РІШЕННЯ

Іменем України

17.12.2015 року м. Львів

Франківський районний суд міста Львова у складі

головуючого судді- Мартинишин М.О.

при секретарі- Кметь Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2

до ОСОБА_3

про визнання права власності на майно, -

встановив:

ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просили суд визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 квартир у м. Львові по вул. Тургенева, 57«б»/2; вул. Тургенева, 57«б»/1а та визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 квартир у м. Львові по вул. Тургенева, 57«б»/2; вул. Тургенева, 57«б»/1а.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.05.2008р. померла їх донька ОСОБА_4. Після її смерті постало питання пов'язані з майном доньки ОСОБА_4 та їхнім майном, яке було оформлене на її ім'я, виник спір з цього приводу між ними та її чоловіком ОСОБА_3 відповідачем. Так, 06.11.2007р. ними було продано їх 3-х кімнатна кооперативна квартира загальною площею 60,8 кв.м , що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Виговського І., 39/52, за ціною 454500.00 грн. За вказані виручені кошти від продажу їх квартири за адресою: м. Львів, вул. Виговського, 1/52 ними було придбано квартири у м. Львові по вул. Тургенева, 57«б»/2; вул. Тургенева, 57«б»/1а. Оскільки частину коштів не вистачало для придбання цих квартир, їм потрібно було взяти кредит, але кредит їм як людям пенсійного віку банк не міг надати, тому вони вирішили придбати спірні квартири формально на ім'я доньки ОСОБА_4 та на неї оформили відповідний кредит у банку, а після обєднання квартир в одну та сплати кредиту мали переоформити право власності на своє імя. Вважають, що вказані квартири їм належать на праві приватної власності по 1/2 кожному, а оскільки відповідач не визнає їх право власності на спірне майно, тому для захисту свого права власності змушені звернутись до суду. Просять позов задоволити.

У судовому засіданні позивачі та їх представник позовні вимоги підтримали повністю, дали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Просять позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги заперечив та пояснив, що позовні вимоги позивачів є необґрунтовані, оскільки право власності позивачів не порушено відповідачем. Квартири у м. Львові по вул. Тургенева, 57«б»/2; вул. Тургенева, 57«б»/1а позивачам ніколи не належали та кошти на придбання таких вони не давали. Просить у позові відмовити.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку, що позов не підлягає до задоволення, з таких підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до роз'яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 03 квітня 2006 року ОСОБА_4 купила в ОСОБА_5 квартиру у м. Львові по вул. Тургенева, 57«б»/2 та у ОСОБА_6 квартиру у м. Львові по вул. Тургенева, 57«б»/1а(договори купівлі-продажу від 03.04.2006 року, посвідченні приватним нотаріусом ОСОБА_7, які зареєстровані в реєстрі за номерами №1082 та №1077(а.с.29-30).

Частиною 1 ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Частиною 2 цієї ж статті ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Статтею 12 ЦК України визначено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу квартири укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

У відповідності з п.3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Як вбачається із витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно №15298453 від 19.07.2007 року та №15297228 від 19.07.2007 року виданих ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», що 19.07.2007 року було зареєстровано за ОСОБА_4 право власності на квартири у м. Львові по вул. Тургенева, 57«б»/2; вул. Тургенева, 57«б»/1а.

10.05.2008 року ОСОБА_4 померла, що вбачається із копії повторного свідоцтва про смерть ОСОБА_8 І-СГ №135025 від 03.06.2008 року(а.с.6) та після її смерті відкрилась спадщина.

Однак за час життя ОСОБА_4 позивачі не претендували на спірні квартири та не мали наміру набути право власності на квартири за вищезазначеними договорами купівлі-продажу.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.ї

Підставою позову є обставини, що підтверджують наявність у позивача права власності чи іншого права на майно. Необхідною умовою захисту права власності шляхом його визнання служить підтвердження позивачем своїх прав на майно.

Суд не приймає до уваги пояснення позивачів та їх предстаника, що спірна квартира була куплена за кошти позивачів, тому що вони є голослівними, та спростовуються письмовими доказами, наданими відповідачем ОСОБА_3

Як вбачається із договору купівлі-продажу квартири за адресою: м. Львів, вул. Виговського І.,39/52 від 06.11.2007 року(а.с.8) на який посилаються позивачі у позовній заяві, що за продаж такої квартири вони придбали спірні квартири, однак такий договір був після укладення договорів купівлі-продажу від 03.04.2006 року, які посвідченні приватним нотаріусом ОСОБА_7, які зареєстровані в реєстрі за номерами №1082 та №1077 та реєстрацію права власності на таке майно, що спростовує повністю твердження позивачів, що вони використали гроші з продажу квартири за адресою: м. Львів, вул. Виговського І., 39/52 на спірне майно.

Із нотаріально посвідчених заяв від 03.04.2006 року продавців квартиру м. Львові по вул. Тургенева, 57«б»/2; вул. Тургенева, 57«б»/1а(а.с.49-50) видно, що ОСОБА_4 здійснила повністю розрахунок із продавцями таких квартир готівкою, претензій фінансового характеру до ОСОБА_4, які б стосувалися розрахунків за продані квартири вони не мають.

Як вбачається із довідки від 24.07.2009 року виданої ВАТ «Райффайзен банк Аваль», що ОСОБА_3 виступав фінансовим поручителем згідно Договору поруки №014/08-5/10733-СК від 03.04.2006 року до Кредитного договору №014/08-5/10733-СК від 03.04.2006 року позичальника ОСОБА_9, яка померла 10.05.2008 року(укладеного у день укладення договорів купівлі-продажу від 03.04.2006 року, посвідчених приватним нотаріусом ОСОБА_7, які зареєстровані в реєстрі за номерами №1082 та №1077) та те, що ОСОБА_3 здійснив остаточне погашення кредиту в сумі 26992,33 доларів США та така спростовує твердження позивачів, що вони оформляли кредит та сплачували кошти на погашення такого для придбання спірних квартир.

При цьому, договори купівлі-продажу від 03.04.2006 року, які посвідченні приватним нотаріусом ОСОБА_7, які зареєстровані в реєстрі за номерами №1082 та №1077 та реєстрація права власності на таке майно не були визнанні судом недійсними.

Суду не доведено належними доказами, що спірні квартири були придбані за кошти позивачів з продажу квартири за адресою: м. Львів, вул. Виговського І.,39/52, та те, що відповідач ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не вкладали в купівлю спірних квартир грошей, не доведено суду і та обставина, що спірні квартири повинні були оформлені на позивачів.

Позивачі у поданому позові стверджують, що підставою для звернення до суду з відповідним позовом є порушення їх майнових прав, оскільки останні вважають себе власниками спірного майна. Однак всупереч положенням ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України позивачі та їх представник не надали суду доказів, які вказують про те, що дане майно їм належить на праві власності, жодним чином не обґрунтували свого висновку, а матеріали справи не містять доказів, що це майно належить до їх власності та куплені за їх кошти.

Згідно із ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно роз'яснень, що містяться в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі» резолютивна частина рішення суду повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215-217 ЦПК України.

На підставі зазначеного, дослідивши матеріали справи, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку, щодо необхідності відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно в повному обсязі, оскільки не було доведено обставин, які б свідчили про порушення відповідачем охоронюваних їх прав та інтересів позивачів та у звязку із ненаданням позивачами та їх представником належних доказів на підтвердження свої вимог.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 31, 57, 60, 88, 169, 209, 214-215, 218 ЦПК України, -

вирішив:

у задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно - відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Мартинишин М.О.