Справа № 204/1015/15-ц
Провадження № 2/204/1026/15
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬК
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2015 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Дубіжанської Т.О.

при секретарі Сорокіній А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним, -

встановив:

У лютому 2015 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися з позовом до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним. В обґрунтування позову зазначили, що відповідачу ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.06.2006 року належало домоволодіння, розташоване за адресою м. Дніпропетровськ, пров. Ізюмський, буд. 81-а після смерті його батька ОСОБА_5 На час смерті спадкодавця позивачі проживали та були зареєстровані у спірному домоволодінні. Відповідач неодноразово звертався до суду з вимогами виселити позивачів з житла, однак кожного разу йому було відмовлено. 04.07.2014 року ОСОБА_4 уклав договір купівлі-продажу домоволодіння № 81-а по пров. Ізюмському в м. Дніпропетровську з ОСОБА_3 , який є зятем ОСОБА_4 Згідно з договором купівлі-продажу від 04 липня 2014 року ОСОБА_4 зобовязується у строк до першого серпня 2014 року звільнити домоволодіння та зняти з реєстрації всіх осіб, що зареєстровані за адресою домоволодіння що відчужується. Відповідачами було порушено переважні права наймачів, передбачені ст. 822 ЦК України. Вважає, що цей правочин має бути визнаним недійсним на підставі ст. 234 ЦК України внаслідок його фіктивності, оскільки він не мав на меті створення правових наслідків, а виключно виселити позивачів із спірного домоволодіння.

У судове засідання ОСОБА_1 не зявилася, але надала суду заяву в якій позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі та справу розглядати без її участі.

У судове засідання ОСОБА_2 не зявилася, але надала суду заяву в якій позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі та справу розглядати без її участі.

Відповідачі у судове засідання не зявилися, але від їх представника надійшла заява, в якій вона позовні вимоги не визнала, проти їх задоволення заперечувала та просила справу розглядати без її участі.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 655 ЦК України, передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ст. 658 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Стаття 627 ЦК України, визначає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як встановлено в судовому засіданні згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 червня 2006 року, посвідченого держаним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 та зареєстрованому в реєстрі за № 4-1449, ОСОБА_4 належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в м. Дніпропетровську, пров. Ізюмський, 81-а.

04 липня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу будинку за умовами якого ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_3 купив домоволодіння № 81-а по пров. Ізюмському у м. Дніпропетровську, який розташований на земельній ділянці пл. 598 кв.м. продаж здійснено за 238 173, 00 грн., які продавець отримав від покупця до підписання цього договору (а.с. 8).

Статтею 203 ЦК України, передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Пленум Верховного Суду України в п.24 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення по справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому доказування жодним чином не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачами не було надано доказів наявності у сторін договору умислу на укладання саме фіктивної угоди щодо спірної нерухомості.

Більш того, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 проведено оплату державного мита за реєстрацію права власності на дане домоволодіння, за отримання витягу з Державного реєстру прав та сплачено збір з операції купівлі-продажу нерухомого майна.

Також, згідно п. 1 Договору купівлі-продажу будинку від 04.07.2014 року Продавець передав, а покупець прийняв спірне домоволодіння.

Пунктом 8 Договору передбачено, що згідно ст. 722 ЦК України, сторони домовилися, що під передачею відчужуваного будинку за цим договором слід вважати символічну передачу речі. Прийняття покупцем від продавця ключів від будинку свідчить про те, що передача речі відбулася.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що оспорюваний правочин є фіктивним.

Що стосується посилань позивачів в позові на порушення відповідачами вимог ст. 822 ЦК України, то суд зазначає, що згідно статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивачами були заявлені вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним саме з підстав його фіктивності. Інших вимог позивачем заявлено не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки позивачам у задоволенні позову відмовлено, суд вважає що не має підстав в повернені позивачам судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 202, 203, 215, 234, 626, 627, 655, 658 ЦК України, ст. ст. 3, 10, 57-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Т.О. Дубіжанська