Справа № 417/997/15-ц
Провадження № 2/417/745/15
РІШЕННЯ (ЗАОЧНЕ)

Іменем україни

"02" вересня 2015 р. с. Марківка Луганської області

Марківський районний суд Луганської областів складі:

головуючого судді Шкирі В. М.

за участі секретаря Позднякової С. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в с. Марківка Луганської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Марківської районної державної адміністрації про надання дозволу на вивіз дитини за межі України,-

в с т а н о в и в:

24.06.2015 позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Марківської районної державної адміністрації, в якому просить надати дозвіл на вивіз на відпочинок дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 на територію Російської Федерації.

Свої вимоги обгрунтовує тим, що з 21 лютого 2004 року з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 На даний час шлюб між ними розірвано.

З серпня 2014 року, у зв'язку з проведенням АТО, вона разом зі своїм новим чоловіком ОСОБА_4 та двома малолітніми дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_5 виїхали з м. Луганськ на тимчасове проживання до м. Рубіжне.

На даний час має намір виїхати із дітьми до своїх родичів в Російську Федерацію для відпочинку, оскільки неподлік йдуть бойові дії, діти знаходяться у стресовій ситуації, що шкодить їхньому здоров'ю.

Необхідного для цього дозволу від батька дитини не може отримати, оскільки відповідач ОСОБА_2 залишився в м. Луганськ на території непідконтрольній Українській владі та з ним немає зв'язку.

Позивач в судове засідання не з'явилася, надала заяву в котрій просить розглянути справу в її відсутність. Свої вимоги підтримує.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином - через засоби масової інформації в порядку ч.9 ст.74 ЦПК України шляхом опублікування оголошення в газеті «Урядовий кур'єр» від 26.08.2015.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей Марківської районної державної адміністрації в судове засідання не з'явився, надав заяву в якій просив справу розглядати без їх участі. Важає недоцільним надання дозволу на виїзд малолітнього ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки позивач не надав офіційних доказів щодо обгрунтовання причин виїзду дитини за кордон без згоди батька.

Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Тому зі згоди позивача суд вважає можливим провести заочний розгляд справи у відсутність сторін та ухвалити заочне рішення у справі, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.

02.09.2015, згідно ст.225 ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи.

В силу положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові докази по справі, судом встановлено наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до копії паспорту серії номер НОМЕР_1, виданого Кам'янобрідським РС у м. Луганську УДМСУ в Луганській області, 08.11.2013р.ОСОБА_1 ОСОБА_6 є громадянкою України та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5).

Згідно копії довідки від 03.11.2014 р. № 917000191 про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення АТО ОСОБА_1 перемістилася з тимчасово окупованої території до АДРЕСА_2 (а.с. 10).

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2, виданого 07 березня 2008 р. Кам'янобрідським відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції, ОСОБА_3, народився ІНФОРМАЦІЯ_3 року, батьком записаний ОСОБА_2, матірю - ОСОБА_1 (а.с. 7).

Відповідно до копії рішення Кам'янобрідського районного суду м. Луганська від 16.07.2012 справа № 2-690/2012р., шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_1) було розірвано (а.с. 8).

Згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3, виданого Кам'янобрідським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луганського міського управління юстиції, ОСОБА_1 в результаті реєстрації шлюбу 27.09.2013 із ОСОБА_4 отримала прізвище ОСОБА_1. (а.с.9).

Згідно довідки №331 від 04.06.2015 ОСОБА_3 навчається у 1-му класі Рубіжанської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №6 Рубіжанської міської ради Луганської області (а.с.13)

Згідно довідки загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №6 Рубіжанської міської ради Луганської області батько дитини ОСОБА_3, який навчається в першому класі загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №6 Рубіжанської міської ради Луганської області не приймає участі у вихованні дитини (не спілкується з вчителями, не забирає дитину додому, не приймає участі в батьківських зборах) (а.с.11)

Зі змісту уточненої позовної заяви вбачається, що позивач разом зі своїм сином та іншими членами сім'ї, з метою відпочинку, має намір виїхати в Російську Федерацію до родичів.

Таким чином між сторонами виник цивільно - правовий спір з приводу внадання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супровіду другого з батьків.

Для вирішення спору, враховуючи визначені судом правовідносини, суд застосовує такі норми матеріального і процесуального права, виходячи при цьому з наступних мотивів:

Відповідно до статей 10, 11 ЦПК України сторони користуються рівними правами щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи і розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Конституцією України від 28 червня 1996 року (ст. 33) кожному, хто незаконних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом.

Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка недосягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Статтею 6 Сімейного Кодексу України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років.

Згідно положень Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-ХИ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (далі - Закон про порядок виїзду з України), Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (далі - Правила оформлення і видачі паспорта), Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року та в редакції, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724 (далі - Правила перетинання державного кордону) передбачено можливість вирішення у судовому порядку питання про виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного із батьків.

Відповідно до п. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Згідно з частиною 2 пункту 2-2 Правил, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадян України, які не досягли 16-річного віку, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення оригіналів або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

У преамбулі Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набула чинності для України з 27.09.1991 року, зазначено, що дитина, в наслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження, до досягнення нею повноліття. За ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини від 20 листопада 1989 року», підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, набрала чинності для України 27.09.1991 року (далі по тексту - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення чи іншими питаннями, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно статті 27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Аналізуючи зазначені законодавчі та нормативні акти, а також міжнародні документи, імплентовані у законодавство України можна зробити висновок про те, що у резолютивній частині рішення необхідно зазначати про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, а також про надання дозволу на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення, оскільки надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, чим фактично позбавить батька можливості брати участь у вихованні дітей та можливості спілкування з ними.

Як вбачається з позовної заяви (уточнених позовних вимог), позивач просить суд надати дозвіл на вивіз на відпочинок на територію Росії дитини без згоди батька та не наводить жодних обгрунтованих підстав необхідності виїзду дитини для відрочинку саме за кордон , та при цьому не вказує на який саме період період необхідно надати дозвіл, посилається лише на необхідність відпочиноку, як необхідність виїзду. Шкільні канікули закінчилися, дитина навчається в школі м.Рубіжне Луганської області про те, що дитина потребує лікування чи відпочинку в конкретному закладі Російської Федерації суду не надано.

З огляду на викладене позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають в звязку з недоведеністю необхідності виїзду за кордон малолтнього ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 без згоди другого з батьків.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. При поданні позову позивачем квитанцією від 06.07.2015 був сплачений судовий збір у сумі 243,60 гривень та здійснено витрати на оголошення в газеті «Урядовий кур'єр» про виклик відповідача до суду в сумі 420 грн. 00 коп.,враховуючи що позов задоволенню не підлягає, судові витрати поверненню відповідачу не підлягають.

Керуючись ст. 313 ЦК України , ст. 10, 11, 57- 60, 88, 212-215, 223-226, 232, 233, ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоворенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Марківської районної державної адміністрації про надання дозволу на вивіз дитини за межі України без згоди батька - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку,встановленому ЦПК України.

Заочне рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Луганської області шляхом подання апеляційної скарги через Марківський районний суд Луганської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Марківського районного суду В. М. Шкиря