Головуючий в І інстанції Потапенко А.В.
Єдиний унікальний № 374/370/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2015 року м. Ржищів

Ржищівський міський суд Київської області у складі:

головуючого - судді Потапенка А.В.,

за участі:

секретаря - Проценко Ю.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання батьківства, внесення змін до актового запису про народження та стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року позивач звернулась до суду із позовною заявою в інтересах малолітньої дочки, в якому просила визнати ОСОБА_5 батьком малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

21 листопада 2014 року позивач звернулась до суду з заявою про збільшення позовних вимог, в якій просила визнати ОСОБА_5 батьком ОСОБА_4; зобовязати відділ ДРАЦС Ржищівського МУЮ внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_4, вказавши у графі «відомості про батька» батьком дитини ОСОБА_5; стягнути з ОСОБА_6 аліменти на її користь на утримання ОСОБА_7 в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку до її повноліття; стягнути з ОСОБА_5 судові витрати та витрати на правову допомогу у розмірі 500 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказувала на те, що з ОСОБА_5 вона спільно проживала однією сімєю без укладання шлюбу з січня 2005 року по грудень 2011 року. Вони проживали спільно у квартирі її батьків в АДРЕСА_1 та певний час проживали спільно в АДРЕСА_2. Вони проживали як сімя, мали спільний бюджет, спільні інтереси, мали намір одружитись, друзі вважали їх сімєю. 16 жовтня 2007 року вона народила дочку від ОСОБА_5, який її відвозив до пологового будинку та забирав звідти. Відповідач проявляв турботу під час народження дочки, дав їй імя «Софія». На той час вона зареєструвала дочку у відділі РАЦС Ржищівського МУЮ відповідно до ч.1 ст. 135 СК України. Після народження дочки вони продовжували проживати з відповідачем однією сімєю. Він визнавав себе батьком дитини, бавився з нею, доглядав її, приймав безпосередню участь у її утриманні та вихованні, піклувався про її стан здоровя та розвиток.

16 березня 2011 року вона одружилась з відповідачем. Він обіцяв їй, що через органи ДРАЦС встановить своє батьківство стосовно своєї дочки ОСОБА_8. Через деякий час після реєстрації шлюбу ставлення відповідача до неї дуже змінилось та у подальшому він наполягав на розірванні шлюбу. 23 березня 2012 року шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу добровільно не встановив своє батьківство щодо своєї дочки. Батьківство відповідача стосовно дочки ОСОБА_8 підтверджується наступними доказами: сімейними фотокартками на 10 арк. в кількості 20 шт., актами депутата Ржищівської міської ради Київської області та начальника РМА «Вікторія» та сусідами, що проживають у будинку № по вул. Леніна у м. Ржищів, що свідчить про спільне з відповідачем проживання, піклування про неї та дочки, спільне з відповідачем виховання та утримання дочки.

Посилаючись на ст. ст. 128, 180 СК України, постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», позивач просила позовні вимоги задовольнити.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Позивач пояснила, що вона з відповідачем спільно проживала без реєстрації шлюбу з січня 2005 року по грудень 2011 року. Вона народила від нього дочку ОСОБА_8, та оформила свідоцтво про народження, записавши у графі про батька «Коробенко Олександр Вячеславович», як передбачено ст. 135 СК України. У 2007 році коли народилась ОСОБА_7, відповідач проживав зі своїми батьками, однак з пологового будинку їх забирав, піклувався про дочку та виховував її. Крім того, за час спільного проживання із відповідачем вона купила квартиру в кредит під заставу квартири батьків, кредитні кошти повертала сама, ремонт у квартирі вони робили за спільні кошти. Дочка ОСОБА_8 часто хворіє та потребує лікування, батько взагалі не допомагає та після розірвання із нею (позивачем) шлюбу перестав спілкуватись із дочкою. Також указувала на те, що у дні призначені експертною установою для відбору зразків крові вона бачила відповідача зранку у м. Ржищів, протягом цих днів він перебував у м. Кагарлик на робочому місці.

У судових засіданнях 5 та 21 листопада 2014 р. представник відповідача ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити. Вказував, що не можна брати до уваги факт спільного проживання сторін з 2005 року та факт спільного виховання ОСОБА_4, оскільки вони проживали періодично, ті факти, які викладені у заяві не є доказами біологічного походження дитини від ОСОБА_5 Шлюб був укладений лише у 2011 році та через рік розірваний за згодою сторін, що доводить факт нестабільності стосунків між сторонами у справі. Крім того, позивач не заперечує, що відносини між сторонами у справі були не постійні, тому батьком дитини може бути будь-яка інша особа, а не відповідач. Їх спільне проживання, навіть тимчасове, вимагає від позивача та відповідача спільно виховувати дитину, яка проживає із ними, не залежно від того хто є біологічним батьком даної дитини.

У судове засідання 26 серпня 2015 р. відповідач ОСОБА_5 та його представник ОСОБА_3 не зявились, про день, час та місце судового засідання повідомлені належним чином (а.с. 139) відповідно до вимог ч.ч. 5, 6 ст. 74, ст. 75, ч. 5 ст. 76 ЦПК України. Про причини неявки суд не повідомили, що в силу ч. 2 ст. 77 ЦПК України вважається, що ці особи не зявились без поважних причин.

Судом відповідно до положень п. 2 частини першої та частини другої ст. 169 ЦПК України визнано неповажними причини неявки відповідача та його представника до суду й продовжено розгляд цієї справи.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснила, що вона підтримувала дружні стосунки з даною родиною, сприймала їх як сімю, вони разом з ними їздили на відпочинок, ОСОБА_5 та ОСОБА_1 разом проживали ІНФОРМАЦІЯ_2, потім у квартирі за адресою: АДРЕСА_3. ОСОБА_5 працював далекобійником. У пологовий будинок в м. Київ він відвозив та забирав ОСОБА_1 разом із дочкою, дав імя дочці. Після народження дочки проживали разом, гуляв з дитиною, купував подарунки, одяг та інше. З 2011 року батьківське виховання припинилось.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснила, що вона знає позивача з 1998 року. Лариса та Олександр разом проживали як сімя у квартирі по вул. Шевченка. Пів року не проживали разом, потім проживали як сімя. Відповідач не відмовлявся від дочки, прийняв дитину як свою, не заперечував батьківство. Через тривалі поїздки він рідко бачив дитину, але ставився до неї як батько, купував речі. Після розлучення провідував її, забирав із дитячого садка, гуляв, потім перестав.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні пояснив, що шлюбні стосунки між подружжям були не постійні. Вони були сусідами по вул. Шевченка, у березні 2007 року вони разом приходили до нього на день народження, також бачив їх у м. Ржищів тримались за руки. Після 2007 року ОСОБА_5 працював далекобійником, та їздив за межі України. Після народження дитини бачив ОСОБА_10 та ОСОБА_5 із дочкою на прогулянці із коляскою. Також у 2012 році бачив ОСОБА_5 із дитиною, до дитини ставився добре. Бачив його також на Співочому полі у м. Ржищів разом із дитиною, їй було років 6.

Свідок ОСОБА_12 у судовому засідання показала, що вона із ОСОБА_12 в дружніх стосунках, її чоловік хрещений батько ОСОБА_13. Вони проживали однією сімєю тривалий час у цивільному шлюбі. Потім він купив обручки. ОСОБА_5 відвозив та забирав ОСОБА_12 з пологового будинку. Сумнівів у тому, що батьком ОСОБА_13 є ОСОБА_5 не виникало. Коли ОСОБА_13 було 4 роки у травні 2011 року вони разом святкували офіційний шлюб. Олександр вів себе як батько, звертався до дочки «доця», і вона називала його «папа». Останній раз бачила їх разом у квартирі по вул. Леніна у кінці 2011 року.

Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 проживали тривалий час разом у цивільному шлюбі. Разом святкували новий рік у 2005-2006 рр. Бачила їх на дні народження дочки ОСОБА_15 ОСОБА_11 3 березня 2007 року. Коли ОСОБА_1 вже була вагітна вона бачила її разом із ОСОБА_5, вони виглядали щасливими. У 2007 році народилась ОСОБА_13, він відвозив та забирав їх з пологового будинку. Часто гуляв з ОСОБА_13, називав її «доця», вона його «папа». Останній раз вона бачила його з дочкою років 2-3 тому.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача та показання свідків, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній докази, приходить до висновку що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення виходячи з наступного.

Як вбачається із свідоцтва про народження серії 1-ОК №073122 ОСОБА_4 народилась 16 жовтня 2007 року. У графі про батька записано «Коробенко Олександр Вячеславович» (а.с. 4).

Згідно зі свідоцтвом про шлюб, серії 1-ОК № 112508 від 16 березня 2011 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 одружились 16 березня 2011 року (а.с.5).

Згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу серії 1-ОК №082228 від 23 березня 2012 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 шлюб розірвали (а.с. 8).

Відповідно до довідок РМА «Вікторія» від 5 вересня 2014 р. малолітня ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 проживає разом із матірю ОСОБА_1 та перебуває на її утриманні (а.с. 9, 10)

З актів від 10 листопада 2014 року та від 14 листопада 2014 року встановлено, що ОСОБА_1 проживала та перебувала у фактичних шлюбних стосунках з 2005 року з ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_4 по 2011 рік (а.с.42, 43).

Зі змісту листа особистого характеру ОСОБА_5 на адресу ОСОБА_1, що направлений 8 вересня 2006 року (а.с. 44-46) вбачається, що сторони у справі перебували у тривалих шлюбних стосунках.

Із оглянутих у судовому засіданні фотокарток, що додані позивачем до матеріалів справи, вбачається, що ОСОБА_5 часто відпочивав разом з ОСОБА_1 та їхніми спільними друзями, де вони поводили себе як сімя, відповідач забирав новонароджену дитину ОСОБА_4 та її мати ОСОБА_1 із пологового будинку, проводив час з дочкою ОСОБА_13 (а.с.48-57). Наведені обставини підтвердили свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_14

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, а бо відмовити у його визнані. У разі ухилення відповідача від проведення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи у справах про визнання батьківства, материнства суд має право постановити ухвалу про примусовий привід на проведення такої експертизи.

У відповідності до ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений матір'ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» відповідно до статей 213, 215 ЦПК України рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім'я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст. 212 ЦПК України, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

У разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до ст. 146 ЦПК України може визнати факт, для з'ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Якщо відповідач у такій справі ухиляється від участі у проведенні судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, суд вправі постановити ухвалу про його примусовий привід.

Ухвалою Ржищівського міського суду Київської області суду від 21 листопада 2014 року по справі призначено судово-біологічну (судово-генетичну) експертизу для встановлення батьківства ОСОБА_5 щодо малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Однак для відбору зразків крові до експертної установи відповідач ОСОБА_5 двічі не зявився, у звязку із цим ухвала суду від 21 листопада 2014 року була повернута без виконання.

Ухвалою цього ж суду від 13 травня 2015 року по справі було повторно призначено судово-біологічну (судово-генетичну) експертизу, та застосовано до відповідача примусовий привід відповідно до ст. 146 ЦПК України. Виконання примусового приводу було покладено на Ржищівський МВМ Кагарлицького РВ ГУ МВС України в Київській області. Згідно рапорту ДІМ Кагарлицького РВ ГУ МВС України в Київській області від 16 липня 2015 року, ОСОБА_5 за місцем свого проживання був відсутній. Відповідач не зявився 16 липня 2015 року до експертної установи, у звязку з цим ухвалу суду про призначення судово-біологічної експертизи від 13 травня 2015 року було повернуто без виконання.

Ураховуючи встановлені в ході розгляду справи обставини, вислухавши показання свідків, дослідивши надані позивачем письмові докази у їх сукупності та взаємозвязку, ураховуючи наведені положення сімейного законодавства, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо визнання батьківства та щодо зобовязання внести відповідні зміни до актового запису про батька підлягають задоволенню, оскільки наведені докази підтверджуються походження малолітньої дитини ОСОБА_4 від батька ОСОБА_5

Крім того, суд враховує, що відповідач ОСОБА_5 тричі не зявлявся до експертної установи для відбору зразків крові, при цьому до відповідача було застосовано примусовий привід відповідно до ст. 146 ЦПК України, однак який органами внутрішніх справ виконано не було, що також свідчить про ухилення ОСОБА_5 від проведення експертизи.

Водночас суд приймає доводи позивача ОСОБА_1 про те, що відповідач ухилився від проведення експертизи без поважних причин, оскільки ОСОБА_5 на підтвердження поважності причин відсутності при здачі зразків крові до експертної установи подав до суду саме оригінали листків тимчасової непрацездатності (а.с. 105,106, 130, 131), а не їх копії, хоча мав би подати оригінали цих документів за місцем роботи.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дочки ОСОБА_8, то ці вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з такого.

Згідно ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 121 СК України права та обовязки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за рішенням суду. Визнання батьківства за рішенням суду регулюється наведеними вище положеннями ст. 128 СК України. Порядок набрання рішенням законної сили регулюється ст. 223 ЦПК України.

Оскільки факт походження дитини від батька визначається за рішення суду про визнання батьківства й цей факт повязується з набранням законної сили рішенням суду про це, зміни до запису про батька в актовий запис про народженя дитини відповідним органом не внесено, вимоги ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання дитини є такими, що предявлені передчасно, тому в їх задоволенні слід відмовити. Разом із тим, суд враховує, що такі позовні вимоги можуть бути заявлені після настання зазначених юридичних фактів.

Також у порядку ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати. У даному випадку судові витрати складаються зі сплаченого позивачем судового збору у розмірі 243 грн 60 коп. та витрат на правову допомогу за складання заяви про збільшення позовних вимог, що склали 500 грн (а.с.1, 41), отже, вказані витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. 121, 125, 128, 134, 135 Сімейного кодексу України, ст..ст. 6-8, 10, 15, 30, 60, 64, 88, 146, 197, 209, 212-215, 218, 222, 223 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1, - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_5, громадянина України, батьком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зобов'язати відділ державної реєстрації актів цивільного стану Ржищівського міського управління юстиції у Київській області внести зміни до вчиненого відділом реєстрації актів цивільного стану Ржищівського міського управління юстиції у Київській області 26 жовтня 2007 року актового запису № 60 про народження ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_6, у графі "відомості про батька" записати: "ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, громадянин України".

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 витрати по відшкодуванню судового збору у розмірі 243 (двісті сорок три) гривень 60 копійок та витрати на правову допомогу у розмірі 500 (п'ятсот) гривень.

У задоволенні решти вимог, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Ржищівський міський суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Повне рішення виготовлено 31 серпня 2015 року.

Суддя: