Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді: Рожина Ю.М.,

суддів Максимчук З.М., Хилевича С.В.

секретаря судового засідання Демчук Ю.Ю.,

з участю

позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2

представника відповідача комунального закладу охорони здоров'я «Радивилівський районний центр первинної медико-санітарної допомоги Радивилівської районної ради» Сенчук Л.О.,

представника відповідача Радивилівської районної державної адміністрації Морозюк О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Рівненської області цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 17 липня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до комунального закладу охорони здоров'я «Радивилівський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» Радивилівської районної ради, Радивилівської районної ради Рівненської області, Радивилівської районної державної адміністрації Рівненської області, Добриводської сільської ради Радивилівського району Рівненської області про виплату грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, середнього заробітку за час затримки та відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, що з'явились у судове засідання, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 17 липня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з комунального закладу охорони здоров'я "Радивилівський районний центр первинної медико-санітарної допомоги" Радивилівської районної ради, на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за період з 18 травня 2009 року по 01 січня 2013 рік та 1000 (одну тисячу) гривень у відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з комунального закладу охорони здоров'я «Радивилівський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» Радивилівської районної ради, на користь держави судовий збір 243 грн. 60 коп.

В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивачки вважає, що рішення про відмову у виплаті позивачці відшкодування у розмірі середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні на тій підставі, що позивачка отримує пенсію, а її спір вирішено частково, не ґрунтується на законі.

Звертає увагу, що ст.117 КЗпП України передбачено виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, однак дана норма закону не передбачає залежність такої виплати від отримуваної працівником пенсії чи часткового задоволення інших позовних вимог.

Доводить, що у відповідності до вимог ст.60 ЦПК України відповідач повинен був довести ту обставину, що отримувана позивачкою пенсія може якимось чином вплинути на заперечення або зменшення позовних вимог, однак докази з цього приводу суду не надані.

За викладених обставин просить рішення змінити, задовольнивши позовні вимоги позивачки про виплату відшкодування у розмірі середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 02 лютого 2015 року по день фактичного розрахунку, залишивши без змін рішення суду про стягнення з відповідача на користь позивачки компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та відшкодування моральної шкоди.

В запереченні на апеляційну скаргу представник Добриводської сільської ради доводить, що сільська рада не може бути відповідачем у справі за тих обставин, що питання прийому та звільнення позивачки вирішувалося ЦРЛ та відділом охорони здоров'я РДА, а сільська рада здійснювала лише фінансування за період робити позивачки за рахунок місцевого бюджету. У відповідності до рішення сільської ради №7 від 3 грудня 2010 року ФАП с. Добриводи передано у власність територіальної громади Радивилівського району. Апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 прийнята завідуючою ФАП-ом в с. Добривода з 18 травня 1971 року.

За рішенням Радивилівської районної Ради №306 від 27 липня 2012 року створено (шляхом виділення) на базі відповідних структурних підрозділів комунальних закладів охорони здоров'я району та Радивилівської районної лікарні за рахунок існуючої загальної чисельності працівників, комунальний заклад «Радивилівський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» Радивилівської районної ради. Радивилівській районній державній адміністрації делеговано повноваження щодо управління комунальним закладом охорони здоров'я.

За наказом №265-к від 31 грудня 2012 року позивачка була звільнена та переведена в комунальний заклад охорони здоров'я "Радивилівський районний центр первинної медико-санітарної допомоги" Радивилівської районної ради ст.36 п.5 КЗпП України згідно поданої заяви, за наказом №67-к від 02 січня 2013 року ОСОБА_1 прийнята на посаду завідувача ФАП, акушерки с. Добривода з 01 січня 2013 року в порядку переведення з відділу охорони здоров'я Радивилівської районної державної адміністрації.

ОСОБА_1 була звільнена з займаної посади за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за вислугу років, ст.38 КЗпП України, що підтверджується наказом №8-к від 30 січня 2015 року.

За період роботи з 01 січня 2013 року по 30 січня 2015 року позивачці надавалися відпустки за відпрацьовані періоди з 01.01.2013 року по 31.12.2013 рік (наказ №429-в від 18.11.2013) та з 01.01.2014 року по 31.12.2014 рік (наказ №210-в від 29.08.2014 року).

При звільненні позивачки проведено компенсацію за невикористані дні відпустки за період з 01 по 30 січня 2015 рік в кількості 3-х календарних днів, а компенсація за невикористані щорічні відпустки за період із 18 травня 2009 року по 01 січня 2013 року позивачці не виплачена.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та моральної шкоди суд першої інстанції керувався вимогами ч.1 ст. 116 КЗпП України щодо виплат всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, та проводяться в день звільнення та ст. 237-1 КЗпП України щодо виплат моральної шкоди в разі порушення законних прав працівника та виходив з того, що позивачці не була виплачена компенсація за невикористані щорічні відпустки за період з 18 травня 2009 року по 01 січня 2013 року, в результаті таких обставин позивачка втратила спокій, змушена була витрачати додаткові зусилля для відновлення своїх порушених прав.

Відмовляючи в позові в частині відшкодування середнього заробітку суд виходив з того, що позивачка після звільнення отримує пенсію, а її спір вирішено частково, крім того, стороною позивача не надано доказів щодо роботи ОСОБА_1 в день звільнення, та вини власника у оспорюваних виплатах.

Колегія суддів з висновком суду першої інстанції в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 2 лютого по 7 липня 2015 року не погоджується з наступних підстав.

ОСОБА_1 була звільнена з займаної посади за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за вислугу років, ст.38 КЗпП України.

Суд першої інстанції встановив, що при звільненні позивачки проведено компенсацію за невикористані дні відпустки за період з 01 по 30 січня 2015 рік в кількості 3-х календарних днів, а компенсація за невикористані щорічні відпустки за період із 18 травня 2009 року по 01 січня 2013 року позивачці не виплачена, а тому рішенням суду першої інстанції дана компенсація стягнута.

За приписами ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому необхідно враховувати, що вимоги про виплату середнього заробітку за час затримки основної заробітної плати, повинні буди заявлені в межах тримісячного строку, визначено ст.233 КЗпП України, визначено для вирішення таких спорів.

Дані положення норм матеріального права узгоджуються із роз'ясненням, що викладено в п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необґрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав.

Конституційний Суд України у рішенні №4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним поданням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв'язку з положенням ст.ст.117,237-1 цього кодексу, надав тлумачення, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Середній заробіток розраховується відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 „Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", відповідно до абз.3 п.2 середньомісячна заробітна плата визначається за загальним правилом обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяця роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, з якого вираховується одноденна заробітна плата помножена на кількість робочих днів.

Розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню за період з 2 лютого по 7 липня 2015 року в розмірі 12809 грн. 68 коп., відповідачем не спростований.

Посилання суду першої інстанції на отримання позивачкою пенсії та часткове вирішення спору на її користь, як відмови у стягненні середнього заробітку за період затримки у належних виплатах, не ґрунтуються на нормах матеріального права, а тому не бути підставою для застосування у вирішенні справи.

Виходячи з наведеного колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції, в частині відмови позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку, яке прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права та задоволення позову в цій частині.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.116,117,233 КЗпП України, ст.ст.303,307,309,313,314,315,317,324,325 ЦПК України колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 17 липня 2015 року скасувати в частині відмови у стягненні середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з комунального закладу охорони здоров'я "Радивилівський районний центр первинної медико-санітарної допомоги" Радивилівської районної ради, на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з 2 лютого по 7 липня 2015 року в розмірі 12809 (дванадцять тисяч вісімсот дев'ять) грн. 68 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий суддя Ю.М.Рожин

Судді З.М.Максимчук

С.В.Хилевич