Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 332/5082/14-цГоловуючий у 1-й інстанції Марченко Н.В.
№22ц/778/4090/15Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кухаря С.В., Краснокутської О.М.

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2015 року у справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (надалі - Банк) до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИЛА:

15.10.2014 року Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 28.12.2005 року станом на 30.09.2014 року у розмірі 8 629,88 грн., яка складається з: 1 583,16 грн. - заборгованості за кредитом, 7 046,72 грн. - заборгованості за процентами за користування кредитом (від цієї суми заборгованості віднімається сума у розмірі 1 901,46 грн., яка була задоволена судовим наказом Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18.06.2008 року з відповідача на користь Банку), різниця становить - 6 728,42 грн., а також штрафів відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,0 грн. - штраф (фіксована частина), 336,42 грн. - штраф (процентна складова), від сплати якої відповідач на користь Банку у добровільному порядку ухиляється, а також понесені судові витрати у вигляді судового збору 243,60 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2015 року у задоволенні позову Банку до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості у цій справі відмовлено.

Стягнуто з Банку на користь ОСОБА_3 судові витрати по проведенню експертизи в сумі 900,48 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, Банк у своїй апеляційній скарзі просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити вимоги Банку у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 через свого представника подала апеляційному суду письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу Банку у цій справі (а.с.128-129).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, у тому числі на запитання колегії суддів:

- представника Банку за довіреністю (а.с.83) Якушева С.О., який зазначав, що інших доказів, крім тих, що є у справі, у Банку на підтвердження позову немає, матеріали перевірки відносно працівника Банку ОСОБА_5 відсутні, остання у Банку не працює, як свідок у суді першої інстанції не допитувалась, такого клопотання Банк у суді першої інстанції не заявляв, проте, суд першої інстанції при ухваленні оскаржуємого рішення у цій справі не дав оцінки всім наявним доказам у цій справі в їх сукупності, а лише висновку експерта, за змістом якого ОСОБА_3 заяву позичальника особисто не підписувала, але ж вона виконувала кредитний договір, про що свідчать 10 платежів,

- ОСОБА_3 та представника останньої за довіреністю (а.с.130) (ОСОБА_6, які зазначали, що ОСОБА_3 не вважала за доцільне визнавати вищезазначений кредитним договір із Банком у цій справі чи окремо від неї недійсним, оскільки вважала його неукладеним, нікчемним, кредиту у Банку вона не отримувала, будь-яких платежів за кредитом на користь Банку не робила, будь-яких документів (копію паспорту, коду) Банку для отримання кредиту не надавала, останні своїм підписом не засвідчувала, копія її паспорту, долучена до заяви позичальника, засвідчена працівником Банку ОСОБА_5, про договір та наявність заборгованості дізналась із судового наказу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18.06.2008 року, який було скасовано за її заявою одразу після отримання його копії у 2013 році, вона зверталась до Банку та міліції з приводу шахрайських дій відносно неї, Банк обіцяв провести перевірку, розібратись, замість цього у подальшому подав до неї вищезазначений позов до суду,

перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Банку не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову Банку у цій справі у повному обсязі, керувався ст. ст. 208-209, 212-213 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та недоказаності останнього.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_3 у судовому засіданні не визнала, що вона отримувала кредит від Банку на підставі заяви від 28.12.2005 року.

Хоча встановлено, що платіжна картка від 28.12.2005 року, на яку нараховувались кредитні кошти, була видана на підставі заяви, яка підписана саме від імені ОСОБА_3

За висновком судової почеркознавчої експертизи, яка була призначена у цій справі за ухвалою суду першої інстанції, підпис на бланку заяви від імені ОСОБА_3 на отримання кредиту від 28.12.2005 року у Банку виконаний дійсно не ОСОБА_3, а іншою особою.

Таким чином, у суду першої інстанції були відсутні правові підстави вважати, що між Банком та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № б/н від 28.12.2005 року та стягувати заборгованість за цим договором із ОСОБА_3 на користь Банку у цій справі за позовом останнього.

Доводи апеляційної скарги Банку є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію Банку, як позивача, висловлену в його позові та представниками останнього у судовому засіданні та яку вони вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Дійсно в силу вимог ст. 212 ч. 2 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення, у тому числі висновок експерта НДЕКЦ ГУМВС України в Запорізькій області №27 від 18.03.2015 року (а.с.74-77), зроблений на виконання ухвали суду від 28.11.2014 року про призначення у цій справі судової почеркознавчої експертизи (а.с.53-54), за змістом якого підпис на бланку заяви на отримання кредиту від 28.12.2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 в графі «Подпись» поруч з датою «28.12.2005» (а.с.11) виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою, та на який послався суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення у цій справі.

Встановлено, що експерт дійсно при проведенні експертизи клопотав перед судом першої інстанції про надання додаткових вільних зразків підпису ОСОБА_3 у кількості відповідно до Інструкції (а.с.57, 61), останні судом першої інстанції експерту частково додавались (а.с.68-69), після чого експерт не вимагав більше від суду першої інстанції додаткових зразків почерку ОСОБА_3 (вільних чи експериментальних), а, відповідно, наданих зразків було достатньо для проведення ним судової почеркознавчої експертизи, оскільки експертом був наданий висновок по суті поставленого питання на експертизу.

Тому у суду першої інстанції не було підстав сумніватись у правильності вищезазначеного висновку експерта через недостатність вільних чи експериментальних зразків підпису ОСОБА_3

Проте, у матеріалах цієї справи відсутні будь-які достатні, належні, допустимі докази, надані Банком суду першої інстанції, які суд першої інстанції не прийняв до уваги та не оцінив в їх сукупності, та які б спростовували вищезазначений висновок експерта та встановлені судом першої інстанції фактичні обставини цієї справи, а саме: відсутність укладеного між Банком та ОСОБА_3 кредитного договору № б/н від 28.12.2005 року, а, відповідно, й обов'язку у ОСОБА_3 перед Банком щодо сплати заборгованості за цим кредитним договором у розмірі 7 564,84 грн., заявленої у позові Банку, а також понесених Банком при подачі цього позову до суду першої інстанції судових витрат у вигляді судового збору у розмірі 243,60 грн.

Не надано таких доказів Банком, як апелянтом, у цій справі суду апеляційної інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Так, встановлено, що у матеріалах цієї справи відсутні докази того, що до заяви позичальника від імені ОСОБА_3, яка не підписувалась ОСОБА_3 особисто, додані будь-які копії документів (копія паспорту ОСОБА_3 тощо), про що міг би свідчити на них лише особистий підпис ОСОБА_3, але навпаки, останні засвідчені підписом працівника Банку - ОСОБА_5 (а.с.18).

Банк не надав суду у матеріали цієї справи достатніх, належних, допустимих доказів того, що копія паспорту ОСОБА_3, яка є додатком до заяви ОСОБА_3, як позичальника, правомірно через працівника Банку ОСОБА_5 надійшла до банку та саме з метою отримання вищезазначеного кредиту, оскільки у матеріалах цієї справи відсутні будь-які пояснення ОСОБА_5 з цього приводу, у тому числі як свідка, Банк про допит ОСОБА_5 в якості свідка у цій справі перед судом першої інстанції не заявляв, будь-які матеріали перевірки Банку відносно його працівника ОСОБА_5 у матеріалах цієї справи відсутні.

Доводи Банка, як апелянта щодо проведення 10 проплат на погашення кредиту за вищезазначеним кредитним договором на загальну суму 4 979,68 грн. (а.с.44-52) не свідчать про те, що останні здійснені саме ОСОБА_3 на виконання договору, який вона із банком не укладала, оскільки у матеріалах цієї справи відсутні докази того, що ОСОБА_3 взагалі отримувала, у тому числі особисто, платіжну карту у Банку 28.12.2005 року на виконання умов вищезазначеного кредитного договору, користувалась кредитними коштами та робила ці платежі (оригінали платіжних документів із особистим підписом ОСОБА_3 на них тощо).

Видача у позасудовому порядку за відсутності боржника судового наказу Шевченківським районним судом м. Запоріжжя від 18.06.2008 року (копія а.с.7) про стягнення із ОСОБА_3 заборгованості за вищезазначеним кредитним договором за заявою Банку у сумі 1 901,46 грн., який у подальшому був скасований ухвалою цього ж суду від 28.08.2013 року (а.с.37) за заявою ОСОБА_3 з тих самих підстав, з яких вона заперечувала проти позову Банку у цій справі у повному обсязі у суді першої інстанції (а.с.34), також не спростовує фактичних обставин цієї справи, встановлених судом першої інстанції.

При вищевикладених обставинах, посилання Банку, як апелянта, на правові позиції Верховного суду України, викладені 25.12.2013 року у справі № 6-41439св13 та 23.10.2014 року у справі № 6-36150св14, у цій справі є безпідставними.

Дійсно ст. 360-7 ЦПК України закріплює принцип обов'язковості судових рішень Верховного суду України.

Проте, підстави для застосування судами першої та апеляційної інстанції вищезазначених правових позицій Верховного Суду України саме у цій справі при вищевикладених обставинах відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч. 1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення Банку від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Банк, як позивач, не надав суду першої інстанції достатніх, належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову до відповідача у цій справі.

При вищевикладених обставинах, доводи Банку, як апелянта, не ґрунтуються на законі та доказах, а рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Також суд першої інстанції з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України вирішив питання про розподіл між сторонами у цій справі судових витрат за проведення експертизи (оригінал квитанції на суму 900,48 грн. а.с.96).

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови апелянту - Банку у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_3 судових витрат у вигляді судового збору 121,80 грн. (а.с.111), понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК " відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С.Кухар С.В.Краснокутська О.М.