АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

06 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Левенця Б.Б.,

при секретарі: Калініній Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк», в інтересах якого діє ДзунзаОльга Володимирівна,

на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року

у справі за заявою Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_2 про видачу виконавчого листа на виконання рішення третейського суду, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2015 року заявник - Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» (далі - ПАТ «Ідея Банк») звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із заявою про видачу виконавчого листа на виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 27 лютого 2015 року у справі за позовом ПАТ «Ідея Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 9947,55 грн., третейського збору у розмірі 95,00 грн. та 243,60 грн. судового збору.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року відмовлено ПАТ «Ідея Банк» у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ПАТ «Ідея Банк» через свого представника звернувся до суд з апеляційною скаргою в якій посилався на те, що ухвала постановлена з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Зазначив, що суд першої інстанції невірно застосував Закон України «Про третейські суди», ст. 389-10, 355, 360-7 ЦПК України, а також дійшов помилкового висновку, що вищевказана справа не підвідомча третейському суду. Також, суд першої інстанції безпідставно зробив висновок, що третейське застереження, за яким Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків розглядалась вказана справа, є нікчемним.

Просив скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року та постановити нову про задоволення заяви про видачу виконавчого листа.

Особи, що беруть участь у справі про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, в судове засідання не з'явилися. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що не з'явилася в судове засідання.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 18 жовтня 2013 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_2 укладено Кредитний договір № Р23.198.71112, відповідно до умов якого Банк надає позичальнику кредит на поточні потреби, в сумі 5710,00 грн. на 12 місяців зі сплатою 18% річних від залишкової суми кредиту.

Пунктом 5.4 Кредитного договору передбачено, що всі вимоги, які виникають при виконанні даного договору або у зв'язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при асоціації українських банків, згідно з регламентом третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди.

ОСОБА_2 свої обов'язки за кредитним договором належним чином не виконував, що призвело до виникнення заборгованості, а тому ПАТ «Ідея Банк» звернулось до постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банківз позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу в судовому порядку.

Рішенням постійно діючого Третейського суду при асоціації українських банків від 27 лютого 2015 року позов ПАТ «Ідея Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Ідея Банк» 9947,55 грн. заборгованості за кредитним договором та витрати по оплаті третейського збору в сумі 95 грн.

Відмовляючи у задоволені заяви про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, суд першої інстанції, керуючись п. 2, 5 ч. 1 ст. 389-10 ЦПК України виходив з того, що справа, у якій ухвалене рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків не підвідомча третейському суду відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», а третейська угода є нікчемною. При цьому, районний суд керувався правовою позицією Верховного Суду України, висловленою при розгляді справи № 6-64цс15.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 360-7 ЦПК України встановлено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Висновок Верховного Суду України щодо застосування норм права, викладений у постанові № 6-64цс15, стосується застосування норм права при вирішенні позовних вимог про визнання правочину (третейської угоди) недійсним, як укладеного в порушення вимог п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди».

Згідно з роз'ясненнями п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року, судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

У даному випадку п. 5.4 Кредитного договору, який містить третейське застереження, недійсним у встановленому законом порядку, як укладений в порушення вимог п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», не визнавався.

Висновки ВСУ, викладені в постанові № 6-64цс15, не дають підстав вважати третейське застереження нікчемним.

Крім цього, згідно пункту 22 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Пленум Верховного Суду України у п. 1, 6 постанови від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» роз'яснив, що споживачем, права якого захищаються на підставі Закону, є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Заява про захист прав споживача має повністю відповідати вимогам ст. 137 ЦПК України щодо форми й змісту позовної заяви, зокрема, містити відомості: про те, яке право споживача порушено; коли і в чому це виявилося; про способи захисту, які належить вжити суду; про розмір сум, щодо яких заявлено вимоги, з вiдповiдними розрахунками і обґрунтуванням; про докази, що підтверджують позов.

Отже, Пленум Верховного Суду України звернув увагу на те, що позовна заява про захист прав споживача подається саме споживачем, у разі порушення його прав, передбачених ст. 4-15 Закону України «Про захист прав споживачів».

З огляду на наведене, звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, урегульованих спеціальним Законом «Про захист прав споживачів», вправі споживач.

Банк, як кредитодавець, безспірно є учасником правовідносин з позичальником за договором надання споживчого кредиту.

Ураховуючи наведене, даний позов не може вважатися спором щодо захисту прав споживачів, оскільки підставами позову є невиконання боржником умов кредитного договору, тобто договірних зобов'язань, які регулюються нормами цивільного законодавства України та на які не розповсюджується дія Закону України «Про захист прав споживачів». ПАТ «Ідея Банк» не є споживачем, до суду звертався з позовом про стягнення заборгованості внаслідок неналежного виконання боржником умов договору, а не за захистом прав споживача, а тому правовідносини у спорі за позовом ПАТ «Ідея Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту регулюються цивільним законодавством про зобов'язальне право та, зокрема, про договірні (кредитні) зобов'язання.

Таким чином підстави для відмови у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду за п. 2, 5 ч. 1 ст. 389-10 ЦПК України відсутні.

Пунктом 3 статті 312 ЦПК України передбачено, що розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

З огляду на викладене, оскільки вирішення питання про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду належить до компетенції районного суду, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції було порушено порядок для вирішення встановлений для його вирішення , а отже оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з передачею даного питання на новий розгляд.

На підставі викладеного та керуючись ст. 218, 303, 307, 311, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк», в інтересах якого діє Дзунза Ольга Володимирівна, - задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року скасувати, питання про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді:

Справа № 755/11207/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/13606/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Бартащук Л.П.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.