Справа № 494/766/15-ц
25 серпня 2015 року м.Березівка
Березівський районний суд Одеської області у складі:
судді - Римаря І.А.,
за участю секретаря - Козубенко О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Березівка Одеської області цивільну справу за позовом Раухівської селищної ради Березівського району Одеської області до ОСОБА_1, за участю Житлово-експлуатаційного комунального підприємства про визнання особи такою, що втратило право користування жилим приміщенням, -
24.06.2015 року представник позивача звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, за участю Житлово-експлуатаційного комунального підприємства про визнання особи такою, що втратило право користування жилим приміщенням.
Ухвалою суду від 15.06.2015 року зазначена позовна заява залишена без руху.
Ухвалою суду від 24.06.2015 року відкрито провадження по справі.
На обґрунтування своїх позовних вимог представник позивача вказав, що 04 вересня 1990 року Раухівського КЄЧ Одеського військового округу видан ордер №4162 на ОСОБА_2 та його членів сім'ї: жінку ОСОБА_1, дочку ОСОБА_3, дочку ОСОБА_4, дочку ОСОБА_5 та сина ОСОБА_6 на квартиру за адресою: ДУ-1 Березівка-2 АДРЕСА_1. У 1998 році ОСОБА_2 разом з старшими доньками знялись з реєстрації та виїхали з даної квартири. ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зі свом молодшим сином ОСОБА_2 проживали в даній квартирі деякий час та в грудні 1998 року виїхали з квартири, подальше місце перебування та проживання невідоме. В даній квартирі ніхто 17 років не проживав. За квартирою рахується борг за комунальні послуги. Згідно акта обстеження житлового приміщення комісією ЖЕКП було встановлено, що квартира знаходиться у занедбаному жахливому стані. Особистих речей та меблів не має. В квартирі відсутні сантехніка, система опалення, вибиті вікна та двері. Квартира відключена від електропостачання. За період з 1998 року до теперішнього часу відповідачі жодного разу не з'явились у вищевказану квартиру. Виходячи з вищенаведеного, просили позовну заяву розглянути та задовольнити її.
25.08.2015 року на адресу суду надійшла заява від позивача, в якій просив прийняти відмову від позову щодо ОСОБА_2 та не розглядати її у судовому засіданні.
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд не знаходить підстав для відхилення цього клопотання, оскільки це є процесуальним правом позивача, передбаченим статтею 31 Цивільно-процесуального кодексу України від 18.03.2004 зі змінами та доповненнями (далі - ЦПК України).
В судове засідання 25.08.2015 року представник позивача не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про час, день та місце розгляду справи (а.с.34). Разом з цим, 25 серпня 2015 року подав до суду заяву (а.с.41) в якій просив розглядати справу за його відсутності та проти заочного розгляду справи не заперечував.
Відповідач ОСОБА_1 у судові засідання 09.07.2015 року та 25.08.2015 року не з'явився. Згідно довідки Березівського РС ГУ ДМС України в Одеській області (а.с.25) ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1. Судом направлялись на вищезазначену адресу повістки про виклик до суду, однак конверти повернулися із відміткою: за зазначеною адресою не проживає (а.с.26,38). Відповідно до частини п'ятої статті 74 ЦПК України, то в даному випадку відповідач повідомлений належним чином про час, день та місце розгляду справи.
Представник третьої особи Житлово-експлуатаційного комунального підприємства у судове засідання 25.08.2015 року не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про час, день та місце розгляду справи (а.с.33). Водночас, 25 серпня 2015 року подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності та проти заочного розгляду справи не заперечував (а.с.40).
Відповідно до частини 4 статті 169 ЦПК України, - у разі якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Суд ухвалює заочне рішення відповідно до ст. 224 ЦПК України, про що не заперечував представник позивача та представник третьої особи.
Врахувавши думку представникапозивача та представника третьої особи, викладені ними в їх письмових заявах, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.
В силу ст. 379 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року зі змінами та доповненнями (далі -ЦК України) житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення призначені та придатні для постійного проживання в них.
Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду», суди застосовують при розгляді справ Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права.
У розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод термін ''суд, встановлений законом'' поширюється не лише на правову основу створення чи законності існування суду, але й на положення щодо його компетенції та повноважень і на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність (рішення Європейського суду з прав людини у справах: ''Сокуренко і Стригун проти України'' від 20 липня 2006 року та ''Лавентс проти Латвії'' від 7 листопада 2002 року).
Право на житло передбачено в міжнародно-правових актах Організації Об'єднаних Націй та Ради Європи. У Загальній декларації прав людини 1948 року визначено, що кожна людина має право на житло (пункт 1 статті 25). У Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року держави - учасниці визнали право кожного на достатній життєвий рівень, у тому числі на житло (пункт 1 статті 11).
У розумінні п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання ''вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло'' (рішення у справі ''Кривіцька та Кривіцький проти України'' від 02.12.2010 року та ''Рохля проти України'' від 17.05.2011 року).
Одночасно суд зауважує, що пункт 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до ст.ст. 1, 10, 60 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ; кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень ; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі ; доказування не може грунтуватись на припущеннях.
Як на правову підставу визнання відповідача ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, позивач покликався на ст. ст. 71, 72 ЖК України.
Відповідно до ст. 71 Житловий кодекс України (далі - ЖК України) особа може бути визнана такою, що втратила право на житло, якщо вона не проживає в жилому приміщенні понад шість місяців без поважних причин.
Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, внаслідок її відсутності понад встановлений строк, провадиться в судовому порядку.
Судом встановлено, що 04 вересня 1990 року Раухівського КЄЧ Одеського військового округу видан ордер №4162 на ОСОБА_2 та його членів сім'ї: жінку ОСОБА_1, дочку ОСОБА_3, дочку ОСОБА_4, дочку ОСОБА_5 та сина ОСОБА_2 на квартиру за адресою: ДУ-1 Березівка-2 АДРЕСА_1 (а.с.4).
Як зазначено у позовній заяві, в подальшому житлові будинки військового містечка (до якого належить вищевказаний будинок НОМЕР_1) були передані у комунальну власність територіальної громади Раухівської селищної ради. Відповідач у вказаній квартирі не проживає з 1998 року, тобто близько 17 років (а.с.2).
Згідно довідки Житлово-експлуатаційного комунального підприємства, особистий рахунок на ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 відкривався. Житлово комунальними послугами користувалась, борг складає 7100 грн. (а.с.9).
Відповідно до акта обстеження житлового приміщення комісією ЖЕКП від 08.06.2015 року було встановлено, що квартира знаходиться у занедбаному стані. Особистих речей та меблів не має. В квартирі відсутні сантехніка, система опалення, вибиті вікна та двері. Квартира відключена від електропостачання (а.с.18).
Згідно зі ст. 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням ,інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року «Справа Кривіцька і Кривіцький проти України», у контексті Конвенції, поняття «Житло»не обмежується приміщеннями, в яких проживають на законних підставах або які були у законному порядку встановлені, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є самою крайньою формою втручання у права на житло.
Отже,збереження або втрата права користування житлом за відсутності мешканця, у будь-якому випадку прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні.
Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що ОСОБА_1 необхідно визнати такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.
Керуючись ст.ст. 209, 212-215 ЦПК України, на підставі ст.ст. 71,72 ЖК України, суд,-
Позовні вимоги Раухівської селищної ради Березівського району Одеської області до ОСОБА_1, за участю Житлово-експлуатаційного комунального підприємства про визнання особи такою, що втратило право користування жилим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Одеської області через Березівський районний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя І.А. Римар