Провадження № 2/752/236/15
РІШЕННЯ

Іменем України

30.11.2015 року Голосіївський районний суд міста Києва у складі: головуючого - судді Калініченко Л.С., при секретарі Дуці В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Голосіївський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання права користування житловим приміщенням, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Голосіївського РУ ГУМВС України в м. Києві про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення,

в с т а н о в и в:

позивач звернувся з позовом до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Голосіївський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання права користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивував тим, що зареєстрований та проживає з моменту народження в АДРЕСА_1, утримує вказаний будинок, веде господарство, здійснює ремонтні роботи в будинку. Відповідач, яка є власником вказаного будинку, не визнає право користування позивача вказаним будинком, та, на його думку, в майбутньому може чинити перешкоди в користуванні вказаним будинком, порушуючи право позивача, яке йому належить на підставі сервітуту, який надала попередній власник будинку.

Відповідач звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення останнього без надання іншого житлового приміщення, зняття з реєстраційного обліку. Свої вимоги за зустрічним позовом обґрунтовувала тим, що згідно з договором дарування від 26.06.2008 року є власником спірного будинку. Проживання у спірному будинку ОСОБА_1 порушує її право власності у частині володіння, користування та розпорядження. Також позивач за зустрічним позовом зазначила про те, що відповідач вчиняє дії, які перешкоджають користуватися вказаним майном позивачу за зустрічним позовом та членам її сім'ї, зокрема створює конфліктні ситуації, зловживає алкогольними напоями, систематично збирає гучні компанії.

Також зазначає, що ОСОБА_1 належало на праві власності ? будинку АДРЕСА_2 які їм було відчужено 30.09.2011 року згідно з договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвінчук І.А. за реєстровим № 9649, покупцем за яким був ОСОБА_6. Відчужений будинок мав загальну площу 74,00 м кв., житлову - 51,70 м кв., придатний до проживання, недоліків, які перешкоджають використанню за цільовим призначенням, не встановлено ( п. 5 договору купівлі-продажу від 30.09.2011 ). Саме тому ОСОБА_1 штучно погіршив свої житлові умови та зайняв житлове приміщення, яке належить їй.

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернулася із заявою про збільшення розміру позовних вимог, де зазначила, що ОСОБА_1 перешкоджає їй користуватися спірним будинком, взагалі не допускає її до житлового приміщення, у дворі весь час бігають неприв'язані собаки, в зв'язку з чим вона 02.07.2014 року та 08.07.2014 року змушена була звернутися до Голосіївського РУ ГУМВС України в м. Києві.

Позивач за зустрічним позовом зазначає, що викладені обставини за будь-яких умов унеможливлюють подальше проживання ОСОБА_1 у спірному будинку в зв'язку з систематичним порушенням ним правил співжиття.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги первісного позову підтримали у повному обсязі та просили задовольнити, заперечували проти задоволення зустрічного позову.

Відповідач та її представник у судовому засіданні заперечували проти первісного позову, просили відмовити в його задоволенні, вимоги зустрічного позову підтримали у повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_3 заперечив проти задоволення первісного позову, зустрічний позов підтримав у повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення первісного позову, зустрічний позов підтримала у повному обсязі.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей Голосіївської районної у м. Києва державної адміністрації заперечила проти задоволення первісного позову, зустрічний позов підтримала у повному обсязі, мотивуючи тим, що вимоги за зустрічним позовом спрямовані на забезпечення інтересів малолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Представник третьої особи - відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Голосіївського РУ ГУ МВС України у м. Києві в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, направив лист, в якому просив розглядати справу за його відсутності.

Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що первісний та зустрічний позов не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що будинок АДРЕСА_1 загальною площею - 70,90 кв. м., в тому числі житловою - 42,70 кв. м. належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 26.06.2008 року та відповідно до реєстраційного посвідчення КП Київське БТІ від 04.07.2008 року, належним чином зареєстрованого у відповідному реєстрі прав на нерухоме майно (а.с.23-25).

Позивач за первісним позовом зазначає, що вселився у АДРЕСА_1 як член сім'ї власника, ОСОБА_9, яка є його бабусею. Проживає у спірному будинку з 14.10.1999 року відповідно до довідки КП "ЖЕО-111 Голосіївського району" №1697 від 08.05.2013 року. ОСОБА_9 перед смертю хворіла, він здійснював догляд за нею, остання померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року. Після смерті ОСОБА_9 йому стало відомо, що бабуся спочатку склала заповіт від 11.02.2006 року на свого іншого онука, ОСОБА_3, а в подальшому, 26.06.2008 року, оформила договір дарування на невістку, ОСОБА_2.

Позивач зазначає, що набув право користування спірним житловим приміщенням як член сім'ї попереднього власника - ОСОБА_9, померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 року, відповідно до вимог закону з моменту реєстрації.

Тобто ОСОБА_9 - колишній власник квартири АДРЕСА_1, надавши добровільну згоду на проживання позивача та його реєстрацію, фактично здійснила дії для виникнення сервітуту, де з однієї сторони вона як особа, обтяжена сервітутом - власник квартири, надала іншій стороні - сервітуарію - ОСОБА_1 право обмеженого користування своїм майном, а саме спірним будинком.

Також позивач вказує на те, що продовжує проживати у спірному будинку і дотепер, здійснює там ремонтні роботи та веде господарство, іншого житла не має, а тому вважає, що він набув право користування спірним житловим приміщенням.

Разом з цим, на думку позивача, відповідач незаконно не визнає його право користування спірним будинком, чим порушує гарантоване Конституцією України його право на житло.

У свою чергу ОСОБА_2 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення останнього без надання іншого житлового приміщення, зняття з реєстраційного обліку.

Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до договору дарування спірного будинку від 26.06.2008 вона є власником цього будинку.

Згідно з довідкою №47771 від 13.11.2013р., виданою КП ЖЕО №111 Голосіївського району, у вказаному будинку зареєстровані п'ять осіб, серед яких і сторони та треті особи у справі: ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4.

Зареєстровані у вказаному будинку малолітні ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не є сторонами у справі, про порушення їхніх прав та інтересів як осіб, які зареєстровані та мають право проживати за вказаною адресою, вимоги про відновлення їхніх порушених прав та інтересів від законних представників або інших уповноважених осіб не надходило.

Позивач за зустрічним позовом посилається на те, що проживання у спірному будинку ОСОБА_1 порушує її право власності у частині володіння, користування та розпорядження будинком.

Крім цього, позивач ОСОБА_2 стверджує, що реєстрація ОСОБА_1 відбулася лише формально, оскільки, коли останній звільнився з місць позбавлення волі у 1999 році, йому необхідно було отримати паспорт, який він не міг отримати без реєстрації, саме тому ОСОБА_9 - колишній власник спірного будинку надала йому згоду лише на реєстрацію, а не на проживання.

Також позивач за зустрічним позовом зазначає, що відповідач не міг зареєструватися у будинку АДРЕСА_2 м. Києва, де фактично мешкав зі своїми батьками, оскільки документи на зазначений будинок не були відповідним чином оформленими, що було перешкодою для реєстрації.

Як вказує позивач за зустрічним позовом, ОСОБА_1 з 1997 по 1999 роки, з 2003 по 2006 роки перебував у місцях позбавлення волі, не працює, дуже конфліктний, зловживає алкогольними напоями, систематично збирає компанії.

Після звільнення з місць позбавлення волі, ОСОБА_1 заселився в частину спірного будинку, де проживала ОСОБА_9, проте догляд за останньою, яка на той час постійно хворіла, не здійснював, часто збирав гучні компанії, які зловживали алкогольними напоями, без дозволу власника будинку заселив свою співмешканку. Саме така поведінка ОСОБА_1 призвела до того, що ОСОБА_9 змушена була переселитися в частину спірного будинку, де проживала ОСОБА_2, яка і здійснювала за нею догляд, а в подальшому організовувала догляд за ОСОБА_9 сторонніми особами. ОСОБА_9 особисто скаржилася позивачу за зустрічним позовом на образливу та принизливу поведінку онука ОСОБА_1, на його п'яні компанії, які збираються у її житловому приміщенні та заважають їй жити.

Також позивач за зустрічним позовом зазначає, що ОСОБА_1 належало на праві власності ? будинку АДРЕСА_2 які ним було відчужено 30.09.2011 р. відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвінчук І.А. за реєстровим № 9649, покупцем за яким був ОСОБА_6, який є чоловіком тітки ОСОБА_1

Відчужений будинок мав загальну площу 74,00 м кв., житлову - 51,70 м кв., придатний до проживання, недоліків, які перешкоджають використанню за цільовим призначенням, не встановлено ( п. 5 договору купівлі-продажу від 30.09.2011 ).

Позивач за зустрічним позовом стверджує про те, що ОСОБА_1 штучно погіршив свої житлові умови та зайняв житлове приміщення, яке належить їй.

Позивач ОСОБА_2 спростовує твердження ОСОБА_1 щодо здійснення ним ремонтних робіт у спірному будинку та вказує на те, що вона як власник ніякого дозволу на проведення у будинку ремонтних робіт йому не надавала. Крім цього, ОСОБА_2 звертає увагу на те, що будь-яких належних доказів на підтвердження проведення в будинку ремонтних робіт ОСОБА_1 не надав. Договір про надання відповідачу ОСОБА_1 споживчого кредиту від 28.10.2012 р. нібито для придбання будівельних матеріалів, на думку позивача ОСОБА_2 та її представника, не можна вважати за належний доказ, оскільки він навіть не містить підпису ОСОБА_1 (а.с. 174 ).

У серпні 2014 р. ОСОБА_2 звернулася із заявою про збільшення позовних вимог, де зазначала, що ОСОБА_1 перешкоджає їй користуватися спірним будинком, взагалі не допускає її до житлового приміщення, у дворі весь час бігають неприв'язані собаки, у зв'язку з чим вона 02.07.2014 року та 08.07.2014 року змушена була звернутися до Голосіївського РУ ГУМВС України в м. Києві. Зазначене стало підставою проведення роботи профілактичного характеру та попередження гр. ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_10 про відповідальність за вчинення відносно неї протиправних дій, що зазначено у листі Голосіївського РУ ГУМВС України в м. Києві № 53/ЄО-24483 від 18.07.2014.

Позивач за зустрічним позовом вважає, що викладені обставини за будь-яких умов унеможливлюють подальше проживання ОСОБА_1 у спірному будинку у зв'язку із систематичним порушенням ним правил співжиття.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснила, що ОСОБА_1 проживав у АДРЕСА_2 зі своїми батьками та бабусею, а у 1999 році звільнився з місць позбавлення волі. Потім вдруге перебував в місцях позбавлення волі та повернувся у 2006 році. ОСОБА_9 свідок знала особисто, приїжджала до неї, коли вона хворіла, надавала допомогу. Також свідок зазначила, що ОСОБА_9 потребувала постійного догляду, який здійснювала ОСОБА_2, ОСОБА_2 організовувала також похорони ОСОБА_9

Свідок показала про те, що 02.07.2014 р. вона приїхала з ОСОБА_2 до спірного будинку, але зайти у двір було неможливо, оскільки бігали неприв'язані собаки. Вони покликали ОСОБА_1, він вийшов, але собак не забрав, його співмешканка також виходила, однак собак не забрала.

Свідок ОСОБА_12 пояснила суду, що вона знала ОСОБА_9 приблизно з 1978 року, у спірному будинку бувала часто. У цьому будинку проживала ОСОБА_9, її чоловік, ОСОБА_13, та їх син ОСОБА_14. ОСОБА_14 одружився з ОСОБА_2 у 1977 році та у них народився син ОСОБА_15. Всі разом вони проживали у будинку АДРЕСА_1 до 1997 року. ОСОБА_1 проживав у буд. НОМЕР_1 зі своїми батьками та бабусею. Коли ОСОБА_1 був неповнолітнім, він був притягнутий до кримінальної відповідальності та перебував у місцях позбавлення волі, з яких звільнився у 1999 році. Тоді ж виникло питання отримання паспорта та реєстрації. Бабуся ОСОБА_9 погодилася зареєструвати його у АДРЕСА_1 лише для отримання паспорта, фактично він проживав у буд. АДРЕСА_2 В подальшому він відмовився знятися з реєстрації, але ОСОБА_17 нічого з цим зробити не могла та скаржилася з цього приводу. Вона саме тому і зробила договір дарування на невістку, щоб не було ніяких суперечок з приводу спадщини. Невістка її доглядала, а також залучала по догляду інших осіб. За життя ОСОБА_17 свідок відвідувала її приблизно один раз у 2-3 місяці, вона весь час скаржилася на ОСОБА_1, що він її ображає, на те, що без її згоди, коли вона вже не могла пересуватися, переніс її у другу половину будинку, а в іншу половину заселився сам. До нього приходять знайомі, де відбуваються бійки, сварки, що їй заважає жити.

Свідок ОСОБА_4 надала пояснення, що вона знає цю сім'ю з 2007 року. З травня місяця 2007 почала фактично проживати з ОСОБА_7, у теперішній час у них зареєстрований шлюб та є спільна дитина, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4. Вона з чоловіком та з ОСОБА_2 систематично приїжджають до спірного будинку, але жодного разу не змогли попасти до нього, оскільки у дворі бігають неприв'язані собаки. 02.07.2014 року також всією сім'єю приїхали до будинку, попасти не змогли, хоча у дворі був ОСОБА_1 зі своєю співмешканкою, але собак не забрав, у зв'язку з чим змушені були викликати міліцію. Після цього ще приїжджали до будинку у грудні 2014 року, але з цих самих причин до будинку не попали. Коли вона проживала у цьому будинку ще за життя ОСОБА_17, то у неї було викрадено майно, до чого, як вона вважає, причетний ОСОБА_1. В міліцію зверталася, але з того часу документи не збереглися.

Свідок ОСОБА_19 пояснив суду, що він знає всю сім'ю з 1996 року, оскільки ОСОБА_2 займалася з його сином англійською мовою. ОСОБА_20, ОСОБА_21 (її чоловіка). Коли ОСОБА_9 захворіла та потребувала догляду, він також брав участь у цьому. Щодо реєстрації ОСОБА_1 у спірному будинку свідок стверджує про те, що йому достовірно відомо, що бабуся ОСОБА_17 надала згоду на його реєстрацію лише для отримання паспорта, оскільки він був притягнутий до кримінальної відповідальності неповнолітнім, а також про умову про те, що після отримання паспорта він з реєстрації зніметься. ОСОБА_23 проживав у буд. АДРЕСА_2 зі своїми батьками та бабусею. ОСОБА_1 став проживати у АДРЕСА_1 за декілька років до смерті ОСОБА_17, але без її згоди, ніякої участі в її догляді не брав, навпаки, створював неможливі умови для її проживання своєю поведінкою, гучними компаніями. Восени 2014 року свідок неодноразово приїжджав до цього будинку, але попасти до нього не могли, оскільки у дворі бігали неприв'язані собаки.

Свідок ОСОБА_24 пояснила, що вона знала ОСОБА_9 раніше, ніж ОСОБА_25. Оформлення на невістку договору дарування пояснює тим, що ОСОБА_17 дуже хвилювалася, щоб у ОСОБА_25, яка її фактично доглядала, не виникли проблеми в зв'язку з оформленням спадщини. ОСОБА_26 їй особисто казала, що вона втратила синів, але отримала донечку (ОСОБА_25). В цьому будинку були у травні 2014, на виборах, але додому не попали, оскільки у дворі бігали неприв'язані собаки. ОСОБА_1 був притягнутий до кримінальної відповідальності неповнолітнім, перебував у місцях позбавлення волі, з яких звільнився у 1999 році, і тоді ж необхідно було отримати паспорт та реєстрацію. ОСОБА_17 надала згоду на реєстрацію у АДРЕСА_1, але фактично він проживав у сусідньому будинку АДРЕСА_2 Він обіцяв бабусі знятися з реєстрації, коли отримає паспорт, але цього не зробив. Згоду на його проживання ОСОБА_17 не давала. Незадовго до смерті ОСОБА_26 він самовільно поселився у АДРЕСА_1, ОСОБА_17 їй скаржилася, але нічого зробити не могла. За ОСОБА_9 доглядали ОСОБА_4, ОСОБА_2, інші сторонні жінки, яких наймала ОСОБА_2. На похованні ОСОБА_26 не було.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно з ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, стороною позивача за первісним позовом не надано належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів порушення або можливого порушення у майбутньому його права користування житловим приміщенням з боку власника будинку АДРЕСА_1 як зазначено у позовній заяві та поясненнях, наданих у судовому засіданні.

Водночас позивач не заперечував, що з боку відповідача не вживалися будь-які конкретні дії, які б унеможливлювали, утрудняли чи іншим чином перешкоджали користуватися будинком АДРЕСА_1 саме до звернення до суду у вересні 2013 року.

Відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Судом під час розгляду сторонам роз'яснено їх процесуальні права, наслідки невчинення процесуальних дій, пов'язаних з необхідністю доведення та встановлення на підставі належних та достатніх доказів обставин, на які посилається сторона, роз'яснено право на допомогу суду у збиранні доказів, в отриманні яких у сторін є перешкоди.

Позивач за первісним позовом та його представник жодних клопотань про витребування доказів на підтвердження можливих майбутніх перешкод з боку відповідача не заявили та доказів щодо цього суду не надали.

Як вбачається з матеріалів справи, в тому числі з пояснень свідків, позивач за первісним позовом безперешкодно користується будинком АДРЕСА_1.

Також слід зазначити, що суд погоджується з твердженням відповідача за первісним позовом, що жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту здійснення позивачем ремонтних робіт у спірному будинку суду не надано.

Договір про надання споживчого кредиту №, укладений 28.10.2012 року ОСОБА_1 та ПАТ «ОТП Банк», на думку суду, не є належним доказом на підтвердження отримання та скерування ОСОБА_1 коштів саме на проведення ремонтних робіт у будинку, як про це стверджує позивач.

Як вбачається з п.1.1 вказаного договору, позивачеві надається споживчий кредит для придбання товару у продавця на суму 20 557 грн., послуг зі страхування на суму 3 700, 26 грн., пакету послуг «Повернемо загублене», пакету послуг «Технарі. Саппорт Оптимум». Зміст указаних супутніх послуг, який полягає, зокрема, у повідомленні оператора мобільного зв'язку позичальника про втрату позичальником мобільного телефону і SIM-картки, а також у поверненні втраченого мобільного телефону і SIM-картки, у проведенні профілактичних оглядів та необхідних робіт відносно придбаного товару, усунення його дефектів, включаючи заміну дефектних деталей та вузлів, є притаманним договорам про надання кредиту для придбання мобільних пристроїв і не надає суду жодних підстав для висновку щодо отримання ОСОБА_1 кредитних коштів для придбання будівельних матеріалів.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права користування житловим приміщенням є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо зустрічного позову, який було подано у листопаді 2013 року, суд враховує, що жодного доказу наявності перешкод у користуванні будинком АДРЕСА_1 з боку позивача за первісним позовом суду не надано.

В той же час матеріали справи містять висновки Голосіївського РУ ГУ МВС України у м.Києві від 14.07.2014 року та від 18.07.2014 року щодо подій та правовідносин між позивачем та відповідачем, які виникли після пред'явлення первісного позову та зустрічної позовної заяви (а.с.146, 147).

Так, з указаних висновків вбачається, що 02.07.2014 року позивач за зустрічним позовом не змогла потрапити до будинку АДРЕСА_1 через собак на подвір'ї, яких відповідач за зустрічним позовом відмовився прив'язати на поводок. В той же час грубого порушення громадського порядку виявлено не було.

Також з висновку від 18.07.2014 року вбачається, що 05.07.2014 року виник конфлікт між позивачем та відповідачем, який носив суто словесний характер без вчинення будь- яких протиправних дій, що не може свідчити про перешкоджання у користуванні будинком АДРЕСА_1 будь-якою із сторін спору.

Окремо слід зазначити про те, що матеріали справи не містять жодної інформації щодо власників собак, про наявність яких наголошує як позивач за зустрічним позовом, так і свідки, про порушення правил тримання собак, про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 або інших осіб за порушення правил тримання собак, тобто вчинення ним дій, відповідальність за які передбачено ст. 154 КУпАП.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожній особі окрім інших прав гарантує, право на повагу до її житла, що насамперед стосується право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України.

Розглядаючи зустрічні позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю в частині зняття з реєстрації, суд вважає їх передчасними, оскільки відповідно до вимог ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року № 1382-IV зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в день звернення особи з відповідною заявою та наявністю перелічених у вказаній статті підстав.

Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло.

Відповідно до ст. 9 ч. 4 ЖК України ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Відповідно до ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Так, позивачем за зустрічним позовом не доведено створення перешкод ОСОБА_1 у користуванні будинком АДРЕСА_1, не доведено наявність підстав для виселення останнього, визначених, в тому числі ст.116 ЖК України, а відтак і не доведено наявність підстав для вжиття судом заходів захисту цивільних прав та інтересів.

Враховуючи висновок суду про відсутність підстав для задоволення первісного та зустрічного позовів, підстав для розподілу судових витрат суд не вбачає.

На підставі наведеного, керуючись ст.47 Конституції України, ст. 16 ЦК України, ст.ст. 4, 9, 116 ЖК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 169, 209, 212-215, 292, 294 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Голосіївський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання права користування житловим приміщенням - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Голосіївського РУ ГУМВС України в м. Києві про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через Голосіївський районний суд м. Києва.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя