Провадження № 2/331/1018/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31.08.2015 р. м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Антоненко М.В.

за участю секретаря Рухлової М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів позики та закладу квартири,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом в якому вказує на те, що 09 квітня 1998 року вона була прийнята на посаду оператора ЄВМ у фармацевтичну фірму «Леге артис», де директором був відповідач.

21 серпня 2001 року між нею та та ОСОБА_2 був укладений договір, за яким вона отримала у останнього позику в розмірі 27 000,00грн..

На той час ОСОБА_2 працював директором фірми «Леге артис», де позивач займала посаду оператора ЕВМ. Між ними, на той час, не було жодних стосунків, окрім трудових та договірних. Вони жили за різними адресами, у різних сім'ях, відповідач ОСОБА_2 їй не довіряв, а тому отримана нею позика була оформлена між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, як між сторонніми особами - договором позики та нотаріальним закладом квартири позивача по вул. Героїв Сталінграду у м. Запоріжжя, куди вона, також, була змушена на вимогу ОСОБА_2 прописати його сестру ОСОБА_4, що позивач зробила 06 вересня 2001 року. 10 липня 2004 року позивач та ОСОБА_2, одружилися та 14 листопада 2014 року розірвали шлюб.

Вбачається, що спірні договори позики та закладу квартири були укладені 21 серпня 2001 року, тобто за чинності ЦК УРСР 1963 року.

Згідно п.1 договору ОСОБА_2 зажадав, щоб отримана позивачем позика була виражена в доларовому еквіваленті, інакше він відмовлявся надавати їй таку позику, як сторонній та чужій для нього людині. Оскільки ОСОБА_2 був директором де вона працювала, а позивач є його підлеглою, вона не стала сперечатися та погодилася на такі у умови договору та реєстрацію його сестри у квартирі.

Наразі, ОСОБА_2 за первісним позовом намагається стягти з ОСОБА_1 надану їй позику в 2001 році в розмірі 27 000,00грн., в доларовому еквіваленті, який за його підрахунком станом на сьогодні становить близько 117тис. гри..

Згідно ст. 169 ЦК УРСР 1963 року слідує, що вираження і оплата грошових зобов'язань в іноземній валюті допускається лише у випадках і в порядку встановлених законодавством Союзу PCP. Договір позики - до таких випадків не відноситься.

Відповідно до ст.48 УРСР 1963 року недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

За наведеного, позивач ОСОБА_1 вважає, що виразивши грошове зобов'язання за договором позики від 21 серпня 2001 року в іноземній валюті, сторони по справі допустили укладання угоди, що не відповідає вимогам закону - тобто вона є недійсною.

При цьому, ОСОБА_2 наполягав на визначені валютного еквіваленту і в договорі закладу квартири, у чому нотаріус відмовив - пославшись на ст. 169 ЦК УРСР 1963 року.

Оскільки до останнього судового засідання у судді Світлицької В.М. (де був поданий уточнений позов від 31.03.2015 року) ОСОБА_2 не вимагав повернення позики у валютному еквіваленті, а ОСОБА_1 з даним позовом до суду - не зверталася. А отже строк позовної давності нею не пропущений.

Окрім того, з доданого договору закладу вбачається, що-він укладався на випадок порушення розрахунків за договором позики. А отже позивач ОСОБА_1 вважає, що недійсність договору позики тягне за собою і недійсність договору закладу, як такого - що укладений на виконання недійсного договору позики.

Окрім того, ЦК УРСР 1963 року - взагалі не був передбачений такий вид забезпечення грошових зобов'язань, як заклад нерухомості та відповідно не визначені правові наслідки порушення зобов'язань забезпечених закладом.

Виходячи з цих двох підстав (недійсність договору позики в забезпечення виконання якого укладений договір закладу та відсутність у ЦК УРСР 1963 року такого виду забезпечення - як заклад нерухомості, позивач ОСОБА_1 просить суд визнати недійсними договір позики від 21 серпня 2001 року та договір закладу квартири від 21 серпня 2001 року р.№1911, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_3., що укладені між нею та ОСОБА_2.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов підтримав, просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник в судовому засіданні позов не визнали, вважали, позовні вимоги необґрунтованими, наполягали на застосуванні судом строків позовної давності.

Другий відповідач - нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_3 надала суду заяву про слухання справи без її участі, вважала позов ОСОБА_1 необґрунтованим

Суд, заслухавши пояснення сторін, представників, вивчивши матеріали справи, дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 21 серпня 2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, за яким ОСОБА_1 отримала у ОСОБА_2 позику в розмірі 27 000,00грн. В договорі вказаний еквівалент 5000 доларів США (а.с.56 .

21 серпня 2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений та нотаріально посвідчений договір закладу квартири № 337у будинку № 25 у м.Запоріжжі по вуд.Г.Сталінграду, жилою площею 44,1 кв.м. (а.с.55).

Частина перша ст. 48 чинного на час укладення сторонами спірного договору ЦК Української РСР встановлювала, що недійсною є та угода, яка не відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст. 169 ЦК Української РСР грошові зобов'язання повинні бути виражені і підлягають оплаті в національній валюті. Вираження і оплата грошових зобов'язань в іноземній валюті допускається лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який встановлює режим здійснення валютних операцій на території України, також не дозволяє здійснення оплати платежів в іноземній валюті у розрахунках між резидентами, якими є сторони по справі.

Згідно з умовами спірного договору позики від 21.08.2001 р., покупна ціна, тобто грошове зобов'язання виражено в національній валюті України - гривні. Визначення, при цьому, в договору грошового еквівалента цього зобов'язання в доларах США, чинним на той час законом, не заборонено.

Оцінюючи здобуті в судовому засіданні докази, в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що твердження позивача ОСОБА_1 про те , що зазначені договори не відповідали вимогам чинного, на час їх укладення, законодавства є помилковим.

Відповідно до ст.. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Стаття 261 ЦК України передбачає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Враховуючи те, що суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1, суд не застосовує строк позовної давності.

На підставі викладеного, керуючись 212 - 215, ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити у звязку з необґрунтованістю в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів позики та закладу квартири .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя М.В. Антоненко