АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8279/15 Справа № 202/1857/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Шклярук Д. С. Доповідач - Глущенко Н.Г.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2015 року м. Дніпропетровськ

7 жовтня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Глущенко Н.Г.

суддів - Пищиди М.М., Черненкової Л.О.

за участю секретаря - Добролюбової І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційними скаргами

ОСОБА_2 та

Комунального підприємства «Коменергосервіс»

Дніпропетровської міської ради

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Коменергосервіс» Дніпропетровської міської ради про захист прав споживача, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до КП «Коменергосервіс» Дніпропетровської міської ради про захист прав споживача, який в подальшому було уточнено, а саме збільшено позовні вимоги / а. с. 3-4, 31-32 /.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що рішенням Дніпропетровської міської ради від 15.07.2009 року № 39/48 було створене КП «Коменергосервіс».

З 01.11.2009 року, за розробленими КП «Коменергосервіс» тарифами на транспортування та постачання теплової енергії для опалення і підігріву води, - виключно для відповідача, рішенням Дніпропетровської міської ради від 29.10.2009 року № 2706 був встановлений тариф у розмірі 327,25 грн. за 1 Гкал тепла зі складовою у розмірі 61,64 грн., як тарифу на транспортування та постачання тепла відповідно до ст. 20 Закону України «Про теплопостачання», яким визначено складові тарифу на теплову енергію, тарифу на виробництво та тарифу на транспортування та постачання з урахуванням усіх видів витрат.

На ту ж саму теплову енергію, яка постачалася по тих же мережах до їх передачі КП «Коменергосервіс», вартість 1 Гкал тепла дорівнювала: 171 грн. зі складовою тарифу на транспортування та постачання у розмірі 18,87 грн./Гкал була встановлена відповідним рішенням від 27.10.2008 № 3363, скасованого рішенням від 29.10.2009 № 2706.

Встановлення тарифу на теплову енергію, яка виробляється на ПдТЕС, на думку позивача, - не належить до компетенції виконкому міськради, він має погодити тариф на теплову енергію у розмірі 198,72 грн. за 1 Гкал (з ПДВ), встановленого для ПдТЕС ВАТ «Дніпроенерго» постановою НКРЕ України від 09.07.2009 № 817, за яким КП «Коменергосервіс» купує теплову енергію у вигляді гарячої води у ВАТ «Дніпроенерго».

Враховуючи, що тим же рішенням № 2706 встановлений тариф у розмірі 295,27 грн./Гкал на теплову енергію що виробляється, транспортується та постачається населенню по мережах ПдТЕС ВАТ «Дніпроенерго», різниця між тарифами 327,25 грн. та 295,27 грн., яка дорівнює 31,98 грн. є ніщо інше як дійсний тариф на транспортування та постачання гарячої води по мережах КП «Коменергосервіс».

Виходячи з того, що Закон України «Про теплопостачання» встановлює тариф на теплову енергію як суму тарифів на виробництво теплової енергії та суми тарифів на транспортування та постачання теплової енергії населенню по мережах КП «Коменергосервіс», маємо відповідний законодавству тариф для КП «Коменергосервіс», за яким населення повинно сплачувати за опалення житла і підогрів води: 198,72 грн. + 31,98 грн. = 230,7 грн. за спожиту 1 Гкал тепла.

Викладене, на думку позивача вказує на незаконне підвищення тарифу в 1,41 рази на теплову енергію (327,25 грн. - 230,7 грн. = 96,55 грн. за 1 Гкал тепла) та порушення законодавчих актів та прав споживачів комунальних послуг на опалення житла та підогрів води.

Відповідно вимогам ст.ст. 19 та 20 закону «Про житлові комунальні послуги» відносини сторін у сфері комунальних послуг повинні здійснюватись виключно на договірних засадах з підготовкою договору виконавцем послуг.

Станом на 17.02.2015 року йому-позивачу не надано відповідного договору, не приведені у відповідність законодавчим актам тарифи на тепло, нарахування за теплопостачання здійснюється за незаконними тарифами, вимагається плата та нараховуються борги, що не відповідає дійсності.

Позивач вважає, що вказаними діями КП «Коменергосервіс» системно порушує його права споживача житлово-комунальних послуг, що завдає йому моральної шкоди.

За позовами до суду, з метою скасування незаконних тарифів на теплову енергію, ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справі № 2а-12229/10/470 від 28.02.2011 року, рішенням Бабушкінського райсуду м. Дніпропетровська по справі № 2а- 403/15929/11 від 27.02.2012 року, ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду по справі № 2а-403/187/2012 та ухвалою Вищого адміністративного суду України по справі № К/800/42394/13, тариф на теплову енергію у розмірі 327,25 грн./Гкал визнано нечинним, а рішення виконкому Дніпропетровської міськради від 29.10.2009 № 2706 та від 11.05.2011 № 725 визнані незаконними.

За таких обставин, позивач просив суд: нарахування за опалення та підігрів води за тарифом 327,25 грн./Гкал, за термін дії рішення № 2706 з 01.11.2009 року по 03.12.2014 року, - визнати не чинними та привести їх у відповідність до тарифу, встановленого на той час постановою НКРЕ України; визнати неправомірним небажання укласти договірні відносини згідно ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та вимагання плати, що не відповідає вимогам законодавства такими, що порушують законні права споживачів, спричиняють моральну і матеріальну шкоду; відшкодувати моральну шкоду у еквіваленті незаконно нарахованого боргу на суму 3698,51 грн.; визнати порушеними КП «Коменергосервіс» прав споживача, що виявилося у застосуванні нечесної підприємницької практики - неналежному розрахунку ціни при нарахуванні оплати послуг, а також у нав'язуванні умов договору, які не відповідають п. 19 типового договору; зобов'язати КП «Коменергосервіс» у місячний строк здійснити перерахунок оплати послуг за період з 01.11.2009 року по 01.07.2014 року і надати для підписання проект договору, що відповідає типовому, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630 / а. с. 3-4, 31-32 /.

Відповідач позов не визнав.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29.07.2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 - задоволені частково.

Суд зобов'язав КП «Коменергосервіс» Дніпропетровської міської ради здійснити ОСОБА_2 перерахунок оплати послуг з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води, що надаються за адресою: АДРЕСА_1, починаючи з 01.11.2009 року, з урахуванням дійсних тарифів на такі види комунальних послуг у зазначений період.

Також, суд стягнув з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 243,60 грн.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено / а. с. 114-118 /.

З рішенням суду не погодився позивач - ОСОБА_2, який звернувся з апеляційною скаргою, де просить суд змінити рішення суду від 29.07.2015 року та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення, в частині відмови в задоволенні позовних вимог, є незаконним та необґрунтованим, так як ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права / а. с. 121-122 /.

Також, з рішенням суду не погодився відповідач - КП «Коменергосервіс» ДМР, який звернувся з апеляційною скаргою, де просить суд скасувати рішення суду від 29.07.2015 року, в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2, та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частин, посилаючись на те, що рішення, в оскаржуваній частині, є незаконним та необґрунтованим, оскільки висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи / а. с. 123-124 /.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід відхилити, а апеляційну скаргу КП «Коменергосервіс» - задовольнити часткового, у зв'язку з чим рішення суду, в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та в частині стягнення судового збору з КП «Коменергосервіс», - скасувати, ухваливши нове рішення в цій частині в силу ст. 309 ЦПК України, з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 про зобов'язання відповідача здійснити перерахунок оплати послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, суд першої інстанції виходив з того, що тариф в розмірі 327 грн./Гкал було визнано судовими рішеннями необґрунтованим та таким, що не мав бути застосований відповідачем при нарахуванні оплати послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Однак, з такими висновками суду погодитися неможна, оскільки вони не відповідають обставинам справи, вимогами матеріального і процесуального права, з наступних підстав.

З позовної заяви ОСОБА_2. та матеріалів справи вбачається, що предметом спору стала правомірність нарахування відповідачем позивачу щомісячної оплати послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води з застосуванням, на думку позивача, завищених тарифів по оплаті цих послуг та у зв'язку з чим нарахування заборгованості по цим послугам, яка на думку позивача відсутня, але розмір якої визначений відповідачем в його претензії від 01.09.2011 року та в особистому рахунку НОМЕР_1 / а. с. 3-4,31-32,41,108-109 /.

Разом з тим, згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту ст.ст. 11,15 ЦПК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист же цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушення. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатись не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Претензія від 01.09.2011 року та особистий рахунок НОМЕР_1 (де проведено нарахування з застосуванням завищених на думку позивача тарифів по оплаті послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води), що направлені на ім'я позивача ОСОБА_2, підписані директором та бухгалтером комунального підприємства у відповідності з вимогами чинного законодавства та в межах їх посадових обов'язків.

Таким чином, оскарження як дій відповідача лише щодо факту нарахування оплати з застосуванням завищених, на думку позивача, тарифів по оплаті послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, тобто нарахування суми заборгованості, складання та направлення позивачу претензії та особистого рахунку, які не встановлюють для позивача будь-яких обов'язків, крім рекомендації сплатити нараховану щомісячну оплату та заборгованість, що є різновидом претензії, - не передбачено чинним законодавством в якості захисту прав.

Зазначені претензія та особистий рахунок можуть бути визнані лише в якості доказів при вирішенні іншого спору, де були б заявлені вимоги про стягнення з позивача заборгованості за отримані послуги з постачання теплової енергії, але такі вимоги не були заявлені відповідачем при розгляді даної справи.

Однак, вище зазначені обставини та діюче законодавство, суд першої інстанції не прийняв до уваги ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про зобов'язання відповідача провести перерахунок оплати послуг з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води з урахуванням дійсних тарифів на такі види комунальних послуг у зазначений період.

Таким чином, рішення суду, в частині зобов'язання відповідача провести ОСОБА_2 перерахунок оплати послуг з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води з урахуванням дійсних тарифів на такі види комунальних послуг у зазначений період, - не може залишатись в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову позивачу в цих його позовних вимогах.

Щодо рішення суду в частині відмови позивачу у зобов'язанні відповідача укласти договір про надання житлово-комунальних послуг, то воно є законним та обґрунтованим, оскільки суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що за змістом ч.3 ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» саме споживач зобов'язаний укласти договір про надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Крім того, відмовляючи позивачу в частині зобов'язанні відповідача укласти договір про надання житлово-комунальних послуг вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач запропонував позивачу укласти договір, який не відповідає п. 19 типового договору затвердженого постановою Кабміну України від 21.07.2005 року № 630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», - то такого обов'язку на укладення договору про надання житлового-комунальних послуг, підготовленого і запропонованого відповідачем, у позивача не має.

Правильним є рішення суду першої інстанції і в частині відмови позивачу в його позовних вимогах про відшкодування моральної шкоди, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в суді першої інстанції. Крім того, згідно даного рішення суду апеляційної інстанції, позивачу відмовлено в його позовних вимогах в повному обсязі, а тому і не вбачається підстав для задоволення цих позовних вимог.

Оскільки, рішення суду першої інстанції від 29.07.2015 року, в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2, підлягає скасуванню з відмовою в цих позовних вимогах, то в силу ст. 88 ЦПК України не може залишатись в силі та підлягає скасуванню і рішення суду про стягнення з відповідача на користь держави судового збору в розмірі 243,60 грн. з віднесенням судових витрат по справі за рахунок держави.

Виходячи з вище наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню.

Доводи позивача, викладені в його апеляційній скарзі, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду та особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права.

Відповідно ж до ст. 212 ПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Справа розглянута судом першої інстанції у відповідності з вимогами ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами.

Керуючись ст.ст. 303,307,309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Коменергосервіс» Дніпропетровської міської ради - задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2015 року, в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та в частині стягнення судового збору з КП «Коменергосервіс», - скасувати.

Відмовити ОСОБА_2 в його позовних вимогах до Комунального підприємства «Коменергосервіс» Дніпропетровської міської ради про зобов'язання здійснити перерахунок оплати послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за період з 01.11.2009 року по 01.07.2014 року.

Судові витрати по справі (судовий збір) віднести за рахунок держави.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

СУДДІ: