22-ц/775/773/2015(м)
Категорія 48 Головуючий у 1 інстанції Скрипниченко Т.І.
Доповідач Ткаченко Т.Б.
Р і ш е н н я

Іменем України

02 вересня 2015 року. м.Маріуполь

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

Головуючого - Ткаченко Т.Б.

Суддів - Мальцевої Є.Є., Супрун М.Ю.

При секретарі - Собецькій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Жовтневої районної адміністрації Маріупольської міської ради, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 червня 2015 року,

В с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2, в якому, уточнивши свої вимоги, просила надати дозвіл на виготовлення дитині ОСОБА_3 проїзного документа для виїзду за кордон без згоди батька ОСОБА_2 та надати дозвіл на виїзд дитини за межі України - у Російську Федерацію без дозволу та супроводу батька строком на три роки з дня набрання законної чинності рішення суду.

Посилалась на те, що з 21 жовтня 2006 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, який розірвано на підставі рішення Новоазовського районного суду Донецької області від 01 грудня 2011 року. Від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 року народилась дитина ОСОБА_3, яка проживає разом із позивачкою. З часу розлучення відповідач проживає окремою сім'єю, з позивачкою та дитиною не спілкується. У зв'язку із знаходженням с.Сопіно в зоні проведення антитерористичної операції та проведення активних бойових дій на території селища існує небезпека для дитини і позивачка вимушена терміново виїжджати на інше місце мешкання - у Російську Федерацію, оскільки інше місце проживання є кращим для дитини та позитивне вплине на її фізичний та психологічний стан. На неодноразові прохання надати дозвіл на виїзд дитини за кордон відповідач в усній бесіді відмовляється, тому для захисту інтересів дитини позивачка вимушена звернутись до суду з позовом про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 червня 2015 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Жовтневої районної адміністрації Маріупольської міської ради про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без дозволу батька задоволено частково.

Надано ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, дозвіл на виїзд дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, за межі України - до Російської Федерації, без дозволу та супроводу батька - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, строком на один рік з дати набрання законної сили рішенням суду.

Надано ОСОБА_1 дозвіл на виготовлення дитині ОСОБА_3 проїзного документа для виїзду за кордон, без згоди батька ОСОБА_2 строком на один рік з дати набрання законної сили рішенням суду.

В решті позовних вимог відмовлено.

З рішенням суду не згодний відповідач ОСОБА_2, посилаючись в апеляційній скарзі на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Зокрема вказує, що висновок суду про відповідність виїзду за кордон інтересам дитини являється помилковим, не враховано відсутність можливості у дитини та відповідача в реалізації права на спілкування та виконання останнім обов'язку щодо виховання дитини, не враховано відсутність доказів матеріального забезпечення дитини та забезпечення її житлом на території РФ.

Позивачка має намір вивезти дитину на постійне місце проживання до Російської Федерації, приховавши фактичне місце проживання в цій країні, та необґрунтовано посилання в рішенні на зміну місця проживання позивачки разом з дитиною у зв'язку з проведенням антитерористичної операції.

Відповідно до положень ч.2 ст.305 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу у відсутності позивачки ОСОБА_1 та представника третьої особи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду справи. Позивачка про час і місце розгляду справи повідомлялась через свого представника ОСОБА_4, з якою позивачка уклала договір про надання юридичної допомоги (а.с.16, 84 - 86, 88, 95, 96, 117, 118). Крім того, позивачка за місцем тимчасової реєстрації і проживання в АДРЕСА_1, дані про які надані позивачкою, фактично не проживає, що підтверджується довідкою житлово-комунального підприємства щодо неможливості вручення судової повістки. З заявою про зміну міста проживання, відповідно до положень ст.77 ЦПК України, до суду не звернулась (а.с.28, 125).

Третя особа звернулась з заявою про розгляд справи без участі їх представника.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5, який підтримав апеляційну скаргу, просив рішення суду скасувати, у задоволенні позову позивачці відмовити, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з таких підстав.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або його зміни є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права; розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Судом враховано, що на теперішній час позивачка у зв'язку з подіями, що відбуваються на сході України бажає тимчасово виїхати з дитиною до тітки, яка мешкає у Російській Федерації в м.Усть-Ілимськ Іркутської області, однак не має можливості отримати відповідну згоду від батька дитини - відповідача.

Суд прийшов до висновку, що бажання позивачки отримати дозвіл на вивезення дитини за кордон узгоджується з її правами та обов'язками, покладеними на неї СК України, а тому відсутні обставини, що обмежують згідно із законодавством право виїзду дитини сторін за кордон і надання такого дозволу буде відповідати інтересам дитини.

Обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування судом не встановлено, враховано, що селище Сопине Новоазовського району, де зареєстрована позивач з дитиною, в якому вони проживали до переміщення у м.Запоріжжя, перебуває у зоні бойових дій, дитина проживає разом з матір'ю та за своїм віком 8 років потребує піклування матері.

Також врахувавши заперечення відповідача проти виїзду дитини та те, що дитина за віком відвідує школу та у випадку виїзду до іншої держави повинна мати можливість пройти навчання протягом навчального року, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог та надав дозвіл на виготовлення проїзних документів для виїзду за кордон та на виїзд малолітньої доньки сторін за межі України до Російської Федерації строком на один рік без згоди батька дитини.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися, оскільки вони не відповідають обставинам справи, наданим доказам і нормам матеріального права.

Згідно ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені.

Відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до положень ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 150, ч. 1 ст. 155 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, з 21 жовтня 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Новоазовського районного суду Донецької області від 01 грудня 2011 року (а.с.18, 27).

Від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 року народилась донька ОСОБА_3 Згідно свідоцтва про народження, виданого 26 квітня 2007 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, батьками дитини являються ОСОБА_1, ОСОБА_2 (а.с.7).

Як вбачається з паспорту ОСОБА_1 та довідки Лебединської сільської ради Новоазовського району Донецької області від 02 квітня 2015 року № 376, позивачка зареєстрована у АДРЕСА_2 та проживає за даною адресою разом із донькою ОСОБА_3 (а.с.5, 21).

Управлінням праці та соціального захисту населення Орджонікідзевського району Запорізької міської ради ОСОБА_1 видано довідку від 08 квітня 2015 року № про взяття позивачки 03 квітня 2015 року на облік як особу, переміщену з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, разом з дитиною ОСОБА_3 з місця постійного проживання АДРЕСА_2 переміщено в АДРЕСА_1 (а.с.28).

Відповідно до довідки комунального закладу «Маріупольська загальноосвітня школа-інтернат № 2» від 13 травня 2015 року № 171 ученицю ОСОБА_3 відраховано 03 квітня 2015 року на підставі заяви матері для подальшого проживання у м.Бєлгород Росії (а.с.58).

Згідно з Конвенцією про права дітей від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Верховною Радою України за № 789 від 27 лютого 1991 року, в усіх діях, щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Держави - учасниці зобов'язуються поважати права дитини на сімейні зв'язки, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч їх бажанню.

З наданої до матеріалів справи копії заяви ОСОБА_1 від 02 квітня 2015 року, адресованій директору школи - інтернату № 2 (а.с.91), позивачка зверталась з заявою про відрахування ОСОБА_3 з учбового закладу у зв'язку з переїздом на постійне місце проживання в м.Бєлгород, Росія.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (далі - Закон) оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Згідно із підпунктом 1 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

У відповідності до ст.ст. 7, 155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Враховуючи наведене, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду, що не було дотримано позивачем.

Як вбачається із зобов'язання від 24 квітня 2015 року, посвідченого нотаріусом Усть-Ілимського нотаріального округу Іркутської області, ОСОБА_6 зобов'язалась надати жилу площу для проживання та реєстрації неповнолітньої ОСОБА_3 разом з її матір'ю ОСОБА_1 за місцем проживання: АДРЕСА_3 (а.с.40).

Малолітня дочка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживає з позивачкою та перебуває на її утриманні, однак відповідач сплачує на утримання доньки аліменти та не позбавлений батьківських прав (а.с.8, 19, 20).

Отже, задовольняючи позовні вимоги, суд не звернув уваги на те, що позивачка фактично намагається вивезти дитину на інше місце проживання без згоди батька, та у порушення прав дитини, яка має право на спілкування з батьком, та відповідача, який має право та зобов'язаний приймати участь у вихованні дитини. Більш того, позивачка намагається скрити фактичне місце проживання дитини на території іншої держави, зазначаючи різні місця проживання (а.с.40, 58, 91).

Суд першої інстанції не правильно визначився з правовою підставою надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька строком на один рік, крім визначеної ст.4 Закону можливості ухвалення судом рішення на разовий виїзд, а не на виїзд на строк визначений судом без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, та не врахував, що позивачка має на меті виїхати разом з дитиною з метою імміграції, що суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини.

Посилання позивачки на виїзд разом з дитиною у зв'язку з проведенням антитерористичної операції на території Донецької області, суперечить матеріалам справи, оскільки вона разом з донькою ОСОБА_3 переміщені з району проведення антитерористичної операції у м. Запоріжжя, де вказана операція не проводиться.

Надав дозвіл на виїзд дитини за межі України - до Російської Федерації, без згоди батька, строком на один рік, суд не врахував інтереси дитини, оскільки позивачка не надала доказів щодо забезпечення належного матеріального утримання дитини, про отримання на території РФ офіційного соціального статусу, який буде гарантувати захист прав і інтересів дитини, забезпечить повноцінне виховання та її розвиток.

Враховуючи, що неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права призвело до неправильного вирішення спору, судове рішення відповідно до вимог ч.1 ст. 309 ЦПК підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, в якому вона просить надати їй дозвіл на виїзд дитини - ОСОБА_3 за межі України - у Російську Федерацію без дозволу та супроводу батька - ОСОБА_2 строком на три роки та на оформлення документів для виїзду дитині кордон без згоди батька.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 315, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 червня 2015 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т.Б.Ткаченко

Судді М.Ю.Супрун

Є.Є.Мальцева