Справа № 523/9012/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2015 року Суворовський районний суд міста Одеси в складі: головуючого судді Гудіної Н.І.

при секретарі Мельніченко Г.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Одесі

справу за позовом

ОСОБА_1 до КП « Одеський шкіряний завод №1» про визнання права власності на житло

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернулась до КП « Одеський шкіряний завод №1» (далі Відповідач) з позовом про визнання права власності на житло за наступних обставин.

Позивач разом із чоловіком ОСОБА_2 та двома синами - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, мешкають у житловому приміщенні гуртожитку для малосімейних «Одеського Шкіряного заводу №1» за адресою: місто Одеса, вулиця Слобідська, 56, на підставі спільного рішення адміністрації та профкому Орендного підприємства «КООТ» № 20 від 18 травня 1993 року та посвідчення № 10 на право вселення в кімнату житловою площею 19 м2.

Це стало можливим тому, що чоловік Позивача - ОСОБА_2 з 15 грудня 1981 року працював в обробному цеху «Одеського виробничого об'єднання ім. В. І. Леніна «Шкірзавод №1» контролером п/ф за 4-м розрядом, а Позивач, після декретної відпустки з 5 вересня 1983 року працювала у дитячому садку № 148, шефство над яким узяв на себе «Шкірзавод № 1» «Одеського виробничого об'єднання ім. В. І. Леніна».

Вказане приміщення використовується для постійного проживання сім'ї ОСОБА_2, і це підтверджується неодноразово виданими довідками підприємства «Одеське виробниче об'єднання ім. В. І. Леніна «Шкірзавод № 1» та іншими органами.

Цей факт підтверджують штампи про постійну прописку в наших паспортах. А також за користування вказаним житловим приміщенням постійно сплачувалася плата у касу підприємства у повному обсязі.

Майно «Одеського виробничого об'єднання ім. В. І. Леніна «Шкірзавод №1»» було приватизоване ОП «КООТ», правонаступником якого є КП «Одеській Шкіряний завод №1».

Технічний план-паспорт від 9 червня 1999 року, де гуртожиток по вул. Слобідська, 56 значиться як нежитлова адміністративна будівля, складений КП «МБТЇ та РОН».

У технічному паспорті в первинному вигляді було зазначено, що літери «Б», «Г», «Ж» позначають житлові будівлі та будівля гуртожитку по вулиці Слобідська, 56, де мешкають позивачі, було позначено літерою «Г-2Ж», як житлове приміщення. Тільки пізніше з незрозумілих підстав та обставин у вказаний технічний паспорт було внесено зміни і було закреслено літеру «Г», яка свідчить про відношення приміщення гуртожитку до житлового, а позначення «жилі» було закреслено та написано «адміністративні».

А ще пізніше літера «Г» у вказаному техпаспорті була виправлена на літеру «Д», та з'явилася позначка «адміністративне».

Будь-яких рішень щодо переведення житлового приміщення-гуртожитку по вул. Слобідська, 56 до нежитлового фонду відповідними органами не приймалося.

А також вказана будівля ніколи не використовувалася як адміністративна.

Позивач зазначає, що посвідчення на право вселення в кімнату житловою площею 19 м2, яке було видано ОСОБА_2 на підставі спільного рішення адміністрації та профкому ОП «КООТ» №20 від 18 травня 1993 року, засвідчено підписом керівника та печаткою підприємства. Докази, що вказаний документ є підробленим або фіктивним, відсутні.

Тобто ОСОБА_2 при отриманні приміщення для житла з будівель державного фонду Шкірзаводу від ОП «КООТ» не було надано фіктивних документів, а також не було жодних зловживань з їх боку, не було порушено нічиїх прав, оскільки ці дії не оскаржувалися Державою, ОП «КООТ» та іншими зацікавленими особами. А також ОСОБА_2 під час процедури отримання приміщення для житла нікого не вводили в оману.

Під час приватизації будівель Шкірзаводу Держава і ОП «КООТ», правонаступником якого є КП «Одеській Шкіряний завод №1», знали, що у спірному приміщені мешкає родина ОСОБА_2. Більш того, саме ОП «КООТ» із державного житлового фонду у встановленому порядку надав ОСОБА_2 спірне приміщення для житла, яке підлягало звільненню з підходом квартирної черги та отриманням ОСОБА_2 житла.

ОП «КООТ», яке видало ОСОБА_2 посвідчення на підставі спільного рішення адміністрації та профкому ОП «КООТ» №20 від 18 травня 1993 року, та самі ОСОБА_2 виходили з того, що спірне приміщення є житловим, як і держава в свою чергу. Той факт, що спірне приміщення є житловим, ніким не заперечувалось до 2004 року.

ОСОБА_5 Апеляційного суду Одеської області від 23 листопада 2012 року зобов'язано родину ОСОБА_2 звільнити спірне приміщення, а також визнано недійсним посвідчення №10 на право вселення в кімнату житловою площею 19 м2, яке видано на підставі спільного рішення адміністрації та профкому ОП «КООТ».

Зазначене рішення апеляційного суду набрало сили закону.

Позивач вважає, що оскільки Відповідач не звернувся до органів виконавчої служби для виконання Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 23 листопада 2012 року у встановлений строк, то воно не підлягає виконанню, а потому вона продовжує мешкати у спірному приміщенні.

Як зазначає Позивач, вона добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років з 18 травня 1993 року.

За викладених обставин Позивач просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на кімнату площею 19 кв.м на другому поверсі двоповерхової будівлі № 56 по вулиці Слобідська в місті Одеса, де проживає сімя ОСОБА_2.

Відповідач позов не визнає, посилаючись на наступне.

23.11.2012 року Апеляційним судом Одеської області було ухвалено рішення, яким задоволено позов Колективного підприємства "Одеський шкіряний завод №1", зобов'язано ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 звільнити нежитлове приміщення за адресою: місто Одеса, вулиця Слобідська, 56, позначене у технічному паспорті від 09.06.1999 р. під літерою "Д-1", визнано недійсним посвідчення №10 на право вселення в квартиру №2 жилою площею 19 кв. м в гуртожитку для малосімейних по вказаній адресі, видане на ім'я ОСОБА_1 на підставі спільного рішення адміністрації та профкому ОООП "КООТ" №20 від 18.05.1993 р., в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Колективного підприємства "Одеський шкіряний завод №1" про надання іншого житлового приміщення відмовлено.

При розгляді вказаної справи Апеляційним судом встановлено, що Позивач була прописана за юридичною адресою Колективного підприємства "Одеський шкіряний зі №1" за розпорядженням колишнього директора ОСОБА_6 (її свекра), який використовував своє службове становище, прописав її та надав нежиле адміністративне приміщення.

Крім того, Апеляційним судом також було встановлено, серед іншого, що:

підставою для прописки ОСОБА_1 були письмові клопотання та довідка ОП "КООТ' 10 та 11 травня 1993 р., підписані ОСОБА_6;посвідчення №10 на право вселення у приміщення гуртожитку для малосімейних з дг на підставі спільного рішення адміністрації і профкому ОП "КООТ" №20 від 18.05.19' складено самою ОСОБА_1

На підставі викладеного Апеляційний суд дійшов висновку про те, що факт складання самою ОСОБА_1 посвідчення, не передбаченого законом, на своє вселення у спірне приміщення не можна вважати правомірним, та визнав недійсним посвідчення №10 на право вселення в квартиру №2 жилою площею 19 кв. м в гуртожитку для малосімейних по вулиці Слобідська, 56, видане на ім'я ОСОБА_1 на підставі спільного рішення адміністрації та профкому ОООП "КООТ" №20 від 18.05.1993 року.

Дії ОСОБА_1 для вселення у спірне приміщення не були добросовісними та законними, що встановлено рішенням апеляційного суду і не підлягає повторному доказуванню.

Відповідач є законним власником майна та вчинив необхідні дії для судового захисту своїх прав, а прийняте апеляційним судом рішення є обов'язковим для виконання усіма особами, в тому числі і позивачкою, що виключає можливість задоволення такого позову.

За викладених обставин Відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухав пояснення представників сторін, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

23.11.2012 року Апеляційним судом Одеської області було ухвалено рішення, яким задоволено позов Колективного підприємства "Одеський шкіряний завод №1", зобов'язано ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 звільнити нежитлове приміщення за адресою: місто Одеса, вулиця Слобідська, 56, позначене у технічному паспорті від 09.06.1999 р. під літерою "Д-1"; визнано недійсним посвідчення №10 на право вселення в квартиру №2 жилою площею 19 кв. м в гуртожитку для малосімейних по вказаній адресі, видане на ім'я ОСОБА_1 на підставі спільного рішення адміністрації та профкому ОООП "КООТ" №20 від 18.05.1993 р.; в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Колективного підприємства "Одеський шкіряний завод №1" про надання іншого житлового приміщення відмовлено (а.с.31-36).

При розгляді даної справи судом встановлено, що усі доводи Позивача, викладені в позові, неодноразово розглядались судами, детально досліджені Апеляційним судом Одеської області, у звязку з чим, не потребують доказування.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірні якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язкові яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно з ч.З ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти

років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до роз'яснень, викладених у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року застосування набувальної давності передбачає добросовісність як одну із загальних засад цивільного судочинства, що означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Судам слід мати на увазі, що позов про право власності за давністю володіння не може пред'являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном по волі власника і завжди знає хто є власником майна. У такого володільця право на чуже майно має похідний та обмежений характер. При вирішенні спорів, пов'язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати наступне:право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 1 січня 2011 року; задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння;за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Таким чином, суд вважає, що дії ОСОБА_1 для вселення у спірне приміщення не були добросовісними та законними, що встановлено рішенням Апеляційного суду і не підлягає повторному доказуванню.

Відповідач є законним власником майна та вчинив необхідні дії для судового захисту своїх прав, а прийняте Апеляційним судом рішення є обов'язковим для виконання усіма особами, в тому числі і Позивачем, що виключає можливість задоволення такого позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.328,344 ЦК України, ст.ст. 11,14,57,60,61, 209, 212- 215 ,218 ЦПК України , суд,-

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до КП « Одеський шкіряний завод №1» про визнання права власності на житло відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Одеської області через Суворовський районний суд міста Одеса шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його оголошення.

Суддя