Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 320/5079/13-ц головуючий у 1-й інстанції Іваненко О.В
провадження № 22-ц/778/4476/15 суддя-доповідач Панкеєв О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі головуючого судді Осоцького І.І.,

суддів Кухарь С.В., Панкеєва О.В.,

при секретарі Буримі В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 квітня 2015 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа - ОСОБА_3, про захист прав споживача та визнання незаконними дії банку щодо підвищення відсоткової ставки, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2013 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення.

В обґрунтування позову зазначивши, що відповідно до укладеного договору № 21М від 18.02.2008 року ОСОБА_2 20.02.2008 року отримала кредит у розмірі 60 000,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення кредити 19.02.2018 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_2 18.02.2008 року уклали договір іпотеки.

Згідно з договором іпотеки ОСОБА_2 надала в іпотеку АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_2 на праві власності. Обумовлена сторонами договору іпотеки, ціна предмету дорівнює 340 875 грн. 00 коп..

ОСОБА_2, в порушення законодавства та умов договору не сплатила до теперішнього часу заборгованість з і кредитом, яка станом на 02.04.2013 року становить - 78 235,06 доларів США, що за курсом 7,99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 02.04.2013 року складає 625 098,11 гривень.

У зв'язку з зазначеним, позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які зареєстровані та проживають у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1, зі зняттям з реєстраційного обліку.

ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», третя особа - ОСОБА_3, про захист прав споживача та визнання незаконними дії банку щодо підвищення відсоткової ставки.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 зазначила, що за умовами кредитного договору від 18.02.2008 року №21М, за якого їй був наданий кредит у сумі 60 000,00 доларів США на строк до 19.02.2018 року на споживчі потреби була погоджена відсоткова ставка за користування кредитом на рівні 12% річних. У вересні 2013 року на її поштову адресу з Мелітопольського міськрайонного суду надійшла позовна заява ПАТ КБ «Приватбанк», в якій банк вказує про розмір заборгованості по кредиту у сумі 78 235,06 доларів США. До позовної заяви додано розрахунок заборгованості за договором, ознайомившись з яким вона побачила, що починаючи з 19.02.2009 року відсоткова ставка за кредитом була збільшена до 32% на місяць. Між тим, згоди на підняття відсоткової ставки вона не надавала. Раніше на її поштову адресу не надходило жодних повідомлень про наміри банку збільшити відсоткову ставку до 32% на місяць. Вона вважає, що дії банку щодо підвищення відсоткової ставки в односторонньому порядку є незаконними , оскільки з 09 січня 2009 року набрав чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України відносно заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу і кредитного договору в односторонньому порядку», яким до ЦК України була внесена стаття № 1056-1, за вимогами якої, встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. А тому ввжаає, що умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною (ч.3 ст. 1056-1 ЦК України). Крім того ч. 4 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом. Таким чином, з дня набрання чинності ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 1056-1 Цивільного кодексу України - з 9 січня 2009 року, банкам заборонено в односторонньому порядку змінювати умови вже укладених з клієнтами договорів. Між тим за розрахунком заборгованості, доданого до позову, підвищення відсоткової ставки в односторонньому порядку мало місце під час дії заборони на здійснення подібних дій. Окрім того, вона вважає, що умова договору про відсоткову ставку є істотною умовою договору і може бути змінена лише за взаємною згодою сторін. За положеннями Закону України «Про фінансові послуги й фінансове регулювання ринку фінансових послуг» у кредитному договорі має бути вказана сума кредиту, строк, процентна ставка, мета кредиту, а також порядок зміни або припинення дії договору. Відповідно до п. 5 абз. 4 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту, детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, дата видачі кредиту, право дострокового повернення кредиту, річна відсоткова ставка за кредитом, інші умови, визначені законодавством. Таким чином - розмір процентної ставки за Кредитним договором є істотною умовою кредитного договору і будь-яка зміна розміру процентної ставки відповідно до ст. 638 ЦК України має бути узгоджена між сторонами договору і оформлена додатковою угодою за підписами обох, сторін Договору. За змістом абз. 2 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Вважає за необхідне зазначити, що 10 листопада 2011 року Конституційним Судом України було прийнято рішення у справі № 15-рп/2011 за висновками якого треба розуміти так, що дія «Закону про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Таким чином, на правовідносини, що виникли між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» при укладенні кредитного договору і під час його виконання поширюється дія положень Закону України «Про захист прав споживачів».

У зв'язку з зазначеним, ОСОБА_2 просив суд визнати незаконними дії ПАТ КБ «Приватбанк» щодо збільшення в односторонньому порядку з 19.02.2009 року процентної ставки з 12 % річних до 32 % річних за кредитним договором №2ЇМ від 18.02.2008 року, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2. Зобов'язати ПАТ КБ «Приватбанк» здійснити перерахунок розміру заборгованості ОСОБА_2 по кредитному договору № 21М від 18.02.2008 року, укладеному ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2, за поточною процентною ставкою у 12 % річних, починаючи з 19.02.2009 року.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 квітня 2015 року у задоволені первісного та зустрічного позову відмовлено у повному обсязі.

На зазначене рішення суду ПАТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність рішення суду, порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені первісного позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким первісні позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у відповідності до статті 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно до ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам ухвалене по справі рішення відповідає не в повній мірі.

Як вбачається із матерів справи, що згідно укладеного договору № 21М від 18.02.2008 року ОСОБА_2 20.02.2008 року отримала кредит на споживчі потреби у розмірі 60000,00 доларів США. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення кредити 19.02.2018 року (а.с.10-14).

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_2 18.02.2008 року уклали договір іпотеки, згідно якого ОСОБА_2 надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 92.40, житловою площею 69.10 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1. Майно належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 340875 грн. 00 коп.(а.с.15-17).

В порушення законодавства та умов договору до теперішнього часу ОСОБА_2 не погасила заборгованість за кредитом, тому у неї станом на 02.04.2013 року існує заборгованість - 78235.06 [Долар США], що за курсом 7.99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 02.04.2013 року складає 625098.11 грн., яка складається з: 44805,86 доларів США - заборгованість за кредитом; 8421,08 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 19604,34 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 1648,50 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 31,29 доларів США - штраф (фіксована частина); 3723,99 доларів США - штраф (процентна складова) (а.с.4-6, 36-37).

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 23 квітня 2014 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 18.06.2014 року, вказаний житловим будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1, був поділений між подружжям - ОСОБА_2. Так за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було визнано право власності по 1/2 частині даного будинку. (а.с.128-129)

Відмовляючи в задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 суд першої інстанції дійшов висновку проте, що при укладені Кредитного договору сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, у тому числі про те, що за користування кредитом у період з дати списання коштів з позичкового рахунку до дати погашення кредиту згідно п.п. 1.3, 2.2.3. 2.3.2, 2.3.3, 2.3.6, 2.3.9, 2.4.1, 4.11 договору, а також Графіку погашення кредиту, відсотків і винагороди, який наведений в Додатку № 1 до даного договору, Позичальник сплачує відсотки в розмірі 12 (дванадцять) % річних (п. 4.1 Кредитного договору). За п.4.2 Кредитного договору, сплата відсотків за користування кредитом здійснюється в дату сплати відсотків (кожного поточного місяця), відповідно до Графіку погашення кредиту. При несплаті відсотків у зазначений термін, вони вважаються простроченими. За п. 4.3. Кредитного договору, сторони досягли згоди про те, що при порушенні Позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, передбачених п.п.1.3., 2.2.3., 2.3.3., 2.4.1., 4.11 даного договору, Позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом у розмірі 32 (тридцять два) % річних від суми залишку непогашеної заборгованості.

Як вбачається з п. 4.9 Кредитного договору, при непогашенні кредиту в термін, встановлений Графіком погашення кредиту, відсотків і винагороди, а також п.п. 2.3.3, 4.12 цього Договору, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою, на залишок заборгованості по простроченій сумі кредиту розрахунок відсотків здійснюється відповідно до п.4.3 даного Договору з дня виникнення простроченої заборгованості.

Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що розмір відсоткової ставки за Кредитним договором не підвищувався в односторонньому порядку, а був узгоджений сторонами при укладенні Кредитного договору №21М від 18.02.2008 року.

В частині відмови у задоволенні зустрічного позову судом першої інстанції рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржене, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку апеляційним судом не перевіряється.

Відмовляючи в задоволені позову ПАТ КБ «Приватбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки суд першої інстанції послався на Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" встановлена заборонена примусового звернення стягнення на нерухоме житлове майно, яке є предметом іпотеки та виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами в іноземній валюті.

Проте з такими висновками судів погодитися не можна.

Згідно з п. 1 Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" (далі - Закон) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Відтак установлений Законом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з п. 4 Закону протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону не підлягає виконанню.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-57цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Разом з тим суд першої інстанції не врахував, що Закон не є підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів.

Згідно зі ст. 23 Закону України "Про іпотеку" у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих же умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимог іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Така ж позиція висловлена в п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ " Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" № 5 від 30 березня 2012 року.

Наведене свідчить, що суд першої інстанції, не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.2 ст. 1054 та ч.2 ст.1050 ЦК України наслідками порушення Відповідачем зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право Позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. У разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення кредиту та сплати процентів, що залишилися за договором.

Право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на іпотечне майно у судовому порядку у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання передбачене ст. 33 Закону України "Про іпотеку".

За вимогами ст. 38 Закону України "Про іпотеку", дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

За роз'ясненнями п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Вимоги позивача на порушення зазначених вище норм Закону щодо дій іпотекодержателя визначення не від свого імені, а від імені іпотекодавця та про надання банку всіх повноважень продавця, не входить до повноваження суду, не є способом захисту у розумінні ст. 16 ЦК України, оскільки тим самим позивач вимагає, щоб суд фактично видав доручення банку від імені позичальника на реалізацію майна та суперечать вимогам ст. 38 Закону України "Про іпотеку", яка передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Вимоги про примусове виселення із зняттям з реєстраційного обліку позивачем ПАТ КБ «Приватбанк» не підлягають задоволенню з наступних підстав.

За правовою позицією викладеної в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року по цивільній справі №6-39 цс15, та за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено рішенні суду ( а відповідно до вимог ст.11 ЦПК України в позовній заяві).

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР).

Як вбачається із матеріалів справи, іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту (а.с.15-17), а тому відповідно до положень ч. 2 ст. 109 ЖК України, вимоги позивача в частині виселення, а відповідно і зняття з реєстрації не можуть бути задоволені оскільки не має правових підстав для виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення, як просить позивач у позовній заяві.

За роз'ясненнями п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

За правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду України від 27 березня 2015 року по цивільній справі №6-61 цс15, виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, та аналізу норм статей 38, 39 Закону «Про іпотеку», початкова ціна предмету іпотеки має бути визначена у грошовому вираженні за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

За таких обставин судові рішення в частині відмови у задоволенні позову про звернення стягнення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору.

За умовами п.6.1, 6.2 Кредитного договору пеня, штрафи сплачується в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату сплати.

Отже сума пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, в межах заявлених позивачем вимог, становить за розрахунком банку 13009,09 гривень, штрафи 250,01 грвн. еквівалент 31,29 доларів США (фіксована частина) та 29 754, 68 грвн еквівалент 3723,99 доларів США (процентна складова),а всього 13009,09 гривень + 250,01 грвн. + 29 754, 68 грвн. = 43013,78 гривень.

Заборгованість за кредитом 44805,86 доларів США, + заборгованість по процентам за користування кредитом 8421,08 доларів США, + заборгованість по комісії за користуванням кредитом у розмірі 19604,34 доларів США = 72831,28 доларів США.

Крім того відповідно до положень ст. 88 ЦПК України в порядку розподілу судових витрат з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ„ПРИВАТБАНК" підлягають частково пропорційно задоволеним вимогам присудженню документально підтверджені судові витрати за розгляд справи у суді першої інстанції у сумі 3441 грн. та у суді апеляційної інстанції у сумі 1827 грн., всього 5268 грн.(а.с.22,176).

Керуючись ст.ст. 217, 307, 309, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 квітня 2015 року у цій справі в частині відмови у задоволені позову Публічному акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» за кредитним договором № 21М від 18.02.2008 року станом на 02.04.2013 року у розмірі 72 831 , яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 44805,86 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 8421,08 доларів США, заборгованості по комісії за користуванням кредитом у розмірі 19604,34 доларів США ), та 43013 (сорок три тисячі тринадцять) гривень 78 копійок, яка складається з пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором 13009,09 грвн., штрафів 250,01 грвн. (фіксована частина) та 29 754, 68 грвн (процентна складова), звернути стягнення житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 92,4 кв.м, житловою площею 69,1 кв.м. який зареєстрований за ОСОБА_2, реєстраційний номер 5242178, на праві власності на підставі договору купівлі-продажу № 5061 від 30.09.2005 року, та за рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 23 квітня 2014 року та рішенням апеляційного суду Запорізької області від 18.06.2014 року, належить на праві власності по ? частці ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Застосувати процедуру продажу предмета іпотеки, передбачену ст. 38 Закону України "Про іпотеку" шляхом укладення ПАТ КБ «Приватбанк» договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем з початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації 340 875 (триста сорок тисяч вісімсот сімдесят п'ять) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» понесені судові витрати у вигляді судового збору по 2634 (дві тисячі шістсот тридцять чотири) гривні, а всього 5268 (п'ять тисяч двісті шістдесят вісім) гривень.

В решті вимог Публічному акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк» відмовити.

Рішення в частині відмови у задоволені зустрічного позову в апеляційному порядку не оскаржується.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді