Справа № 362/1118/15 Головуючий у І інстанції Корнієнко С.В.
Провадження № 22-ц/780/4053/15 Доповідач у 2 інстанції Голуб С. А.
Категорія 49 07.10.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

07 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Голуб С.А.,

суддів Воробйової Н.С., Приходька К.П.

за участі секретаря Токар Т.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 травня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів та моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2010 року стягуються аліменти з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на двох дітей: доньку ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходів), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 05.09.2011 р. до досягнення донькою Мар'яною повноліття, а після того у розмірі ? частини з усіх видів заробітку (доходів), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку щомісячно, на сина ОСОБА_4.

Відповідачем аліменти не сплачуються з січня 2013 року по березень 2015 року і заборгованість становить 15 431 грн. При цьому позивач зазначала, що довідка державного виконавця про наявність у відповідача заборгованості зі сплати аліментів лише починаючи з вересня 2014 року по лютий 2015 року і яка становить 3606 грн. не відповідає дійсності.

За розрахунками позивача неустойка (пеня) за несвоєчасну сплату аліментів станом на 01.11.204 року за період з 01.01.2014 року по 31.10.2014 року становить 155,75 грн.

Крім того, позивач вважає, що відповідач має сплатити їй збитки у зв'язку із інфляцією у розмірі 161,94 грн., а також відшкодувати 6000 грн. моральної шкоди.

Уточнивши позовні вимоги ОСОБА_2 просила суд стягнути з відповідача на її користь неустойку у розмірі 3000 грн., моральну шкоду у розмірі 6000 грн., понесені судові витрати 243,6 грн.. а також сплачені нею кошти за надання правової допомоги у розмірі 1700 грн.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 травня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 неустойку за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, в сумі 1 692 грн.48 коп., а також судові витрати по справі в сумі 243,60 грн. від сплати судового збору та витрат на правову допомогу в сумі 194,88 грн., а всього 2130 грн. 96 коп.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції позивач подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи, внаслідок чого неправильно застосував норми матеріального права. Зокрема вважає, що в судовому засіданні позивачем було доведено, що відповідач не сплачував аліменти за період з 01 січня 2013 року до 01 березня 2015 року, а тому суд мав розрахувати пеню за вказаний період , а не за період з вересня 2014 року по 01 лютого 2015 року.

Позивач наводить докази, якими підтверджується період нарахування заборгованості, а саме повідомлення Управління освіти молоді та спорту при Києво-Святошиській РДА від 04 лютого 2015 року та повідомлення начальника ВДВС Васильківського МРУЮ від 13 лютого 2015 року з яких вбачається, що виконавчий лист із ВДВС Васильківського МРУЮ щодо стягнення аліментів з відповідача, який працює в Хотівському НВК «Загальноосвітня школа 1-Ш ступенів - гімназія» не надходив станом на 4 лютого 2015 року.

Також вважає, що суд не дав оцінки її позовним вимогам щодо відшкодуванням моральної шкоди і безпідставно стягнув лише частину понесених нею витрат на правову допомогу.

Позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов»язковою підставою для скасування рішення.

Судом першої інстанції встановлено, сторони є батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно довідки-розрахунку № 175/5 відділу державної виконавчої служби Васильківського міськрайонного управління юстиції у Київській області від 13.02.2015 року заборгованість по аліментах по виконавчому листі № 2-2207 від 28.09.2011 року, виданого Васильківським міськрайонним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліментів, становить 3606 грн. за період з вересня 2014 року по лютий 2015 року (а.с. 14-15).

З урахуванням існуючої заборгованості відповідача по сплаті аліментів, суд розрахував неустойку, яка складає: за вересень 2014 року - 907,51 грн.; за жовтень 2014 року - 721,20 грн.; за листопад 2014 року - 540,90 грн.; за грудень 2014 року - 354,59 грн. та січень 2015 року - 168,28 грн., а всього 2 692,48 грн.

Приймаючи до уваги, що під час слухання справи відповідачем перераховано заявниці 1000 грн. з нього, з урахуванням його вини з несплати аліментів суд вирішив стягнути лише 1692,48 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, на думку суду така вимога не підлягала до задоволення, оскільки в судовому засіданні є недоведеною.

Крім того, приймаючи таке рішення суд також виходив з того, що стягнення з боржника по сплаті аліментів неустойки є певним видом відповідальності останнього за невиконання своїх, встановлених законодавством, зобов'язань та сімейний кодекс не передбачає стягнення з платника аліментів за порушення своїх зобов'язань моральної шкоди.

Задовольняючи частково вимоги заяви в частині стягнення судових витрат за надання правової допомоги, суд виходив із положень Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», а саме, часу участі адвоката в цьому цивільному процесі, що складає 24 хв. та відсутності інших документів, що підтверджують витрати на правову допомогу.

Судова колегія погоджується із висновком суду в частині визначення періоду, за який не були сплачені аліменти, а саме з вересня 2014 по лютий 2015 року виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

При вирішенні даного спору, суд мав встановити такі факти як наявність у відповідача обов'язку сплачувати аліменти, їх розмір, невиконання позивачем цього обов'язку, а також наявність вини відповідача у несплаті аліментів. Крім того, для обрахування розміру неустойки суд мав встановити період, протягом якого аліменти не сплачувались.

Як вбачається із матеріалів справи, між сторонами існує спір щодо періоду несплати відповідачем аліментів, а тому ці обставини підлягали доказуванню.

Позивач надала суду довідку-розрахунок № 175/5 від 13 лютого 2015 року, виготовлену державним виконавцем Васильківського МРУЮ Семеновою А.В. та затвердженою начальником ВДВС Васильківського МРУЮ. (а.с.14,15)

Відповідно до довідки, починаючи з вересня 2011 року, аліменти на сина ОСОБА_4 відповідачем сплачувались у повному обсязі по серпень 2014 року. Починаючи з вересня 2014 року по лютий 2015 року аліменти не сплачувались.

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав цей доказ як єдиний допустимий щодо розміру заборгованості та періоду, за який вона виникла.

В довідці державним виконавцем було зазначено, що вона може бути оскаржена до Васильківського міськрайонного суду Київської області протягом 10 днів з дня отримання. Однак позивач її не оскаржувала, додала до позовної заяви в цій справі, разом із тим з довідкою-розрахунком не погоджується і просила суд на підставі інших доказів як то допит державного виконавця, дослідження виконавчого провадження та довідок щодо неотримання виконавчого листа за місцем роботи відповідача доводити період заборгованості та її розмір.

Відповідно до ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» розмір заборгованості за аліментами визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення, згідно з правилами статті 195 СК.

За наявності спору про розмір заборгованості за аліментами, цей спір вирішується за заявою зацікавленої особи судом.

Враховуючи наведене, судова колегія не вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо періоду та розміру заборгованості по аліментам.

Разом із тим, судова колегія не може погодитись із розміром пені, який визначив суд.

Статтею 196 СК України передбачено, що при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Враховуючи, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно за змістом ст. 196 СК України пеня нараховується не на всю заборгованість, а на суму несплачених аліментів за той місяць, у якому не проводилось стягнення аліментів.

Пеня за один місяць прострочення сплати аліментів становить 1% від добутку простроченої суми аліментного платежу за місяць та загальної кількості днів прострочення.

Загальний розмір пені за прострочення сплати аліментів є сумою пені, нарахованої окремо за кожен місяць періоду, у якому було допущено прострочення сплати аліментів.

З урахуванням зазначеного, розрахунок пені судом першої інстанції було проведено неправильно

Як вбачається із довідки-розрахунку заборгованості станом на 03.02.15 р., виданої відділом ДВС Васильківського МРУЮ з вересня 2014 року по лютий 2015 року щомісячний розмір аліментів становив 601 грн. які відповідач не сплачував. Таким чином 1% від несплаченої суми дорівнює 6,01 грн. за кожен день прострочення окремо за кожен місяць, тобто якщо календарний місяць має 30 днів - пеня відповідно буде становити: 1% = 6,01 грн.х 30 дн. = 180,3 грн .; якщо місяць має 31 день, то пеня буде становити 1% + 6,01 грн. х 31 дн. = 186,31 грн., за лютий 2014 року пеня буде становити 6,01х 28 дн.= 168,28 грн.

Таким чином, пеня за період вересень 2014 року по лютий 2015 року буде становити:

180,3 + 186,31 + 180,3 + 186,31+186,31 + 168,28 = 877,51 грн.

Судова колегія вважає, що суд правильно встановивши обставини справи, не правильно застосував норми матеріального права щодо визначення розміру пені, внаслідок чого стягнув пеню у більшому розмірі, ніж вона має бути стягнута відповідно до вимог законодавства, а тому рішення суду підлягає зміні в частині розміру пені .

В іншій частині рішення суду зміні не підлягає, оскільки суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди і належним чином мотивував своє рішення, доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують.

Щодо рішення суду по стягненню з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу, судова колегія не змогла встановити, з чого виходив суд, визначаючи цей розмір 194,88грн., оскільки він своїх розрахунків не навів.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу.

Згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності є представництво інтересів фізичних та юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно зі ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Згідно з положенням ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом (ч. 2 ст. 84 ЦПК України).

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві -пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено (ч. 1 ст. 88 ЦПК України).

Виходячи з аналізу ст. ст. 84 та 88 ЦПК України та ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.

У п. п. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 підтверджуючи витрати на правову допомогу надала договір про надання правових послуг адвоката та копію квитанції про оплату1700 грн. за надання правових послуг.

Разом з тим в матеріалах справи відсутній розрахунок таких витрат, що не дає можливості суду об'єктивно оцінити відповідність наданих адвокатських послуг понесеним витратам, що є взагалі підставою для відмови у стягненні цих витрат з відповідача.

Однак, оскільки відповідач не оскаржує рішення суду в цій частині, а судова колегія розглядає справу лише в межах апеляційної скарги, рішення суду в цій частині судовою колегією не змінюється.

Керуючись ст.ст. 303, 307,309 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 травня 2015 року змінити в частині визначенні розміру пені, який підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 877,51 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: