АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Поливач Л.Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Вербової І.М.

при секретарі Бугай О.О.

за участю осіб: позивача ОСОБА_2

представника відповідача Яковенка О.О.

представника третьої особи - Міністерства закордонних справ

України - Конишева Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Представництва Європейського союзу в Україні, треті особи: Державне підприємство «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв», Міністерство закордонних справ України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу;

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5

на ухвалу Голосіївського районного суду м.Києва від 17 серпня 2015 року

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва від 17.08.2015 року клопотання представника Представництва Європейського союзу в Україні задоволено. Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Представництва Європейського союзу в України, треті особи без самостійних вимог щодо предмету спору: Державне підприємство «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» та Міністерство закордонних справ України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу закрито.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_5, діючи в інтересах ОСОБА_2, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та направити справу на новий розгляд суду першої інстанції. Посилається на незаконність, необґрунтованість постановленої судом ухвали, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповне з'ясування судом обставин справи, порушення судом норм процесуального права.

Апелянт зазначає, що Віденська конвенція про дипломатичні зносини 1961 року не передбачає судового імунітету для самого дипломатичного представництва, а лише для дипломатичного персоналу, обслуговуючого персоналу та членів їх сімей (ст.ст.31,37). Аналогія не може бути застосована до даних відносин, оскільки відсутні прогалини в праві і правовідносини врегульовані належним чином. Більше того, наділення юридичної особи - Представництва Європейського Союзу в Україні - правами та імунітетами, що притаманні фізичним особам (в тому числі судовим імунітетом) є цілком безпідставним. Відтак, за положеннями міжнародних договорів, укладених між Україною та Європейським Союзом, останній може виступати стороною в судах України і не підлягає судовому імунітету.

Згідно Комунікацій (адміністративних рішень) Комісії про особливі правила щодо Спеціальних Радників Комісії С(2004)2984 та С(2007)1746, Комісія наймає Спеціального Представника ЄС як фізичну особу у якості Спеціального Радника заради виконання покладених на Комісію Договорами та Спільними діями функцій по забезпеченню виконання Спільних дій. При цьому підкреслюється, що Спеціальний представник по відношенню до Комісії чітко виступає як окрема особа, на яку не розповсюджуються загальні правила Радників саме Комісії. Спеціальний представник ЄС у якості фізичної особи наймає персонал. Постійним місцем перебування персоналу Спеціального представника ЄС для Молдови були Представництво Європейської Комісії у Молдові, Представництво Європейської Комісії в Україні та Місія з допомоги на українсько-молдовському кордоні в Одесі.

Відповідно, Представництво Європейської Комісії в Україні прийняло ОСОБА_2 на роботу на посаду асистента старшого радника для впровадження покладених на нього у рамках Договорів та Спільних дій ЄС логістичних функцій.

Відповідні записи були здійснені у трудовій книжці ОСОБА_2 про роботу у Представництві Європейської Комісії в Україні на посаді асистента Старшого радника у період з 25.01.2006 по 16.10.2009 роки.

Робочі функції ОСОБА_2 щодо Представництва Європейської Комісії в Україні були пов'язані виключно із логістичним та матеріально-технічним забезпеченням Офісу спецпредставника у Представництві Європейської Комісії в Україні. Позивачем було також додано копію Трудових угод зі Спеціальним представником Європейського Союзу для Молдови про роботу на посаді помічника Старшого радника Спеціального представника ЄС по Молдові.

Враховуючи, що привілеї та імунітети дипломатичного представництва надаються виключно для здійснення його функції, вони в будь-якому випадку не розповсюджуються на даний спір.

ОСОБА_2 позбавлена можливості будь - яким іншим чином захистити свої трудові права, окрім звернення із судовим позовом до свого роботодавця - Представництва Європейського Союзу в Україні. Виходячи із структури та суті трудових правовідносин між ОСОБА_2 та Представництвом Європейського Союзу в Україні, що склалися у створених та прийнятих державою Україна правових рамках, не існує будь-якої іншої юрисдикції, що уповноважена розглядати такі справи як даний трудовий спір.

Так, на неодноразові звернення до структур ЄС про механізм арбітрації не тільки його не було вказано, але зазначалось, що робота ОСОБА_2. не підлягала Директивам про офіційний персонал та інших працівників Співтовариств, що унеможливлює звернення до спеціалізованого суду ЄС.

Більш того, ОСОБА_2звернулася 14.10.2014 року із судовим запитом до Загального Суду ЕС серед іншого щодо порушення статей 1, 3, 4, 6, 7, 15, 20, 30, 31 Хартії основоположних прав людини Європейського Союзу та відшкодування шкоди.

Загальний Суд ЄЄ вказав на те, що спір не підлягає його компетенції. За статтею 54 Статуту Загального суду, якщо судовий запит або спір підлягає юрисдикції одного із трьох судів ЄЄ, він передається відповідній юрисдикції. ОСОБА_2 на момент даного подання не отримала рішення Генерального Суду ЕС за грудень 2014 року для його пред'явлення.

За таких умов, Голосіївським районним судом м. Києва було неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, чим порушено право ОСОБА_2 на доступ до правосуддя.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 підтримала подану апеляційну скаргу в повному обсязі, посилаючись на доводи викладені в ній. Представник відповідача Яковенко О.О. та представник Міністерства закордонних справ України ОСОБА_4 заперечували проти поданої апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість постановленої судом ухвали. Представник третьої особи Державне підприємство «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить відповідна розписка, яка міститься в матеріалах справи. За таких обставин, колегія суддів розцінила причини неявки представника третьої особи в судове засідання як неповажні та розглянула справу за відсутності представника підприємства «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» у відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість постановленої ухвали в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.312 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо вона не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Як вбачається з матеріалів справи, представник відповідача ОСОБА_6 звернулась до суду з клопотанням про закриття провадження у справі, посилаючись на те, що Представництво Європейського союзу в Україні користується судовим імунітетом від юрисдикції судів України.

За змістом ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до вимог ст.1 та ч.1 ст.3 Угоди між Урядом України і Комісією Європейських Співтовариств про заснування представництва Комісії Європейських Співтовариств в Україні і про його привілеї та імунітети, яка підписана 17 вересня 1993 року та набула чинності 09 грудня 1993 року, Уряд України погоджується на заснування представництва Комісії на території України. Представництво Комісії, його голова і співробітники, а також члени їх сімей, які проживають разом з ним, користуються на території України такими правами, привілеями та імунітетами і є суб'єктами таких зобов'язань, які передбачені Віденською конвенцією про дипломатичні зносини 1961 року і відповідно надані і прийняті дипломатичними представництвами, акредитованими в Україні, їх головами і співробітниками, а також членами їх сімей, які проживають разом з ними. Привілеї та імунітети, які зазначені в цьому пункті, не поширюються на осіб, що є громадянами України.

З посвідчення від 19.01.2010 року № 202/148/2-59 вбачається, що Департамент Державного протоколу Міністерства закордонних справ України підтверджує, що Представництво Європейського союзу в України акредитоване в Міністерстві закордонних справ України.

В свою чергу ч.2 ст.79 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що акредитовані в Україні дипломатичні представники іноземних держав та інші особи, зазначені у відповідних законах України міжнародних договорах України, підлягають юрисдикції судів України лише в межах, що визначаються принципами та нормами міжнародного права або міжнародними договорами України.

Відповідно до ст.414 ЦПК України, підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Як роз'яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» від 16 травня 2013 року, Україною надається також імунітет від юрисдикції судів України в цивільних справах міжнародним, міжурядовим організаціям, представництвам іноземних держав при цих організаціях, а також їх посадовим особам, який визначається відповідними міжнародними договорами, в яких бере участь Україна та, що, прийнявши позовну заяву, суддя відповідно до вимог ст. 130 ЦПК України, на стадії підготовки справи до судового розгляду має з'ясувати, чи є згода дипломатичного представництва як компетентного органу держави на розгляд спору у судах України. Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, необхідно першочергово підготувати відповідний запит та отримати офіційну інформацію щодо того, чи існує згода компетентних органів відповідної держави на розгляд справи у судах України, оскільки це впливає на зміст подальших процесуальних дій. У разі, якщо такої згоди не отримано, то посольство не може набувати процесуального статусу відповідача у цивільному процесі.

Відповідач не надав згоди Представництва Європейського Союзу в Україні на участь у розгляді справи в Україні, у зв'язку з чим, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що дана справа не може розглядатися судами України виходячи з наступного.

Так, статус Представництва визначається Угодою між Урядом України та Комісією Європейських Співтовариств про заснування представництва Комісії Європейських Співтовариств в Україні і про його привілеї та імунітети, підписаної 17 вересня 1993 року, яка набула чинності 09 грудня 1993 року (надалі - Угода).

Відповідно до ч. 3 ст. 1 Договору про Європейський союз, Європейський союз засновується на даному Договорі та на Договорі про функціонування Європейського союзу. Він змінює Європейське співтовариство та є його правонаступником.

Тобто, Представництво є правонаступником Представництва Комісії Європейських Співтовариств.

Відповідно до ч.1 ст.3 Угоди, Україна взяла на себе зобов'язання надавати Представництву обсяг імунітету, прав та привілеїв, які Україна надає дипломатичним представництвам іноземних держав, акредитованих в Україні:

«Представництво Комісії, його голова і співробітники, а також члени їх сімей, які проживають разом з ними,користуються на території України такими правами, привілеями та імунітетами і є суб'єктами таких зобов'язань, які передбачені Віденською конвенцією про дипломатичні зносини 1961 року і, відповідно надані і прийняті дипломатичними представництвами, акредитованими в Україні, їх головами і співробітниками, а також членами їх сімей, які проживають разом з ними.»

Отже, відповідно до положення вказаної Угоди, Україна надає Представництву статус дипломатичного представництва, акредитованого в Україні. Крім того, саме Представництво пройшло акредитацію в Україні, що підтверджується відповідним Посвідченням № 202/148/2-59 від 19 січня 2010 року.

Віденська конвенція про дипломатичні зносини 1961 року визначає статус дипломатичного представництва як органів, які представляють державу:

В абзаці четвертому преамбули Віденської конвенції про дипломатичні зносини встановлено, що країни-учасники конвенції визнають, що «привілеї та імунітети надаються ... для забезпечення ефективного здійснення функцій дипломатичних представництв як органів, які представляють держави».

Тобто, через укладення міжнародного договору - Угоди, Україна взяла на себе зобов'язання надавати Представництву обсяг імунітетів, який Україна надає дипломатичним представництвам (органам, що здійснюють представництво) інших держав.

Більше того, Віденська конвенція про дипломатичні зносини 1961 року (абзац 5 преамбули) містить підтвердження держав-учасниць щодо застосування норм міжнародного звичаєвого права з питань, які прямо не передбачені в конвенції:

Відповідно, Україна має зобов'язання поважати судовий імунітет Представництва виходячи із принципу міжнародного звичаєвого права - принципу взаємності:

Слід відмітити важливість принципу взаємності у міжнародних відносинах, зокрема і в здійсненні дипломатичного представництва, згідно якого Європейський союз надає представництву України при Європейському союзу необхідний обсяг імунітетів, прав та привілеїв.

Так, відповідно до ст. 17 Протоколу про привілеї та імунітети Європейських спільнот від 08 квітня 1965 року, держави-члени [Європейських спільнот, правонаступником яких є Європейських союз], на територіях яких розташовано Спільноти, надають місіям третіх країн, акредитованих при Спільнотах, дипломатичні імунітети і привілеї.

Відмова України в наданні Представництву відповідних імунітетів, прав та привілеїв є порушенням взятих Україною на себе міжнародних зобов'язань перед Європейським союзом, та може мати негативні наслідки для двосторонніх дипломатичних відносин між Європейським союзом та Україною.

Для уникнення сумнівів, Представництво в Україні виконує ті ж функції, що й представництва іноземних держав в Україні:

Згідно Розділу V «Загальні положення стосовно зовнішньополітичної діяльності Союзу і спеціальні положення стосовно спільної зовнішньої політики і політики безпеки» Угоди про Європейський союзу, Європейський союз реалізує спільну зовнішню політику держав-членів, зокрема щодо зовнішніх зносин з третіми державами, серед іншого, через свої представництва в таких державах.

Основні засади співробітництва між Україною та Європейським союзом закріплені в Угоді про партнерство та співробітництво від 16 червня 1994 року.

Тобто, Представництво виконує функції представництва Європейського союзу, а саме його держав-членів щодо здійснення спільної зовнішньої політики. Іншими словами, Представництво є уповноваженим органом Європейського союзу, що здійснює функції представництва всіх держав-членів Європейського союзу.

Враховуючи вищевикладене, наданий Україною на підставі міжнародної Угоди статус Представництва з обсягом імунітетів рівний обсягу імунітетів представництв іноземних держав, цілком відповідає завданню розвитку міжнародних відносин із Європейським союзом та, відповідно, його державами - членами, на принципах рівності та взаємності.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із міжнародних зобов'язань, взятих Україною на підставі міжнародної Угоди, Представництво користується судовим імунітетом від юрисдикції судів України.

Щодо підстав користування Представництва судовим імунітетом від юрисдикції судів України, то держави здійснюють свої функції через державні органи, а тому пред'явлення позову до державного органу іноземної держави є еквівалентним пред'явленню позову до іноземної держави.

В ст. 414 ЦПК України визначено, що підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» пред'явлення позову до іноземної держави може бути допущене лише за згодою компетентних органів відповідної держави.

Згідно із позицією Верховного Суду України, викладеної в листі від 22 червня 2007 року «Щодо застосування цивільного процесуального законодавства під час розгляду справ з участю іноземних посольств та представництв»:

До іноземної держави, її дипломатичних представництв і консульських установ застосовується судовий імунітет, тобто іноземна держава як суверенний суб'єкт міжнародного права користується імунітетом від цивільної та адміністративної юрисдикції України. Це означає, що до іноземної держави не може бути пред'явлений позов, вона не може бути відповідачем, до неї не може бути застосоване забезпечення позову шляхом звернення стягнення на її майно, що знаходиться на території іншої держави. Отже, судовий імунітет іноземної держави означає непідсудність її суду іншої держави (Віденська конвенція від 18 квітня 1961 року про дипломатичні зносини та Віденська конвенція від 24 квітня 1963 року про консульські зносини).

Україна підтримує правило абсолютного імунітету, закріпленого у нормах її цивільного процесуального законодавства.

До відповідних висновків також прийшов Броварський міськрайонний суд Київської області під час розгляду аналогічної справи № 361/7134/2014-ц за позовом ОСОБА_2 до Представництва Європейського союзу в Україні про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який ухвалою від 22 жовтня 2014 року закрив провадження у справі.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 15 січня 2015 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_2 - без задоволення.

14 лютого 2015 року Вищий спеціалізований суд України на підставі ст. 328 ЦПК України відмовив ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження у зв'язку з необґрунтованістю касаційної скарги та відсутністю необхідності перевірки викладених у ній доводів.

Враховуючи вищевикладене, пред'явлення позову до Представництва можливе лише за наявності згоди Представництва або іншого компетентного органу Європейського Союзу.

Відповідно до роз'яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеного в листі від 16 травня 2013 року № 24-754/0/4-13 «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом»:

Прийнявши позовну заяву, суддя відповідно до вимог ст. 130 ЦПК України на стадії підготовки справи до судового розгляду має з'ясувати, чи є згода дипломатичного представництва, як компетентного органу держави, на розгляд спору в судах України. Існування згоди компетентних органів відповідної держави на розгляд справи у судах України впливає на зміст подальших процесуальних дій. У разі, якщо такої згоди не отримано, то посольство не може набувати процесуального статусу відповідача у цивільному процесі.

Правило судового імунітету не поширюється на можливість пред'явлення позову до держави у національний суд цієї держави. Отже, судовий імунітет полягає у непідсудності іноземних держав суду інших держав.

Також, згідно вказаного листа Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, судовий імунітет надається іноземній державі, дипломатичним представникам, консульським посадовим особам, іншим особам за принципом взаємності.

Враховуючи те, що країни Європейського союзу поважають імунітет держави України та її дипломатичних представництв на території Європейського союзу, суди України також повинні поважати судовий імунітет Європейського союзу та його Представництва.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Суд першої інстанції прийшов до правильних висновків про те, що позов ОСОБА_2 до Представництва не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства в судах України та обґрунтовано закрив провадження у справі.

Таким чином, закриваючи провадження у даній справі, суд першої інстанції діяв згідно норм процесуального закону.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала постановлення з додержанням вимог закону. Підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст.ст.303, п.1 ч.2 ст.307, п.1 ч.1 ст.312, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 відхилити.

Ухвалу Голосіївського районного суду м.Києва від 17 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: