Справа № 309/4955/14-ц
Провадження № 2/309/328/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2015 року м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської області

в складі: головуючого Орос Я.В.

при секретарі Форкош Д.З.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Хуст справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розподіл майна, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про розподіл майна .

Позовні вимоги позивачем вмотивовано тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, який посвідчений приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу ОСОБА_5 від 22 серпня 2014 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3964 та згідно з витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22 серпня 2014 року він є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Таку ж саму частку у спільній частковій власності має і відповідач ОСОБА_3 Домовитись із відповідачем про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю не можливо, а тому просить суд прийняти рішення , яким виділити йому в натурі 1/2 частину нерухомого майна, яке розташоване в АДРЕСА_2.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 його представник ОСОБА_2І, позовні вимоги підтримали, посилаючись на наведені в позові обставини . Суду пояснили, що ОСОБА_1 є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . Інша 1/2 частина квартири належить відповідачу ОСОБА_3. Позивач бажає на власний розсуд користуватися своєю власністю, однак цього зробити не може без реального виділу в натурі належної йому ? частки .

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 її представник ОСОБА_4 позовні вимоги не визнали , оскільки позивачем у судовому засіданні не доведено можливість реального виділу 1/2 частини з квартири АДРЕСА_1. В задоволенні позову просить відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено , що позивач ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, який посвідчений приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу ОСОБА_5 від 22 серпня 2014 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3964 та згідно з витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22 серпня 2014 року є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . ( а.с.4,5.,6).

Позивач просить суд виділити йому в натурі 1/2 частину житлової квартири та не ставить питання про отримання ним від іншого співвласника грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

У ч. 2 ст. 364 ЦК України передбачено, що виділ в натурі частини неподільної речі є юридично неможливим.

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч. 2 ст. 183 ЦК України).

Річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною (ч. 1 ст. 183).

Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).

За клопотанням представника позивача та позивача судом 12 березня 2015 року по справі була призначена судова будівельно- технічна експертиза .( а.с.27)

Відповідно до висновку експерта № 233 від 17 червня 2015 року розподіл квартири АДРЕСА_3 відповідно до часток 1/2 та 1/2 з влаштуванням повноцінних квартир з ізольованими входами у відповідності до державних будівельних вимог технічно неможливий.( а.с.40-51).

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Суд дослідивши зміст та висновок № 233 від 17.06.2015 року судової будівельно-технічної експертизи експерта ОСОБА_6 вважає, що експертний висновок є логічним, послідовним, ґрунтується на досліджених експертом матеріалах справи, письмових доказах, на проведеному ним огляду квартири, та погоджується з висновками , які викладені в ньому.

В судовому засіданні за клопотанням представником позивача до матеріалів справи приєднано проектну пропозицію, яку на прохання представника позивача розробив архітектор ОСОБА_7 «щодо можливого розподілу квартири та її перепланування». Суд не може взяти до уваги дану проектну пропозицію , як належний та допустимий доказ , для задоволення вимог позивача, оскільки згідно чинного законодавства на відміну від експерта, спеціаліст не складає письмового висновку, не попереджається про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку та відмову від його дачі, і його дії не є засобом доказування у справі. Допомога спеціаліста технічного характеру під час вчинення певних процесуальних дій не замінює висновку експерта.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 57-60, 212-215 ЦПК України, рішення судом про задоволення позову може бути прийняте лише за умови його правомірності, обґрунтованості та доведеності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень та добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Рішення суду повинно ґрунтуватись на доказах, досліджених при розгляді справи, а не на припущеннях, які на думку осіб, що беруть участь у справі доводять пред'явлені вимоги.

Виходячи з вищевикладеного, враховуючи , що позивачем в судовому засіданні не подано доказів та не доведено, можливість виділу йому в натурі 1/2 частини нерухомого майна, а тому суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Керуючись вимогами ст.ст. 10, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, с у д

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розподіл майна відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом 10 днів з дня його проголошення до апеляційного суду Закарпатської області.

Суддя Хустського

районного суду: підпис ОСОБА_8

З оригіналом вірно.

Суддя Хустського

районного суду ОСОБА_8