ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/5386/15-ц
Провадження № 2/362/2159/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2015 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого - судді Лебідь-Гавенко Г.М.,

при секретарі - Даниленко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Василькові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

в с т а н о в и в:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просить визнати останнього таким, що втратив право користування жилим приміщенням, розташованим в АДРЕСА_1, що належить позивачу на праві приватної власності.

Вказуючи на те, що відповідач, будучи зареєстрованим у вказаній квартирі, не будучи членом її сім'ї, оскільки шлюб між ними розірвано 05 лютого 2013 року рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області, протягом тривалого часу не проживає, зібрав всі свої речі та переїхав проживати до іншого приміщення, куди саме їй невідомо, в зв'язку із чим вона самостійно здійснює оплату комунальних послуг та інших витрат пов'язаних із утриманням житла.

Оскільки, відповідач добровільно з реєстрації не знімається, в житловому будинку не проживає понад рік, звернулася до суду із позовом, який просить задовольнити.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Разом з тим, не заперечувала того, що відповідач періодично приходить до квартири, здійснює поточний ремонт меблів, сантехніки, а також не заперечувала, що спірну квартиру вони придбали разом з відповідачем по справі, оскільки половину коштів на придбання квартири надала мати відповідача.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, вказуючи на те, що він проживає в спірній квартирі, у будинку є його особисті речі. Позивачка в спірне помешкання привела іншого чоловіка разом з яким не впускає його до помешкання; іншого житла для проживання він не має, оскільки квартира придбана була за кошти його матері, яка працює в Італії, тобто дане нерухоме майно є спільною сумісною власністю, на ? частину якого він має право, а тому вважає, що підстави для визнання його таким, що втратив право користування відсутні, а тому просили у задоволенні позову відмовити.

Суд, заслухавши позивача, відповідача та його представника, свідків зі сторони позивача та зі сторони відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Судом достовірно встановлено, що 01 вересня 2005 року позивачка на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 01 вересня 2005 року приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Москалюк В.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1549, придбала квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 8-10).

В судовому засіданні ОСОБА_1 визнала, що квартира АДРЕСА_1 була придбана зачасткові кошти надані матір'ю ОСОБА_2 - ОСОБА_4, та є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки починаючи з 1999 року вона з відповідачем проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу та вела спільне господарство, що за ч. 1 ст. 61 ЦПК України, не підлягає доказуванню, оскільки визнано обома сторонами.

За вимогами ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 лютого 2013 року у справі № 2-362/432/13, що набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_1., ІНФОРМАЦІЯ_2, укладений 01 вересня 2007 року в відділі реєстрації актів цивільного стану Васильківського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис № 336, розірвано. Відновлено ОСОБА_1 її дошлюбне прізвище "ОСОБА_1" (а.с. 7).

За висновком актів обстеження житлових умов, складених комісією в складі депутата Калинівської селищної ради ОСОБА_6 та сусідів ОСОБА_7, ОСОБА_8 від 05 січня 2015 року та 09 липня 2015 року, відповідач дійсно в квартирі АДРЕСА_1 не проживає (а.с. 4, 5).

Разом з тим, опитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8, яка є сусідкою позивачки та відповідача і входила до складу комісії, за висновком якої складено акти обстеження житлового приміщення, показала, що висновок про відсутність відповідача за місцем реєстрації було зроблено без огляду самого приміщення, а на підставі того, що разом із позивачкою у квартирі проживає інший чоловік, що, на її думку, виключає можливість проживання там ОСОБА_2

Опитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9, який є сусідом позивачки та відповідача, підтвердив доводи відповідача, що він проживає в спірній квартирі, там знаходяться його особисті речі, але позивачка створює всі умови для неможливості проживання в квартирі відповідача через тиск з боку позивачки та її нового співмешканця.

За відомостями адресно-довідкового підрозділу територіального округу ДМС України УДМС України в Київській області № 5203 від 21 липня 2015 року, ОСОБА_2 починаючи з 10 березня 2011 року зареєстрований в спірній квартирі (а.с. 15).

Відповідно до довідки виданої виконавчим комітетом Калинівської селищної ради Васильківського району Київської області № 218 від 09 липня 2015 року, на житловій площі квартири АДРЕСА_1 проживають та зареєстровані три особи: починаючи з 2005 року ОСОБА_1 - власник, починаючи з 2006 року ОСОБА_2 - колишній чоловік та починаючи з 2007 року ОСОБА_10 - син (а.с. 6).

Стаття 41 Конституції України надає право кожному володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності як сукупність правових норм, що закріплюють право людини володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй майном та іншими матеріальними благами, і набувається в порядку, визначеному Цивільним кодексом України, є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Право на житло є одним з найважливіших соціально-економічних прав громадян. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Цивільним кодексом України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

За ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Згідно положення ст. 10 СК України, якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону). Якщо до регулювання сімейних відносин неможливо застосувати аналогію закону, вони регулюються відповідно до загальних засад сімейного законодавства (аналогія права).

У відповідності до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», питання про зняття з реєстрації особи за місцем проживання взаємопов'язане і залежать від вирішення питання про житлові права особи, які регулюються нормами ст.ст. 71, 72, 156 Житлового кодексу України та ст. 405 ЦК України.

За ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

За вимогами ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання можливе лише при вирішенні спору про житлові права.

Відповідно до вимог ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Згідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12 квітня 1985 р. за № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" на підтвердження вибуття необхідно брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт і постійна там прописка, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).

Необхідно враховувати, що задоволення позову про визнання втративши право на користування жилим приміщенням можливе лише у відношенні тієї особи, яка вже набула права користування конкретним житловим приміщенням, вселилась в нього в установленому порядку у якості члена сім'ї наймача, члена ЖБК або члена сім'ї власника квартири чи будинку, однак певний час без поважних на то причин в ньому не мешкає, тобто не використовує житло за цільовим призначенням - для проживання.

Так, згідно зі ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до абзацу 6 ч. 1 ст. 3 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою.

Враховуючи, що судом достовірно встановлено та підтверджується зібраними по справі доказами, що ОСОБА_2, за положенням ст. 3 СК України та ст. 64 ЖК України, є членом сім'ї позивача, так-як він будучи чоловіком позивачки та батьком ОСОБА_10 постійно проживав разом з ОСОБА_1 і вів з ними спільне господарство; за місцем реєстрації та проживання був відсутній два місяці в 2014 році з поважних на те причин, а саме через хворобу, строк його відсутності не перевищує одного року, то, враховуючи правову підставу для визнання його таким, що втратив право користування житловим будинком, що належить позивачу на праві власності передбачену ч. 2 ст. 405 ЦК України, суд приходить до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову внаслідок відсутності цієї особи як такої, що не є членом сім'ї власника, понад встановлені ст. ст. 71, 72 ЖК України строки.

Керуючись ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. ст. 16, 29, 383, 405 ЦК України, ст.ст. 3, 10 СК України, ст. ст. 9, 64, 71, 72, 156 ЖК України, ст.ст. 3, 7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", ст. ст. 3, 4, 8, 10, 11, 15, 57, 58, 60, 61, 209, 212-215, 223 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Васильківський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 08 вересня 2015 року.

Суддя Г.М. Лебідь-Гавенко