Справа № 492/178/15-ц
АРЦИЗЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

Іменем України

17 грудня 2015 року м.Арциз

Арцизький районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Гусєвої Н.Д.,

при секретарі - Рябчук О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Арциз Одеської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міжрайонного штрафмайданчику № 9, фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, за участю третіх осіб: державного виконавця державної виконавчої служби Татарбунарського управління юстиції в Одеській області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Одеської філії дочірнього підприємства Міністерства Внутрішніх Справ України «Інфор-ресурси» про стягнення безпідставно отриманих коштів, -

встановив:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом про стягнення безпідставно отриманих коштів з ОСОБА_2 міжрайонного штрафмайданчику № 9 в сумі 887, 50 грн. та з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 в сумі 720,00 грн., посилаючись на те, що державною виконавчою службою Татарбунарського управління юстиції в Одеській області був накладений арешт на автомобіль марки «ВАЗ-21063», державний реєстраційний номер 08487ОТ, який належить на праві приватної власності ОСОБА_5 та яким позивач володіє на підставі усної угоди з останнім, та в подальшому зазначений автомобіль був вилучений у позивача та розміщений на ОСОБА_2 міжрайонному штрафмайданчику № 9. В подальшому державною виконавчою службою Татарбунарського управління юстиції в Одеській області було знято арешт на зазначений автомобіль та повернуто позивачу. При розміщенні на штрафмайданчик та при поверненні позивачу зазначеного автомобіля позивачем були сплачені зазначені суми, які позивач вважає, що ним вони були безпідставно сплачені, тому звернувся до суду з зазначеним позовом.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 міжрайонного штрафмайданчику № 9 ОСОБА_6 в судове засідання не зявився, але надав до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутність, просив відмовити в задоволенні позову, оскільки позов заявлено до неналежного відповідача.

Відповідач фізична особа-підприємець ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, але надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнав у звязку з чим відшкодував сплачені позивачем грошові кошти.

Третя особа державний виконавець державної виконавчої служби Татарбунарського управління юстиції в Одеській області ОСОБА_4 в судове засідання не зявилася, але надала до суду заяву про розгляд справи в її відсутність.

Залучений судом до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_5 про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, однак до суду не зявлявся, клопотання про розгляд справи у його відсутність не подавав, про причини неявки суд також не повідомляв.

Представник залученої судом до участі у справі в якості третьої особи Одеської філії державного підприємства Міністерства Внутрішніх Справ України «Інфор-Ресурси» про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Так, судом, у відповідності до ч. 5 ст. 74 ЦПК України, надсилалася судова повістка про виклик до суду за адресою місцезнаходження третьої особи, однак, відповідно до повернутого поштового повідомлення, третя особа за вказаною адресою вибула, що свідчить про неможливість вручення третій особі судової повістки та відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України, в цьому випадку вважається, що судовий виклик вручений третій особі належним чином.

Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, надані докази, давши їм оцінку в сукупності, суд вважає позовну заяву не обґрунтованою та не підлягаючою задоволенню із наступних підстав.

Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із цивільного законодавства, пов'язані з поверненням безпідставно набутих коштів, тому, при вирішенні спору між сторонами слід керуватися Цивільним кодексом України.

Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини.

Згідно акту опису й арешту майна від 21.10.2014р. державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Татарбунарського районного управління юстиції Одеської області ОСОБА_4 при примусовому виконанні вимоги № Ф-533У, виданої Управлінням Пенсійного фонду України в Татарбунарському районі Одеської області 22.04.2013р. було описано та накладено арешт на автомобіль марки «ВАЗ-21063», державний реєстраційний номер 08487ОТ (а.с. 6-7). Як вбачається з листа Центру надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування ОСОБА_2, Саратського, Тарутинського та Татарбунарського районів підпорядкованого УДАІ ГУМВС України в Одеській області № 1028 від 04.11.2014р., свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ОІС № 531564 від 20.11.2003р. автомобіль марки «ВАЗ-21063», державний реєстраційний номер 08487ОТ, зареєстрований на ОСОБА_5 (а.с. 8, 10). ОСОБА_5 довіреністю від 06.06.2007р. уповноважив позивача користуватися, розпоряджатися автомобілем марки «ВАЗ-21063», державний реєстраційний номер 08487ОТ строком на сім років (а.с. 104).

З постанови від 06.11.2014р. державного виконавця відділу державної виконавчої служби Татарбунарського районного управління юстиції Одеської області ОСОБА_4 вбачається, що припинено розшук та звільнено автомобіль марки «ВАЗ-21063», державний реєстраційний номер 08487ОТ з-під арешту (а.с. 9).

Згідно квитанцій № 117, № 118 від 21.10.2014р. позивачем ОСОБА_1 на рахунок Одеської філії дочірнього підприємства Міністерства Внутрішніх Справ України перераховано 864,00 грн. та 23,50 грн. за зберігання вищезазначеного транспортного засобу та надання компютерних послуг, що також підтверджується листом № 2-0163 від 30.10.2015р. (а.с. 11, 95).

Як вбачається з квитанції № 6500 від 13.12.2014р. позивачем ОСОБА_1 на рахунок фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 перераховано 720,00 грн. за транспортування вищезазначеного автомобіля (а.с. 12). Згідно заяви-розписки ОСОБА_1 від 17.06.2015р. претензій до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 не має (а.с. 91), що також підтверджено позивачем в судовому засіданні та згідно пояснень позивача відповідач фізична особа-підприємець ОСОБА_3 повернув кошти, сплачені позивачем за транспортування автомобіля.

За змістом ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею 15 ЦПК України передбачено право кожної особи - і фізичної і юридичної (згідно з ч. 1 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні та юридичні особи), на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦПК України кожній особі надано право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і зазначені способи захисту таких цивільних прав та інтересів.

За правилами частин 1 і 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд першої інстанції при вирішенні справи виносить рішення на підставі належних та допустимих доказів, досліджених в судовому засіданні відповідно до глави 5 ЦПК України.

Стаття 60 ЦПК України зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами згідно ст. 57 ЦПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Докази мають відповідати вимогам, зазначеним у статтях 58-66 ЦПК України.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно.

Відповідно до ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні чи юридичні особи, а також держава.

Як зазначалося вище ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожній особі надається право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, тобто наведену норму слід розуміти, що особа має право звернутися до суду за захистом саме своїх прав. Право на заявлення позову має особа, права, свободи або інтереси якої порушені. Іншими словами, особа не має право звернутися до суду у разі, якщо права, за захистом яких вона звернулася, їй не належать. Тому при зверненні до суду позивач повинен доводити свою юридичну заінтересованість у справі. Завдяки такому підходу реалізується принцип диспозитивності цивільного процесу, відповідно до якого кожна особа самостійно вирішує звертатися їй до суду чи ні.

В судовому засіданні було достовірно встановлено, що власником марки «ВАЗ-21063», державний реєстраційний номер 08487ОТ, є ОСОБА_5, що підтверджується відповідним свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, а позивачу лише було надано право керування, розпорядження зазначеним транспортним засобом на підставі довіреності від 06.06.2007р. термін дії якої сплив 06.06.2014р., що свідчить про те, що позивач на час арешту вказаного автомобіля, тобто 21.10.2014р. не був власником і йому не було надано право керування, розпорядження зазначеним транспортним засобом.

Таким чином, з вищезазначеного слідує, що позивач ОСОБА_1 не є власником транспортного засобу згаданого вище, а його посилання на усний договір, укладений між ним та ОСОБА_5, що нібито підтверджує, що позивач є власником вказаного транспортного засобу, є помилковими, тобто ОСОБА_1 є неналежним позивачем і у задоволенні позову йому слід відмовити. Більш того, при зверненні до суду, а також в судовому засіданні позивач не довів свою юридичну заінтересованість у справі, хоча таке право йому неодноразово надавалося судом.

Разом з ти суд зазначає, що як вбачається зі змісту ст. ст. 33, 119 ЦПК України, на позивача покладено обов'язок визначати відповідача у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов'язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень ст. 33 ЦПК України та з урахуванням ч. 4 ст. 10 ЦПК України роз'яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача.

Суд, як державний орган, на який покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов'язаний визначити суб'єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1 предявив позов про стягнення безпідставно отриманих коштів до ОСОБА_2 міжрайонного штрафмайданчику № 9, який не має статусу юридичної особи, що підтверджується листом № 74 від 06.07.2015р. Одеської філії державного підприємства Міністерства Внутрішніх Справ України «Інформ-Ресурси» згідно якого ОСОБА_2 спеціальний майданчик для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів № 9 є його структурним підрозділом та не має статусу юридичної особи (а.с. 92).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 міжрайонний штрафмайданчик № 9 не є належним відповідачем по зазначеній справі, не наділений цивільною правоздатністю, дієздатністю відповідно ст. 80 ЦК України та не має цивільної процесуальної правоздатності, дієздатності згідно ст. ст. 28, 29 ЦПК України.

Відповідно до ст. 33 ЦПК України, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

З аналізу наведеної норми закону слідує, що законодавець поклав на позивача обовязок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутися до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто, ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

В судовому засіданні судом безспірно встановлено, що відповідач ОСОБА_2 міжрайонний штрафмайданчик № 9 є неналженим відповідачем у звязку з чим судом, з урахуванням ч. 4 ст. 10 ЦПК України, неодноразово позивачу було розяснено про його право на звернення до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідача, а самеОдеську філію державного підприємства Міністерства Внутрішніх Справ України «Інформ-Ресурси» на що позивач відмовився та не дав свою згоду на залучення в якості співвідповідача та судом останнього було залучено до участі у справі як третю особу та продовжено розгляд справу.

Оскільки в судовому засіданні судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 міжрайонний штрафмайданчик № 9 є неналежним відповідачем, суд приходить до висновку, що для задоволення позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_2 міжрайонного штрафмайданчику № 9 на користь ОСОБА_1 безпідставно набутих коштів підстав не має.

Також, в судовому засіданні встановлено, що грошові кошти, які позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 останній повернув позивачу в добровільному порядку про що в судовому засіданні позивачем не спростовувалося та позивачем заявлено, що спір вирішений та претензій до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 не має, суд приходить до висновку про відмову в задоволенніпозовних вимог щодо стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 безпідставно набутих коштів також не має підстав.

У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглянув дану справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих сторонами доказів про права та взаємовідносини сторін.

Вирішивши чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються, з урахуванням того, що судом при розгляді справи встановлено, що ОСОБА_1 є неналежним позивачем, позов пред'явлено до відповідача ОСОБА_2 міжрайонного штрафмайданчику № 9, тобто не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, а позивач не заявляв та відмовився звертатися до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача на належного, залучення співвідповідача Одеську філію державного підприємства Міністерства Внутрішніх Справ України «Інформ-Ресурси», відсутній спір між позивачем та відповідачем фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, суд приходить до однозначного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 15, 1212 ЦК України, ст. ст. 1, 3, 6, 10, 11, 15, 30, 33, 57-61, 88, 158, 208-210, 212-215 ЦПК України, суд, -

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Арцизький районний суд Одеської області шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Якщо сторони, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Суддя

Арцизького районного суду ОСОБА_7