АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Соколової В.В., Усика Г.І.

при секретарі: Бугай О.О.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 17 червня 2014 року в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ним право власності на 3/10 частини квартири АДРЕСА_1, а за ОСОБА_2 - на 7/10 частин квартири. Зазначав, що відповідно до правовстановлюючих документів та технічного паспорту на квартиру вона є однокімнатною, тобто є неподільною, у зв'язку з чим позивач не має можливості виділити у натурі свої 3/10 частини квартири, а відповідач при цьому одноособово володіє та користується спірною квартирою. Ураховуючи викладені обставини, позивач звернувся до відповідачки з письмовою пропозицією щодо виплати йому грошової компенсації за належні йому 3/10 частини квартири, однак жодної відповіді на свою пропозицію не отримав.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь матеріальну компенсацію вартості його частки майна у вигляді 3/10 частини квартири АДРЕСА_1 в розмірі 568611 грн. 60 коп.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14 травня 2015 року ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 568611 грн. 60 коп. матеріальної компенсації вартості 3/10 частини квартири. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 3654 грн.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 3 липня 2015 року заяву представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Скаржник зазначає, що ухвалення заочного рішення порушило принцип змагальності сторін, разом з цим суд першої інстанції не звернув уваги на положення ст. 365 ЦК України, яка передбачає обов'язок позивача внести вартість частки спірного майна на депозитний рахунок суду.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції підтримав подану апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 17 червня 2014 року в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 3/10 частини квартири, за ОСОБА_2 - на 7/10 частин квартири АДРЕСА_1 (а. с. 7-9).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 3 вересня 2014 року ОСОБА_1 зареєстрував 3/10 частини спірної квартири (а. с. 10).

Із наданого технічного паспорту вбачається, що квартира АДРЕСА_1 є однокімнатною, загальна площа, якої становить 47,5 кв.м., а житлова - 18,5 кв.м. (а. с. 12-14).

Згідно висновку ТОВ "Агенство Екпертної Оцінки" від 16 лютого 2015 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 станом на 16 лютого 2015 року становила 1895372 грн., а вартість 3/10 частин квартири - 568611 грн. 60 коп. (а. с. 18).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1,суд першої інстанції виходив ізтого що, ураховуючи те, що частка позивача в квартирі є незначною, він не може користуватися нею, а виділити її в натурі неможливо, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь матеріальної компенсації вартості його частки.

Проте з таким висновком суду не можна погодитися.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За результатами розгляду справи суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Таким чином, співвласник вправі вимагати грошової компенсації вартості його частки у власності лише у разі, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом чи якщо спільне майно є неподільною річчю.

Разом з цим, компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (ч. 2 ст. 364 ЦК України), у той же час відповідно до ч. 5 ст. 319 ЦК України власник не може використовувати право власності на шкоду правам та свободам громадян.

Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції встановивши, що у спірній квартирі проживає відповідач, який визнає право позивача на належну йому частку, не встановив чи має вона можливість і чи згодна компенсувати вартість частки майна іншого співвласника, оскільки із положень ч. 2 ст. 364 ЦК України не випливає обов'язок співвласника сплатити грошову або іншу матеріальну компенсацію вартості частки іншого співвласника, який бажає виділу.

За таких обставин колегія суддів вважає необхідним скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За таких обставин з ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1827 грн.

Ураховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 травня 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1827 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: В.В. Соколова

Г.І.Усик