Києво-Святошинський районний суд Київської області
Справа № 369/1851/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

12.06.2015 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Нікушина В.В.,

при секретарі: Москаленко І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги обґрунтував тим, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 жовтня 1998 року стягнуто із ОСОБА_2 на його користь борг у розмірі 28 118 грн. Постановою державного виконавця від 04 листопада 1998 року відкрито виконавче провадження щодо примусового стягнення боргу зі ОСОБА_2 З моменту отримання відповідачкою даних коштів, свого зобовязання остання не виконала. На сьогоднішній день гроші йому не повернуті. Також зазначив, що за період з 01 січня 2009 року по 01 лютого 2014 року сума боргу з урахуванням індексу інфляції (129,6%) складає 36 441,60 грн, а нараховані ним три відсотки річних 4217, 78 грн. Тому просив стягнути з відповідача борг з урахуванням індексу інфляції у сумі 36 441, 60 грн та 3% річних 4217,78 грн.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги. Просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

У судовому засіданні відповідачка заперечувала проти позову. Суду пояснила, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 жовтня 1998 року з неї стягнуто суму боргу в розмірі 13 320,00 грн, а також інфляційні втрати та 3% річних за період з липня 1997 року по вересень 1998 року в розмірі 14 798, 52 грн, що разом становить 28 118, 52 грн. Оскільки індекс інфляції та 3% річних не є грошовим зобовязанням в розумінні статті 509 ЦК України, тому на них не може бути повторно нараховано індекс інфляції та 3% річних. Окрім того, нею було сплачено основну суму боргу в повному обсязі. На сьогодні нею не виконано зобовязання щодо сплати інфляційних страт та 3% річних згідно рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 жовтня 1998 року. Тому просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних у межах пропущеного строку позовної давності за період з 01 січня 2009 року по 19 лютого 2014 року та в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних на суму 28 118, 52 грн.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

При розгляді справи судом встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 жовтня 1998 року стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 28 118, 52 гри, що включає в себе 13 320, 00 грн(сума основного боргу) та 14 798, 52 грн (інфляційні втрати).

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов"язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається

Ст. 526 КЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок.

Порушення зобовязання у розумінні ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов"язання, на вимогу кредитора зобов"язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вказане рішення звернуто до примусового виконання.

Так, постановою державного виконавця Дармограй М.В. державної виконавчої служби у Києво-Святошинському районі від 21 травня 2014 року №43501222 відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа №2-466, виданого 07 березня 2007 року.

При цьому, стягнуті згідно рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 жовтня 1998 року три відсотки річних та інфляційні втрати за своєю правовою природою не є санкціями, проте виходячи з положень ст. 625 ЦК України, наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Нарахування індексу інфляції та 3% річних на суму боргу є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання грошового зобовязання.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 просить суд стягнути з ОСОБА_2 суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, які нараховані на суму 28 118, 52 грн, яка включає в себе суму боргу 13 320,00 грн та інфляційні втрати 14 798,52 грн.

Таким чином, індекс інфляції та 3% річних не є грошовими зобовязаннями в розумінні статті 509 ЦК України і тому у разі невиконання зобовязання, на них не може бути нараховано індекс повторно індекс інфляції та три відсотки річних.

Окрім того, з довідки-розрахунку №440/3 ВП 43501222 складеного державним виконавцем Шкрід С.О. відділу державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції вбачається, що ОСОБА_2 сплачено борг у сумі 15 450,00 грн за період з 05 лютого 2007 по 30 квітня 2015 року. Заборгованість станом на 25 травня 2015 року складає 12 668, 52 грн.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 нарахування позивачем індексу інфляції та 3% річних на суму заборгованості у розмірі 28 118, 52 грн, а не на суму основного боргу 13 320, 00 грн, є необґрунтованими та безпідставними.

Зважаючи, що ОСОБА_2 виконано зобовязання щодо сплати суми основного боргу у розмірі 15 450, 00 грн, тому позовні вимоги щодо стягнення основної суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних не підлягають задоволенню.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004р. під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об'єктивний і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Законом України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності.

Тому, дослідивши всі матеріали справи, надавши належну оцінку наданим доказам та врахувавши пояснення сторін, а також виходячи із принципів справедливості, добросовісності і розумності суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 509, 526, 610, 625 ЦК України та ст.ст.88, 208, 213-215, 294 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів залишити без задоволення .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Київської області протягом 10 днів з дня його проголошення через Києво-Святошинський районний суд Київської області. У разі якщо особи, які беруть участь у справі не були присутні під час ухвалення рішення, апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом десяти днів з моменту його отримання.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його апеляційне оскарження.

Суддя