Справа №489/9233/14-ц 08.04.2015 08.04.2015 08.04.2015
Провадження №22-ц/784/916/15 Головуючий у першій інстанції - Губницький Д.Г.
Категорія 54 Суддя-доповідач апеляційного суду - Локтіонова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2015 року м.Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Локтіонової О.В.,

суддів: Колосовського С.Ю., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання - Шпонарською О.Ю.,

за участю:

позивача - ОСОБА_3,

представника позивача - ОСОБА_4,

представника відповідача - Негрут І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

публічного акціонерного товариства

"ЮГцемент"

на рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва

від 02 березня 2015 року,

ухвалене за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства "ЮГцемент", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - генеральний директор публічного акціонерного товариства "ЮГцемент" Петренко Федір Миколайович, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

09 грудня 2014 року ОСОБА_3 пред'явив до ПАТ "ЮГцемент" зазначений позов, який обґрунтував наступним.

Позивач вказував, що з 14 червня 2013 року працював машиністом вагоноперекидача 5 розряду цеху ВРР та пакування цементу ПАТ "ЮГцемент". 03 листопада 2014 року він подав керівництву заяву з проханням надати йому відпустку без збереження заробітної плати строком на один день 05 листопада 2014 року для проведення засідання профспілкової організації.

Вважаючи, що його вимога про надання відпустки є законною, і не отримавши відмови у ній, позивач у обумовлений день не вийшов на роботу.

У зв'язку з відсутністю його на робочому місці 05 листопада 2014 року наказом генерального директора ПАТ "ЮГцемент" Петренка Ф.М. №510-к від 01 грудня 2014 року його було звільнено з 02 грудня 2014 року з займаної посади за прогул без поважної причини на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.

ОСОБА_3 зазначав, що зазначений наказ є незаконним, оскільки профспілкова організація не надала згоду адміністрації підприємства на його звільнення, він був відсутній за місцем роботи з поважної причини у зв'язку з виконанням обов'язків голови профспілки та не був повідомлений адміністрацією про відсутність згоди на надання відпустки без збереження заробітної плати.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що зазначеними діями підприємства йому було заподіяно моральну шкоду, ОСОБА_3 просив визнати наказ генерального директора ПАТ "ЮГцемент" від 01 грудня 2014 року №510-к про його звільнення незаконним; поновити його на роботі; стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 грудня 2014 року в сумі 107 грн.43 коп. за кожний календарний день та моральну шкоду в сумі 1000 грн.

Заперечуючи проти задоволення позову, ПАТ "ЮГцемент" зазначало, що звільнення позивача з займаної посади є законним, оскільки він був відсутній на робочому місці без поважних причин. Крім того, відповідач вказував, що у задоволенні заяви ОСОБА_3 про надання йому відпустки без збереження заробітної плати було відмовлено, оскільки позивачем не було зазначено підстав для її надання. Також відповідачем заперечувались твердження ОСОБА_3 про відсутність згоди профспілкової організації на його звільнення, оскільки 17 листопада 2014 року підприємство звернулось до профспілки робітників ПАТ "ЮГцемент" із відповідним поданням. ПАТ "ЮГцемент" вказувало, що професійною спілкою було порушено строки, передбачені ст.43 КЗпП щодо повідомлення власника або уповноваженого їм органу підприємства про прийняте рішення щодо доцільності звільнення працівника, а тому відповідач вважав, що була надана відповідна згода професійної спілки. Крім того, товариство зазначало, що у протоколі профспілки немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору з позивачем.

Рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 02 березня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано незаконним наказ генерального директора ПАТ "ЮГцемент" №510-к від 01 грудня 2014 року про звільнення позивача з 02 грудня 2014 року з посади машиніста вагоноперекидача п'ятого розряду цеху ВРР та пакування цементу. ОСОБА_3 поновлено на посаді та стягнуто з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 9729 грн. 41 коп. та моральну шкоду в сумі 1000 грн. за вирахуванням податків та обов'язкових платежів. З ПАТ "ЮГцемент" на користь держави стягнуто судовий збір в сумі 487 грн.20 коп.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ПАТ "ЮГцемент" подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача було проведено з порушенням вимог трудового законодавства, а тому він повинен бути поновлений на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодуванням моральної шкоди у вищезазначених сумах.

Проте, у повній мірі не можна погодитись з такими висновками суду, з огляду на таке.

Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення терміну його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно зі ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Як роз'яснено у п.22, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 і п.1 ст.41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Законом України від 15 листопада 1996 pоку №504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон) передбачено надання двох видів відпусток без збереження заробітної плати: відпусток, що надаються працівникам на підставі суб'єктивного права, тобто в обов'язковому порядку (ст.25 Закону), і відпусток, що надаються за погодженням сторін трудових відносин - роботодавця і працівника (ст.26 Закону).

Для надання відпустки за ст.26 Закону працівник подає власникові письмову заяву із зазначенням обставин. Час відпустки без збереження заробітної плати повинен бути погоджений з власником.

Таким чином рішення надавати чи не надавати працівникові з тієї чи іншої причини зазначену відпустку належить виключно до компетенції роботодавця.

Відповідно до ст.252 КЗпП України працівникам підприємств, установ, організацій, обраним до складу виборних профспілкових органів, гарантуються можливості для здійснення їх повноважень. Зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є.

Звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок).

Членам виборних профспілкових органів, не звільненим від своїх виробничих чи службових обов'язків, надається на умовах, передбачених колективним договором, вільний від роботи час із збереженням середньої заробітної плати для участі в консультаціях і переговорах, виконання інших громадських обов'язків в інтересах трудового колективу, а також на час участі в роботі виборних профспілкових органів, але не менш як 2 години на тиждень.

Згідно з ст.ст.235, 237-1 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 з 14 червня 2013 року перебував у трудових відносинах з ПАТ "ЮГцемент", обіймаючи посаду машиніста вагоноперекидача цеху ПРР та пакування цементу (а.с.7-8).

24 серпня 2014 року ОСОБА_3 був обраний головою первинної незалежної професійної спілки робітників ПАТ «ЮГцемент», яка була зареєстрована в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 14 жовтня 2014 р. (а.с.72-74, 94).

28 жовтня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до генерального директора ПАТ "ЮГцемент" із заявою про надання планової відпустки терміном 6 днів з 30 жовтня 2014 року по 04 листопада 2014 року (а.с.40).

Наказом №29/10-О від 29 жовтня 2014 року вказана заява була задоволена (а.с.41).

В період перебування у відпустці позивач 03 листопада 2014 року звернувся до генерального директора ПАТ "ЮГцемент" із заявою про надання йому відпустки без збереження заробітної плати терміном на один день - 05 листопада 2014 року, у якій він у супереч ст.26 Закону України «Про відпустки» не зазначив причину відпустки (а.с.9).

Зазначена заява була погоджена начальником цеха, де працював позивач. Однак генеральним директором ПАТ "ЮГцемент" було відмовлено у наданні ОСОБА_3 відпустки, що є правом роботодавця.

Згідно з поясненнями свідків ОСОБА_7 - начальника відділу персоналу, праці та заробітної плати та ОСОБА_8 - начальника цеху ВРР та пакування цементу ПАТ "ЮГцемент", дізнавшись про негативну резолюцію генерального директора на заяву позивача про надання відпустки, вони не повідомили позивача про це, хоча це випливає з їх посадових обов'язків.

Письмових доказів про повідомлення позивача про вказане матеріали справи також не містять.

05 листопада 2014 року ПАТ "ЮГцемент" було складено акт №3 про відсутність позивача на робочому місці з 07 год. до 19 год. (а.с.37).

12 листопада 2014 року ОСОБА_3 було надано адміністрації підприємства пояснювальну записку по факту його відсутності на робочому місці, у якій зазначено, що у вказаний день він, як голова професійної спілки, проводив її збори, які були призначені на 10 годину, про що адміністрація підприємства знала, оскільки оголошення про це були розклеєні на інформаційних дошках (а.с.38).

Участь його у зборах підтверджується протоколом конференції представників трудового колективу ПАТ «ЮГцемент» від 05.11.2014 р.

Того ж дня - 12.11.2014 р., керівником відділу персоналу, праці та заробітної плати ОСОБА_7 було складено доповідну записку про відсутність позивача на робочому місці без поважних причин, що є грубим порушенням трудової дисципліни, на якій керівником ПАТ «ЮГцемент» накладено резолюцію щодо підготовки подання до професійної спілки про отримання згоди на звільнення ОСОБА_3 з займаної посади (а.с.39).

Із протоколу зборів первинної незалежної професійної спілки робітників ПАТ «ЮГцемент» від 23 листопада 2014 року випливає, що не було надано згоди на звільнення ОСОБА_3 у зв'язку з тим, що профспілка вважала, що позивач з поважної причини був відсутній на роботі, оскільки з дотриманням вимог трудового законодавства звернувся до роботодавця з заявою про надання відпустки (а.с.75-76).

Наказом генерального директора ПАТ "ЮГцемент" №510-к від 01 грудня 2014 року, однією з підстав якого для його прийняття є вказаний протокол, позивача було звільнено з займаної посади на підставі п.4 ст.40 КЗпП України у зв'язку із прогулом без поважної причини (а.с.10).

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, дійшов обґрунтованого висновку про незаконність звільнення позивача.

ОСОБА_3 був звільнений з роботи за прогул 05 листопада 2014 року. Однак, роботодавцем не було належним чином враховано, як того вимагають ст.ст.149, 252 КЗпП України ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок та гарантії для працівників підприємств, обраних до профспілкових органів, а саме, що позивач є головою первинної незалежної професійної спілки робітників ПАТ «ЮГцемент»; у період відпустки звернувся до роботодавця з заявою про надання йому у зазначений день відпустки без збереження заробітної плати, яка була використана ним для здійснення обов'язків голови профспілки; працівниками роботодавця не був повідомлений про відмову керівника підприємства у наданні відпустки; профспілкою не було надано згоди на звільнення ОСОБА_3

Висновки суду про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_3 є правильними.

Суд обґрунтовано поновив позивача на роботі, стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду.

Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу стягнута судом у розмірі, що не порушує прав відповідача. Позивач же її не оспорював.

При визначенні компенсації позивачу моральної шкоди, суд першої інстанції взяв до уваги характер та обсяг страждань позивача при його незаконному звільненні і стягнув 1000 грн. Однак з урахуванням характеру протиправних дій роботодавця, їх тривалості та обсягу завданих страждань на думку колегії суддів зазначена сума є надто завищеною, тому розмір відшкодування моральної шкоди підлягає зміні до 100 грн., що відповідає принципу розумності та справедливості.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення підлягає зміні тільки в частині розміру моральної шкоди. В іншій частині рішення суду зміні або скасуванню не підлягає, оскільки є законним та обґрунтованим.

Посилання апелянта на те, що відсутність позивача 05 листопада 2014 року на роботі є прогулом, оскільки він мав би право на відпустку без збереження заробітної плати тільки після видачі наказу про це та ознайомлення з ним, а оскільки зазначеного не було, то дії адміністрації підприємства щодо звільнення позивача є правильними, колегія суддів вважає не у повній мірі вірними.

Дійсно, трудове законодавство передбачає, що працівник має право на відпустку без збереження заробітної плати після погодження її з керівником підприємства, видачі відповідного наказу та ознайомлення з ним працівника. Однак, із зазначеного вбачається, що оскільки питання щодо погодження або заперечення надання відпустки вирішується адміністрацією підприємства, то саме на неї покладається обов'язок довести до відома працівника як позитивний висновок - про надання відпустки, так і негативний - про відмову у її наданні. Зазначеного уповноваженими працівниками ПАТ «ЮГцемент» зроблено не було.

Отже, знаходячись у щорічній відпустці з 30.10.2014 р. до 04.11.2014 р. (а.с.41), ОСОБА_3, не отримавши від уповноважених осіб роботодавця негативної відповіді на його заяву про відпустку без збереження заробітної плати, яка йому була необхідна для здійснення ним функцій голови профспілки, що підтверджено протоколом про проведення 05.11.2014 р. конференції представників трудового колективу, міг обґрунтовано припускати про наявність погодження такої відпустки.

Твердження апелянта про те, що профком надав згоду на звільнення позивача, оскільки протокол про відмову у звільненні був наданий роботодавцю з порушенням триденного строку після його прийняття, визначеного ст.43 КЗпП України, колегія суддів вважає безпідставними.

Матеріали справи доводять, що рішення про відмову у дачі згоди на звільнення позивача було прийнято профкомом первинної незалежної професійної спілки робітників ПАТ «ЮГцемент», головою якої є ОСОБА_3, у вихідний день. Роботодавцю воно було надано 26 листопада 2014 року, тобто на 3 робочий день, що свідчить про не пропуск профкомом строку, передбаченого вищезазначеною статтею Кодексу законів про працю України.

Що ж стосується посилань відповідача на те, що дане рішення профкому не містило належних обґрунтувань відмови, що відповідно до ч.7 ст.43 КЗпП України надає право роботодавцю на звільнення працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації, то вони, на думку колегії суддів, є необґрунтованими.

Протокол профкому про відмову у дачі згоди на звільнення позивача містить обґрунтування такої відмови. Мотивація ж відмови немає значення, що випливає з ч.6 ст.39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та висновку Верховного Суду України, викладеного у його постанові від 22.10.2014 р. у справі №6-163цс14, який відповідно до ст.360-7 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права, викладених у ньому.

Стосовно ж тверджень відповідача про те, що позивач протягом останнього року роботи неодноразово притягався до дисциплінарної відповідальності, що свідчить про його несумлінне виконання трудових обов'язків, що було враховано при застосуванні до нього виду дисциплінарного стягнення, то дійсно згідно з ст.149 КЗпП України при обранні виду стягнення роботодавець серед іншого повинен враховувати попередню роботу працівника. Однак, у даному випадку за наявності порушень з боку працівників роботодавця щодо ознайомлення позивача з негативною резолюцією керівника підприємства на його заяві про відпустку без збереження заробітної плати та відсутності згоди профспілки на його звільнення, зазначене відповідачем не впливає на можливість звільнення позивача.

Інші доводи відповідача також висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "ЮГцемент" задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 02 березня 2015 року змінити в частині стягнення з ПАТ «ЮГцемент» на користь ОСОБА_3 моральної шкоди.

Стягнути з ПАТ «ЮГцемент» на користь ОСОБА_3 100 грн. моральної шкоди.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: