Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1971/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Гершкул І. М.
Доповідач Белінська І. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

27.08.2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

Белінської І.М. - головуючої,

Франко В.А.,

Чельник О.І.,

при секретареві - Постоєнко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - відділ державної виконавчої служби Кіровоградського районного управління юстиції, - про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 6 липня 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_6 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на підставі судових рішень відповідачка, починаючи з 29.11.2011 року зобов»язана до сплати аліментів на його користь на утримання двох неповнолітніх дітей, які проживають з ним. ОСОБА_6 рішення суду про стягнення аліментів не виконує, внаслідок чого станом на 14.08.2014 року утворилась заборгованість в сумі 28 268 грн.24 коп.

Посилаючись на ці обставини, на підставі ст.196 СК України просив стягнути з відповідача пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 143 787 грн.38 коп.

Рішенням Кіровоградського районного суду від 6 липня 2015 року позов задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 29 635 грн.24 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм матеріального і процесуального права, недоведеність обставин справи, які суд вважав встановленими. Вказує на те, що суд не навів у рішенні розрахунку розміру неустойки, безпідставно нарахував пеню за 2011 рік, з огляду на те, що аліменти на утримання дітей були стягнуті на підставі судових рішень, ухвалених у 2012 та 2013 роках, що свідчить про відсутність вини відповідача у несплаті аліментів. Суд не застосував ст.258 ЦК України, якою визначено спеціальну позовну давність в один рік до вимог про стягнення неустойки.

Заслухавши пояснення представника відповідача ОСОБА_7, який просив задовольнити апеляційну скаргу, представника позивача адвоката ОСОБА_8. яка заперечувала проти скасування рішення, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вирішила, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Кіровоградського районного суду від 6 липня 2015 року - зміні у частині визначення розміру неустойки з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 20.12.2012 року визначено місце проживання дитини ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, за місцем проживання батька ОСОБА_5, а також стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму щомісячно на утримання сина ОСОБА_9, починаючи з 29.11.2011 року. Додатковим рішенням того ж суду від 07.05.2013 року стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 аліменти у розмірі 1/6 частини від усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму щомісячно на утримання доньки ОСОБА_10, починаючи з 29.11.2011 року до досягнення донькою повноліття.

Згідно із розрахунками про заборгованість ОСОБА_6 по виконавчим листам, виданим на виконання зазначених рішень, у частині стягнення аліментів на утримання дітей, які проведено ВДВС Кіровоградського РУЮ, станом на 18.08.2014 року заборгованість становить: на утримання сина ОСОБА_9 - 17533,80 грн., доньки ОСОБА_11 - 12101,44 грн. Розмір заборгованості відповідачем не оспорюється.

Статтею 180 СК України встановлено обов»язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов'язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Згідно з частиною першою статті 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що з вини відповідача аліменти на утримання дітей не сплачуються, починаючи з 29.11.2012 року, Проте, з таким висновком не можна погодитись у повній мірі, оскільки судові рішення, на підставі яких ОСОБА_6 мала сплачувати аліменти були ухвалені і набрали чинності 20.12.2012 року та 07.05.2013 року (додаткове. За таких обставин, пеня за прострочення сплати аліментів може бути нарахована за період з 20.12.2013 року по 18.08.2014 року ( щодо сина) та з 07.05.2013 року по 18.08.2014 року (щодо доньки).

Відповідно до наданого позивачем розрахунку розміру пені за прострочення сплати аліментів на утримання сина повний розмір пені складає 34 478,90 гривень, доньки - 22 215,95 гривень, усього 56 694,85 гривень.

Порядок нарахування неустойки відповідав, на час розгляду справи судом першої інстанції, правовій позиції щодо застосування частини першої статті 196 СК України, викладеної у постановах Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року (справа № 6-81цс13) та 1 жовтня 2014 року (справа №6-149ці14), яка полягала у тому, що оскільки аліменти призначаються та виплачуються щомісяця, то неустойка (пеня) від суми несплачених аліментів нараховується не на загальну суму заборгованості, а основою для її нарахування є сума чергового несплаченого місячного платежу. При цьому нарахування пені не обмежується тим місяцем, коли мали бути сплачені аліменти, а здійснюється за кожен день прострочення по кожному місячному платежу окремо до повного погашення заборгованості.

Зміна правової позиції щодо застосування ч.1ст.196 СК України, висловлена у постанові Верховного суду України від 01.07.2015 року (справа №6-94цс15) не є підставою для зміни рішення суду першої інстанції під час перегляду рішення в апеляційному у частині порядку нарахування пені за прострочення сплати аліментів (ст.303 ЦПК України).

Згідно із ч.2ст.196 СК України розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що наявність на утриманні відповідача малолітньої дитини - сина ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2, перебування її у відпустці по догляду за дитиною, є тими сімейними обставинами, які дають підстави для зменшення розміру пені. Проте, при визначенні розміру неустойки суд не врахував у достатній мірі складний матеріальний стан платника аліментів, яка на даний час отримує допомогу по догляду за дитиною до 3-х років у розмірі 130 гривень, має фінансові зобов»язання по поверненню виплаченої ОСОБА_5 соціальної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, що підтверджується довідками УПСЗН, долученими до матеріалів справи. Крім того, розмір неустойки значно перевищує розмір заборгованості по сплаті аліментів.

З урахуванням цих обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає, що розмір пені слід зменшити до 5 000 гривень, частково задовольнивши апеляційну скаргу ОСОБА_5 та змінивши рішення суду першої інстанції з цих підстав.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції вимог п.1ч.2ст.258 ЦК України ( незастосування позовної давності в один рік) не відповідають положенням ч.1ст.7, ч.1ст.8, ст.20 СК України, оскільки ст.196 СК України, не віднесена частиною 1ст.20 СК України до випадків, коли позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України. За загальним же правилом до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується.

Посилання відповідача на відсутність вини у простроченні сплати нею аліментів за період, коли позивач отримував тимчасову державну допомогу згідно із Порядком призначення та виплати такої допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме ( з 01.02.2013 року по 01.05.2014 року), є безпідставним. Навпаки, призначення позивачу такої допомоги свідчить про ухилення відповідача від сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

Отже, неправильне застосування судом першої інстанції ч.2ст.196 СК України є, згідно з п.4ч.1ст.309 ЦПК України, підставою для зміни рішення суду першої інстанції у частині періоду, за який нараховується неустойка, та розміру неустойки шляхом її зменшення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Кіровоградського районного суду від 6 липня 2015 року змінити у частині визначення розміру неустойки (пені).

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 пеню за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 5 000 ( п»ять тисяч) гривень.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі 20 днів з дня набрання ним законної сили.

ГОЛОВУЮЧА:

СУДДІ: