Справа № 750/1325/14 Провадження № 22-ц/795/671/2015 Головуючий у I інстанції: Коверзнев В. О.
Категорія: цивільна Доповідач: Кузюра Л. В.
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
У Х В А Л А

19 травня 2015 року м. Чернігів

Апеляційний суд Чернігівської області у складі:

Головуючого судді Кузюри Л.В.,

Суддів : Вінгаль В.М., Зінченко С.П.

При секретарі :Шкарупі Ю.В.

За участю: ОСОБА_1, ОСОБА_2, представника Чернігівського міського центру зайнятості Сторожевої Елліни Вадимівни

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору Чернігівського міського центру зайнятості, про зміну формулювання причини звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

У С Т А Н О В И В :

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору Чернігівського міського центру зайнятості, про зміну формулювання причини звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди позовні вимоги задоволено частково.

Визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади менеджера зі збуту фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 з 19 листопада 2013 року за прогул , згідно п.4 ст.40 КЗпП України.

Судовим рішенням змінено у всіх облікових документах формулювання причин розірвання трудового договору , укладеного 07.08.2013 року між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, з п.4 ст. 40 КЗпП України ( за прогул), на - „за власним бажанням, у зв"язку з невиконанням власником законодавства про працю, згідно ч.3 ст.38 КЗпП України" та змінено дату звільнення з 19.11.2013 року на 20.02.2015 року.

З фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 16315 грн 30 коп. та 2000 грн морального відшкодування.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив скасувати постановлене судове рішення, мотивуючи свою вимогу тим, що судом першої інстанції було проігноровано висновок Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відносно того, що висновки судів про зміну формулювання причин звільнення неможливо визнати правильними, оскільки такої заяви ОСОБА_1( про звільнення за власним бажанням) на момент прийняття рішення про її звільнення за ініціативою адміністрації не було.

Апелянт посилався на те, що суд невірно піддав критичній оцінці акт про відсутність позивача 19 листопада 2013 року на робочому місці, табель обліку робочого часу, стверджуючи про те, що вказаними документами було детально зафіксовано фактичний перебіг подій, а тому судовий висновок про їх суперечливий зміст є невірним.

Відповідач посилався на те, що ОСОБА_1 не має офіційного підтвердження статусу одинокої матері, не повідомляла про його наявність роботодавця, а тому застосування судом положень ст. 184 КЗпП України до спірних правовідносин є помилковим. Оскільки в трудовій книжці позивача запису про її звільнення за ініціативою адміністрації ОСОБА_2 внесено не було, останній вважав, що підстави для зміни за судовим рішенням формулювання причин звільнення позивача з роботи відсутні, як відсутні і підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працювала у ФОП ОСОБА_2 на посаді менеджера зі збуту на підставі трудового договору , укладеного між ними 07.08.2013 року, зареєстрованого Чернігівським міським центром зайнятості. У зв"язку з наявністю заборгованості по заробітній платі за серпень-жовтень 2013 року, 19 листопада 2013 року позивач звернулась до відповідача із заявою про звільнення за власним бажанням, згідно ч.3 ст.38 КЗпП України, у зв"язку з невиконанням власником законодавства про працю, однак в ході обговорення цього питання ними було досягнуто домовленості про виплату відповідачем заробітної плати та вирішення 20.11.2013 року у приміщенні Чернігівського міського центру зайнятості питання про звільнення позивача за угодою сторін.

Оскільки в зазначений день відповідач відмовився виплатити заробітну плату ОСОБА_1, між сторонами не відбулось домовленості про звільнення позивача з роботи за угодою сторін, ОСОБА_1 направила заяву про звільнення через відділення поштового зв"язку та припинила виходити на роботу.

В подальшому, трудовий договір ОСОБА_2 було знято з реєстрації у службі зайнятості 23 січня 2014 року у зв"язку з його розірванням з підстав, передбачених п.4 ст. 40 КЗпП України.

При з'ясуванні питання про законність звільнення позивача з роботи за ініціативою роботодавця, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що таке звільнення було здійснено з порушенням ст. 184 КЗпП України, оскільки позивач виховує та утримує сама двох малолітніх дітей віком до 14 років, а тому є одинокою матір'ю, на яку поширюються гарантії трудового законодавства від неправомірного звільнення за ініціативою адміністрації з підстави, передбаченої ч.4 ст. 40 КЗпП України..

Окрім наведеного, судом першої інстанції було належно обґрунтовано добутими у справі доказами, той факт, що 19 листопада 2013 року позивач працювала, виконувала свої посадові обов"язки та не здійснювала прогулу.

Зважаючи на те, що звільнення ОСОБА_1 з роботи 19.11.2013 року за ініціативою роботодавця відповідачем було здійснено незаконно, однак позивач не бажає бути поновленою на роботі та ще 20.11.2013 року звернулась із заявою про звільнення за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, у зв"язку з невиконанням власником законодавства про працю, за правилом ст. 235 КЗпП України, порушені трудові права ОСОБА_1 правомірно відновлено судом першої інстанції, шляхом постановлення судового рішення про визнання звільнення позивача незаконним, зміну у всіх облікових документах формулювання причин розірвання трудового договору , укладеного 07.08.2013 року між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, з п.4 ст. 40 КЗпП України ( за прогул), на - „за власним бажанням, у зв"язку з невиконанням власником законодавства про працю, згідно ч.3 ст.38 КЗпП України", зміну дати звільнення з 19.11.2013 року на 20.02.2015 року, стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 16315 грн 30 коп. та 2000 грн морального відшкодування.

Рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на тих доказах, що маються у справі та положеннях закону, відтак - підстав для його скасування апеляційний суд не знаходить.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 лютого 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді :