АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа №22-ц/796/1670/2015 головуючий у 1-й інстанції: Пономаренко Н.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Шахової О.В.

суддів: Головачова Я.В., Поливач Л.Д.

при секретарі: Бугай О.О.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про стягнення коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 1 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 11 липня 2014 року ВДВС Оболонського РУЮ у місті Києві направлено на адресу відповідача постанову про арешт коштів боржника від 11 липня 2014 року ВП № 43580186, винесену на підставі виконавчого листа № 2/756/5566/13 від 14 травня 2014 року, виданого Оболонським районним судом міста Києва. На виконання вищевказаної постанови відповідач наклав арешт на грошові кошти позивача, розміщені на його рахунках в банку. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2014 року вищевказана постанова державного виконавця була скасована, її копія направлена банку для виконання. Проте, банк відмовився знімати арешт з рахунків позивача, посилаючись на те, що в резолютивній частині ухвали суду не обумовлено необхідності зняття арешту з коштів боржника та не зазначено, що дана ухвала надсилається банку для виконання, а арешт може бути знятий на підставі постанови державного виконавця про зняття арешту з рахунків.

Посилаючись на наведене, позивач просив суд стягнути з ПАТ «ВТБ Банк» на його користь 11 115 грн. 78 коп. та судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 1 грудня 2014 року в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що суд першої інстанції проігнорував вимоги ч. 2 ст. 37 та п. 2 Розділу IX Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та жодним чином їх не застосував. Суд першої інстанції не звернув увагу на той факт що арешт, накладений постановою державного виконавця від 11 липня 2014 року, так і не набув чинності, оскільки не був зареєстрований відповідно до вимог ч. 2 ст. 37 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», а сама постанова про арешт коштів пізніше була скасована Оболонським районним судом міста Києва.

Суд першої інстанції прийшов до висновку що дії відповідача по виконанню постанови про накладення арешту на рахунки та відмова зняти арешт і провести операції по рахунках є правомірними, оскільки банк не зобов'язаний перевіряти чи набуло публічне обтяження у вигляді арешту коштів на рахунку чинності чи ні, а також що арешт не може бути зняти без відповідної постанови державного виконавця. Скаржник не погоджується з таким висновком суду, оскільки виконавши постанову про арешт коштів, арешт за якою, як публічне обтяження, не набув чинності, банк порушив його права як власника грошових коштів, що знаходяться на рахунках. Обов'язок будь-якого банку перевіряти чи набув арешт чинності як публічне обтяження випливає зі статті 21 Конституції України та ч. 2 ст. 37 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Також, апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що він мав надавати суду докази завершення виконавчого провадження або постанови про скасування арешту коштів, оскільки, не має арешту як публічного обтяження (оскільки арешт не набув чинності без реєстрації відповідно до ч. 2 ст. 37 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»), позивачем була надана чинна ухвала Оболонського районного суду міста Києва, яка скасувала саму постанову про арешт коштів боржника від 11 липня 2014 року ВП №43580186, яку прийняв до виконання відповідач.

Оболонський районний суд міста Києва скасувавши постанову про арешт коштів боржника від 11 липня 2014 року ВП № 43580186, фактично визнав дії державного виконавця в частині накладення арешту на кошти в сумі, зазначеній в такій постанові, протиправними, а сама постанова, у зв'язку з цим, взагалі не породжує будь-яких правових наслідків. Однак, відповідач відмовився скасовувати свої дії щодо накладення арешту на рахунки позивача, порушивши цим права позивача.

В судове засідання суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 не з‛явився, про день і час розгляду справи повідомлений за законом належно.

Неявка позивача в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК неявка сторін,або інших осіб,які беруть участь у справі,належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Представник відповідача ПАТ «ВТБ Банк» заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом установлено, що постановою старшого державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ у місті Києві Васильєва С.С. від 11 липня 2014 року ВП № 43580186 при примусовому виконанні виконавчого листа № 2/756/5566/13, виданого Оболонським районним судом міста Києва 14 травня 2014 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості за кредитним договором та судових витрат у загальному розмірі 1003046 грн.79 коп., було накладено арешт на вищезазначені кошти боржника в межах суми 3 129 927 грн. (а.с.12).

Своїм листом від 20 серпня 2014 року, вих. № 2470/100-2 відповідач повідомив державного виконавця про виконання постанови ВП № 43580186 від 11 липня 2014 року, в якому додатково зазначив, що станом на 20 серпня 2014 року залишку коштів на поточних рахунках боржника недостатньо для виконання постанови (а.с. 13).

Також установлено, що 17 жовтня 2014 року ухвалою Оболонського районного суду міста Києва скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ у місті Києві Васильєва С.С. задоволено частково, та, зокрема, скасовано постанову про арешт коштів боржника від 11 липня 2014 року, винесену державним виконавцем при примусовому виконанні виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості за кредитним договором та судових витрат у загальному розмірі 1003046,79 грн., якою накладено арешт на кошти боржника у межах суми 3129927 грн., та зобов'язано державного виконавця вирішити питання щодо накладення арешту на кошти боржника в межах суми стягнення за вказаним виконавчим листом у розмірі 1003046,79 грн. (а.с.4-8).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно установлено судом першої інстанції, в ухвалі Оболонського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2014, зокрема, зазначено, що підстав для визнання протиправними дій державного виконавця при примусовому виконанні виконавчого листа 3 щодо винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, якою накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 у межах звернення стягнення 1003046 грн. 79 коп., суд не вбачає, оскільки вказані дії вчинені державним виконавцем відповідно до положень ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 1 ст. Закону України «Про виконавче провадження», вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що в даному випадку дії Банку щодо неповернення грошових коштів з рахунку позивача, як боржника у виконавчому провадженні, є такими, що не суперечать ст. 1074 ЦК України, оскільки право клієнта щодо розпоряджання своїми коштами обмежено не з ініціативи відповідача, а на підставі судового рішення про стягнення заборгованості, на виконання якого проводяться виконавчі дії.

Також вірним є висновок суду першої інстанції про те, що після закриття рахунків позивача 3 листопада 2014 року, кошти не можуть бути видані раніше, ніж з них буде знято арешт, адже станом на сьогоднішній день відповідач діє відповідно до постанови про арешт коштів. Крім того, тільки після накладання арешту на рахунок боржника, державний виконавець надає в банк платіжне доручення про примусове списання грошових коштів (за наявності) із рахунку боржника, і банк зобов'язаний перерахувати кошти на рахунок державної виконавчої служби.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до положень ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Установивши, що заявлені позовні вимоги не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, які б свідчили про порушення відповідачем прав позивача або встановлення обмежень щодо розпорядження грошовими коштами позивача в розумінні ст. 1074 ЦК України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

Під час установлення зазначених фактів судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість ухвалення рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 1 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді: