Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді: Рожина Ю.М.,

суддів Собіни І.М., Григоренка М.П.,

секретаря судового засідання Демчук Ю.Ю.,

з участю

представника позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Рівненської області цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 липня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, що з'явились у судове засідання, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 09 липня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані відпустки згідно трудового договору №24158 від 20 лютого 2007 року та трудового договору №5 від 22 лютого 2013 року в розмірі 1275 грн. 15 коп.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні згідно трудового договору №5 від 22 лютого 2013 року в розмірі 1349 грн. 95 коп.

В задоволенні позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні згідно трудового договору №24158 від 20 лютого 2007 року відмовлено в зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 262 грн. 51 коп.

В апеляційній скарзі представник позивачки вважає висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовної вимоги щодо стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні згідно трудового договору від 20 лютого 2007 року з підстав пропуску строку звернення до суду необґрунтованими, незаконними та такими, що суперечать обставинам справи.

Зазначає, що відповідно до рішення Конституційного суду України, на яке посилається місцевий суд (справа №4-рп/2012 від 02 лютого 2012 року) визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку, що й було встановлено судом, оскільки на момент винесення рішення суду відповідач не компенсував позивачу невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 1275,15 грн.

Вказує, що в наведеному рішенні Конституційного суду України також зазначено, що тримісячний строк на звернення до суду розпочинається з моменту коли найманий працівник дізнався або міг дізнатися про повний розрахунок з ним роботодавцем, тобто обов'язок розрахунку та сплати вказаних сум покладено на роботодавця, а право найманого працівника на звернення до суду з позовом про компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки не обмежується строком до повного розрахунку роботодавцем.

За викладених обставин просить частково скасувати рішення в частині відмови у задоволенні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні згідно трудового договору №24158 від 20.02.2007 року в розмірі 58883, 79 грн., ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В запереченні на апеляційну скаргу відповідач вказує на необґрунтованість апеляційної скарги, просить апеляційну скаргу відхилити, рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка прийнята на роботу продавцем ОСОБА_3 - фізичною особою, яка використовує найману працю, за безстроковим трудовим договором, від 20 лютого 2007 року за №24158, зареєстрованим у Рівненському міському центра зайнятості, на умовах оплати праці в розмірі мінімальної заробітної плати на місяць, робочим часом згідно графіка, годинною обідньою перервою та тривалістю щорічної оплачуваної відпустки згідно чинного законодавства.

31 серпня 2009 року трудовий договір було розірвано на підставі ст.38 КЗпП України з ініціативи працівника та знято з реєстрації у Рівненському МЦЗ.

22 лютого 2013 року позивач прийнята на роботу відповідачем за безстроковим трудовим договором №5, зареєстрованим у Рівненському міському центрі зайнятості, на умовах оплати праці в розмірі мінімальної заробітної плати + 10 грн., робочим часом згідно графіку, годинною обідньою перервою та тривалістю щорічної оплачуваної відпустки не менше 24 календарних днів згідно графіку.

11 лютого 2015 року позивач звільнена з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України, а трудовий договір знято з реєстрації в Рівненському МЦЗ.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні згідно трудового договору №24158 від 20 лютого 2007 року суд першої інстанції виходив з того, що позивачка пропустила тримісячний строк звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, оскільки розрахунок за період роботи з 20 лютого 2007 року по 31 серпня 2009 року позивачка отримала у день звільнення - 31 серпня 2009 року, впродовж п'яти років не зверталася до відповідача з вимогою про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку, не мала претензій до відповідача щодо виплати розрахункових, після звільнення вона знову була прийнята продавцем того ж магазину, але в інший відділ, а, отже, об'єктивно мала можливість дізнатися про розмір належних їй до виплати коштів, з вимогою про стягнення грошової компенсації за невикористані відпустки вона вирішила звернутися в лютому 2015 року після того, як її звільнили та звинуватили у розтраті в магазині.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

За приписами ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому необхідно враховувати, що вимоги про виплату середнього заробітку за час затримки основної заробітної плати, повинні буди заявлені в межах тримісячного строку, визначено ст.233 КЗпП України, визначено для вирішення таких спорів.

Дані положення норм матеріального права узгоджуються із роз'ясненням, що викладено в п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необґрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав.

Конституційний Суд України у рішенні №4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним поданням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв'язку з положенням ст.ст.117,237-1 цього кодексу, надав тлумачення, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Відповідач ОСОБА_3 у суді першої інстанції не довів, що при звільненні позивачки 31 серпня 2009 року, відповідно до трудового договору №24158 від 20.02.2007 року, провів із ОСОБА_1 повний розрахунок, а саме сплатив компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1194 грн.

Суд першої інстанції в рішенні зазначив, що відповідач під час розгляду справи сплатив позивачці 1895 грн. 49 коп., що є частина від компенсації за невикористані відпустки по трудовому договору №24158 від 20.02.2007 року та трудовому договору №5 від 22 лютого 2013 року.

Під час апеляційного розгляду справи відповідач ОСОБА_3 не заперечував щодо стягнення 1275 грн., як компенсації за невикористані позивачкою відпустки по трудовому договору №24158 від 20.02.2007 року та трудовому договору №5 від 22 лютого 2013 року.

Виходячи з положень ст.ст.117, 233 КЗпП України, роз'яснень викладених в п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" та рішення Конституційного Суду України у справі №4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року за конституційним поданням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України, позивачка ОСОБА_1 не пропустила строк звернення до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а строк звернення починається з часу прийняття судом першої інстанції рішення у даній справі щодо стягнення компенсації за невикористану відпустку.

З урахування викладеного колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивачка пропустила тримісячний термін звернення до суду щодо стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до ст.2 Закону України „Про оплату праці" компенсація за невикористану відпустку входить в структуру заробітної плати, а тому на роботодавця покладається обов'язок щодо своєчасної та належної виплати робітнику за виконану роботу.

Середній заробіток розраховується відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 „Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", відповідно до абз.3 п.2 середньомісячна заробітна плата визначається за загальним правилом обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, з якого вираховується одноденна заробітна плата помножена на кількість робочих днів.

Заробітна плата позивачки за липень та серпень склала по 630 грн., що становить 1260 грн., за ці місяці робочих дні склали 43 дні, отже одноденна заробітна плата складає 29 грн. 30 коп., а період затримки розрахунку склав 2009 днів, а середній заробіток, що підлягає стягненню складає 58868 грн. 37 коп. (29 грн. х 2009 днів)

Виходячи з наведеного колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції, в частині відмови позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку в період роботи за трудовим договором №24158, яке прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права та задоволення позову в цій частині.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.116,117,233 КЗпП України, ст.ст.303,307,309,313,314,315,317,324,325 ЦПК України колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 липня 2015 року скасувати в частині відмови у стягненні середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні за трудовим договором №24158 від 20 лютого 2007 року.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні за трудовим договором №24158 від 20 лютого 2007 року у розмірі 58868 (п'ятдесят вісім тисяч вісімсот шістдесят вісім) грн. 37 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий суддя Ю.М.Рожин

Судді І.М.Собіна

М.П.Григоренко