання задоволенню не підлягає з наступного. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» № 4191-VI від 20.12.2011 року, розмір компенсації визначається за години участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. Між тим, в судовому засіданні за даною справою адвокат, який склав позовну заяву, участі не приймав.

Керуючись ст.ст. 21, 43, 48, 55, 59, 124 Конституції України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»,ст.ст. 12, 23 ЦК України, ст.ст. 21, 23, 47, 83, 116, 233, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 3 11, 57 61, 88, 158, 212 215, 223, 367 ЦПК України,

вирішив:

Позовні ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «МЖК-1» про стягнення заробітної плати, моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «МЖК-1» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 18 539,15 грн. Суми, що підлягають стягненню з товариства з обмеженою відповідальністю «МЖК-1» на користь позивача ОСОБА_1 підлягають стягненню з врахуванням та утриманням податків та інших обовязкових платежів.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «МЖК-1» на користь ОСОБА_1 1 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «МЖК-1» на користь держави судовий збір у розмірі 292,32 грн.

Рішення, в частині стягнення заробітної плати, підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заява про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Херсонської області через Каховський міськрайонний суд Херсонської області.

Суддя: Г.В. Подіновська