У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради, про позбавлення батьківських прав за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що з 5 квітня 2008 року він з ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають дочку - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. З вересня 2010 року вони з відповідачем припинили шлюбні відносини, а рішенням Центрально-Міського суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 січня 2011року шлюб між ними розірвано. Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 березня 2011 року визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 з батьком. Заочним рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 вересня 2011року з ОСОБА_4 стягнуто аліменти на його користь на утримання дочки. Також позивач зазначав, що ОСОБА_4 з вересня 2010 року проживає у м. Києві та ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, не спілкується з нею, не надає матеріальної допомоги та не сплачує аліменти.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив суд позбавити відповідача батьківських прав відносно дочки - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області 14 квітня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Позбавлено батьківських прав ОСОБА_4 відносно дочки - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального й процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 захищає свої права як матері, але дій, направлених на реалізацію своїх обов'язків як матері щодо своєї дитини вона не вчиняє. Їй надавалась можливість реалізувати своє право у вихованні дочки та виконання своїх материнських обов'язків, яким вона не скористалася, маючи можливість брати участь у її вихованні.

Скасовуючи судове рішення та відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, апеляційний суд виходив із того, що в діях відповідача відсутні винні дії свідомого нехтування своїми обов'язками по вихованню дочки.

Проте такого висновку апеляційний суд дійшов з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що з 5 квітня 2008 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дочку - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 січня 2011року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 березня 2011 року визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_5 з батьком.

Заочним рішенням Центрально-Міського суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 вересня 2011року з ОСОБА_4 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання дочки.

Пленум Верховного Суду України в пп. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.

Так, судом установлено, що позивач у жовтні 2011 року вже звертався до суду про позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав, але рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 2 грудня 2011 року в задоволенні його позову було відмовлено.

Висновком комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради від 13 березня 2012 року № 4 визнано недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відносно малолітньої дитини - ОСОБА_5

Разом з тим зі змісту даного висновку вбачається, що ОСОБА_4 станом на 13 березня 2012 року пообіцяла комісії, що має намір брати участь у вихованні своєї малолітньої дочки.

Проте на початку 2014 року у зв'язку з невиконанням відповідачем своїх батьківських обов'язків відносно дочки ОСОБА_3 звернувся до служби у справах дітей Саксаганської районної у місті ради з проханням надати допомогу для зібрання документів на позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав.

На засіданні комісії з питань захисту прав дитини виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради від 25 березня 2014 року № 51 відповідно до протоколу від 25 березня 2014 року № 6 члени комісії у кількості 14 осіб одноголосно проголосували за вказаний висновок, яким встановлена доцільність позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав відносно малолітньої дитини - ОСОБА_5

При цьому у висновку зазначено, що згідно з рішенням виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради від 20 квітня 2011 року № 201 «Про розгляд заяви ОСОБА_4 щодо участі у вихованні малолітньої ОСОБА_5» матері дитини визначено порядок зустрічей з дитиною до досягнення останньою трьох років. Однак протягом останніх двох років, з моменту досягнення дитиною трьох років ІНФОРМАЦІЯ_2 року до теперішнього часу, ОСОБА_4 не зверталась до виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради щодо встановлення нового або продовження визначеного порядку її зустрічей з дитиною.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Разом із тим апеляційний суд на вказані положення закону та обставини справи уваги не звернув і не врахував, що ОСОБА_4 підтвердила в суді першої інстанції висновок комісії з питань захисту прав дитини виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради від 25 березня 2014 року № 51, пояснивши, що востаннє бачила свою дочку восени 2012 року, точну дату не пам'ятає і до будь-яких органів влади щодо перешкоджання їй у зустрічі з дочкою вона не зверталась.

Крім того, апеляційний суд не з'ясував, чи зустрічалась ОСОБА_4 з дитиною протягом трьох років в порядку, визначеному рішенням виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради від 20 квітня 2011 року № 201.

Відповідно до змісту принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, на який послався апеляційний суд, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю.

Проте суд не врахував, що у вересні 2010 року ОСОБА_4 самостійно вирішила мешкати окремо від своєї дочки, якій на той час було півтора роки, тобто розлучення відповідача з дитиною відбулось чотири роки тому за бажанням самої відповідачки. Доказів того, що позивач перешкоджав їй у зустрічах з дочкою відповідачем не надано.

Отже, застосування принципу 6 Декларації прав дитини є спірним, оскільки дитина зі згоди матері й за рішенням суду не проживає з останньою, вимог про визначення місця проживання не заявлено. У зв'язку з цим говорити про примусове розлучення дитини з матір'ю у цій справі є зайвим.

Крім того, відповідно до положення ч. 4 ст. 10 ЦПК України, яка також покладає і на суд певні обов'язки зі створення для сторін змагального процесу, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При цьому у порушення ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України апеляційний суд не взяв до уваги висновок комісії з питань захисту прав дитини виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради від 25 березня 2014 року № 51, що передбачено ч. 5 ст. 19 СК України, та не мотивував свої висновки щодо цього, маючи процесуальну можливість згідно зі ст. 303 ЦПК України з'ясувати ці обставини (отримати інший висновок, запросити в установленому процесуальним законом порядку документи тощо) та у порушення ч. 4 ст. 60 ЦПК України дійшов висновку про відсутність винних дій свідомого нехтування відповідачем своїми обов'язками по вихованню дочки, який ґрунтується на припущеннях.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого рішення з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик