Справа № 204/8925/14-ц
Провадження № 2/204/585/15
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬК
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2015 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Дубіжанської Т.О.

при секретарі Сорокіної А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та просила ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на її користь заборгованість у розмірі 90 000 грн. 00 коп., інфляційні витрати за час прострочення виконання грошового зобовязання за період по 30 вересня 2014 року включно у розмірі 13433 грн. 88 коп., 35 річних за час прострочення виконання грошового зобовязання за період по 30 вересня 2014 року включно у розмірі 3501 грн.53 коп., а разом 106935 грн. 41 коп., а також судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона з 14.10.2006 року по 26.10.2011 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 Під час перебування шлюбу подружжя придбало автомобіль. 30.09.2011 року вона з відповідачем дійшла згоди щодо майбутнього неподільної речі-автомобіля, який був їхньою спільною сумісною власністю. Відповідно до досягнених домовленостей ОСОБА_2 взяв на себе обовязок компенсувати їй частину вартості автомобіля у спосіб виплати грошових коштів у розмірі 2500 грн. 00 коп. щомісяця у період з 30.09.2011 року по 30.09.2014 року. На підтвердження чого відповідачем було надано розписку. Відповідач в обумовлені договором строки оплату не здійснив. Вважає, що між нею та відповідачем виникли правовідносини з невиконання грошового зобовязання і за невиконання яких поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобовязання. Тому, позивачка вимушена звернутися до суду з даним позовом.

У судове засідання позивачка не зявилася, але від неї надійшла заява в якій просила справу розглядати без її участі та задовольнити позов у повному обсязі, проти заочного рішення суду не заперечувала.

Відповідач у судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений засобами масової інформації, причин неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14.10.2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, про що Відділом реєстрації актів громадського стану Ялтинського міського управління юстиції АРК Крим було в книзі реєстрації шлюбів зроблено запис за № 607, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія І-АП № 034870 (а.с. 12).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26.10.2011 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Рішення суду набрало чинності 06.11.2011 року (а.с.11). Під час перебування у шлюбі подружжя придбало автомобіль.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

У відповідності до ч.1-2 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні норми містяться у ст. 372 ЦК України, де передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно ч. 2 ст. 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Статтею 64 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки.

У судовому засіданні встановлено, що 30.09.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено у простій письмовій формі договір, який було оформлено у вигляді розписки, згідно якого ОСОБА_3 взяв на себе зобовязання сплачувати ОСОБА_1 суму у розмірі 2 500 грн. 00 коп. щомісячно, починаючи з дня написання розписки до 30.09.2014 року за ? частину автомобіля, який знаходиться у спільній сумісній власності подружжя (а.с.13).

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Таким чином, з моменту досягнення згоди щодо розподілу автомобіля та визначення розміру грошової компенсації правовідносини між сторонами перетворилися з речових у зобовязальні, тому спір між сторонами є цивільно-правовим і як наслідок є вимога зобовязального характеру.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в листі від 05.12.2011 року зазначив, що мирова угоди являє собою цивільно-правове зобов'язання, а якщо воно ще й має грошовий характер, то у цьому випадку до такого зобов'язання можна застосовувати норми ст. 625 ЦК України, які передбачають відповідальність за невиконання грошового зобов'язання.

ОСОБА_2 взяті на себе зобов'язання не виконав. Згідно розписки, відповідач повинен був сплачувати позивачці по 2 500 грн. 00 коп. щомісячно починаючи з 30.09.2011 року по 30.09.2014 року, тобто 2 500 грн. 00 коп. х 36 місяців = 90 000 грн. 00 коп.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку 3% річних складає 3501 грн. 53 коп., а сума індексу інфляції складає 13 433 грн. 88 коп.

Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути суму боргу у розмірі 90 000 грн. + 3% річних у сумі 3501 грн. 53 коп. + суму заборгованості з урахуванням індексу інфляції у розмірі 13 433 грн. 88 коп., а всього 106 935 грн. 41 коп.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, з відповідача на користь позивача повинно бути стягнено сплачений судовий збір в сумі 1069 грн. 35 коп.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 60, 63, 64, 65, 69,70,71 СК України, ст. ст. 368, 369, 372, 526, 612, 624, 625 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57-61, 88, 209, 212-215, 224,226 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму борга у розмірі 90 000 грн., інфляційні втрати у розмірі 13 433 грн. 88 коп., 3 % річних у розмірі 3 501 грн. 53 коп., судові витрати по справі у розмірі 1 069 грн. 35 коп., а всього 108 004 грн. 76 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Т.О. Дубіжанська