АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/1928/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - Фролов М.О.
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою Заступника прокурора Голосіївського району м. Києва в інтересах Київської міської ради, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 липня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про примусове виконання зобов'язання за договором та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності,

встановила:

20.01.2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про примусове виконання зобов'язання за договором про спільну діяльність та визнання права власності на 1/3 частину нежитлової будівлі по АДРЕСА_1, загальною площею 195,5 кв.м.

20.05.2014 року відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1, загальною площею 195,5 кв.м.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 07 липня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 - задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1, площею 195, 5 кв.м., що позначено у технічному паспорті на громадський (виробничий) будинок (приміщення) нежитлове від 16 липня 2013 року під літерою «В».

Не погоджуючись з рішенням, Заступник прокурора Голосіївського району м. Києва в інтересах Київської міської ради, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду в частині задоволення зустрічного позову та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні зустрічного позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказував, що в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_3 звертався до відповідних органів про оформлення права власності на об'єкт нерухомого майна, з наданням відповідних дозволів та документів на підтвердження того, що нерухоме майно введено в експлуатацію, докази про присвоєння єдиної поштової адреси на спірне приміщення, документи, що підтверджують виникнення речових прав на земельну ділянку, договору про спільну діяльність тощо.

Вважає безпідставним висновок суду про наявність підстав для визнання за ОСОБА_3 права власності, оскільки останнім не доведено факту набуття права власності на збудоване нерухоме майно, яке згідно зі ст. 331 ЦК України виникає з моменту його державної реєстрації. Крім того, матеріали справи не містять жодного дозвільного документу, необхідність яких визначена земельним та містобудівним законодавством, а також доказів того, що новозбудоване нерухоме майно було прийняте в експлуатацію та пройшло державну реєстрацію.

Таким чином, суд першої інстанції, постановляючи рішення, не надав оцінку тому факту, що будівництво спірного об'єкту здійснювалось в порушення вимог чинного земельного та містобудівного законодавства, без належних дозвільних документів, а отже є самочинним будівництвом.

Крім того, звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватись за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Проте, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач звертався до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві з заявою про прийняття об'єкта до експлуатації.

В судовому засіданні прокурор та представник Київської міської ради підтримали апеляційну скаргу та просили скаргу задовольнити. Представник Держархбудінспекції України подав письмові пояснення, в яких апеляційну скаргу прокурора також просив задовольнити.

Сторони та їх представники в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, тому колегія відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України визнала за можливе розглянути справу в їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на 1/3 частину нежитлової будівлі по АДРЕСА_1, позивач ОСОБА_2 свої вимоги обґрунтовував тим, що між ним та ОСОБА_3 було укладено договір про спільну діяльність, відповідно до якого позивач зобов'язався інвестувати кошти у будівництво складу на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1, а відповідач ОСОБА_3 - передати у власність ОСОБА_2 1/3 частину вказаного складу, після його введення в експлуатацію. При цьому вищезазначений договір було оформлено гарантійним листом ОСОБА_3 від 12.07.2013 року.

Позивач зазначав, що виконав свій обов'язок та сплатив кошти в якості інвестиції у будівництво складу, однак відповідач ОСОБА_3 ухилився від передання йому у власність частини складу, тому позивач просив визнати за ним право власності на 1/3 частину нежитлової будівлі по АДРЕСА_1, загальною площею 195,5 кв.м.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не надано суду та в матеріалах справи відсутні докази оплати ним коштів на фінансування будівельних робіт для завершення будівництва нежитлової будівлі по АДРЕСА_1, площею 195,5 кв.м.

Рішення суду у вказаній частині не оскаржується, обов'язкових підстав для скасування рішення не вбачається, а тому колегія суддів рішення у викладеній частині не перевіряє.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_3 свої вимоги обґрунтовував тим, що йому належить на праві користування строком на 25 років земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1. На зазначеній земельній ділянці він збудував нежитлову господарську будівлю, загальною площею 195,5 кв. м. Крім того, на його замовлення було виготовлено технічний паспорт щодо зазначеної господарської будівлі площею 195,5 кв. м. Вказував, що надав ОСОБА_2 гарантійний лист від 12.07.2013 року, яким зобов'язався у майбутньому передати ОСОБА_2 за нотаріально посвідченим договором право власності на 1/3 частину нежитлової господарської будівлі, за умови фінансування останнім будівельних робіт для завершення будівництва нежитлової господарської будівлі.

Однак, ОСОБА_2 не виконав своє зобов'язання та не сплатив кошти для фінансування завершення будівництва нежитлової господарської будівлі, а тому у нього відсутні зобов'язання перед ОСОБА_2 за гарантійним листом та права у останнього на 1/3 частину спірної нежитлової будівлі.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 зазначав, що оскільки між ним та ОСОБА_2 існує спір про право власності на вищезазначену нежитлову будівлю, то просив визнати його право власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1, загальною площею 195,5 кв.м.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з положень ст. 41 Конституції України, ст. 319, 321, 392 ЦК України та дійшов висновку, що ОСОБА_3 має конституційне право на захист свого майнового права, яке оспорюється ОСОБА_2, тому право ОСОБА_3 підлягає захисту шляхом визнання за ним права власності на вказану нежитлову будівлю, враховуючи ті обставини, що у технічному паспорті від 16.07.2013 року не вказано про наявність самовільно збудованої, переобладнаної площі у нежитловому приміщенні літ. «В», загальною площею 195,5 кв.м. по АДРЕСА_1.

Крім того, відповідно до наявного у матеріалах справи висновку № ЕД-1-114/28, складеного експертом ПП «Центр судових досліджень Есперттранссервіс» ОСОБА_4, зазначене нежитлове приміщення відповідає державним будівельним нормам і стандартам, вимогам техніки безпеки, санітарним нормам, правилам пожежної безпеки та їх подальша експлуатація в якості нежилих приміщень можлива.

Однак з даними висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, вважає їх такими, що не відповідають обставинам справи, а обставини справи, які суд вважав встановлені, не доведені належними та допустимими доказами, висновки суду зроблені з порушенням норм матеріального права, виходячи з наступного.

Обґрунтовуючи наявність у ОСОБА_3 права на забудову земельної ділянки, суд першої інстанції посилався на витяг з бази міського земельного кадастру від 22.01.2013 року, відповідно до якого у реєстрі земельних ділянок ОСОБА_3 зареєстровано як землекористувача строком на 25 років земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, код 79:008:039.

Проте такий висновок не відповідає обставинам справи та не ґрунтується на належних та допустимих доказах. Як вбачається із Чергового кадастрового плану - витягу з бази даних міського земельного кадастру від 22.01.2013 року ( а.с. 4), право користування ОСОБА_3 земельною ділянкою за вказаною адресою під кадастровим номером 79:008:039 - не підтверджене. Документи щодо вказаної земельної ділянки знаходяться в стадії розробки прав , а саме - ОСОБА_3 надана згода на розроблення документації із землеустрою для оренди цієї земельної ділянки на 25 років.

Відповідно до ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 126 ЗК України (у редакції Закону України від 07.07.2011 № 3613-VI) встановлено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про оренду землі», орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою.

Відповідно до норм Земельного кодексу України, право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 ЗК), землекористувачі (стаття 95 ЗК), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (стаття 102-1 ЗК) або з інших передбачених законом підстав.

Разом з тим, матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів тих обставин, що ОСОБА_3 належить зареєстроване у встановленому законом порядку право оренди земельної ділянки по АДРЕСА_1, на якій збудована вказана нежитлова будівля.

Відповідно до п. 4 ст. 26, ст. 27 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог необхідної містобудівельної документації, отриманої забудовником до початку виконання будівельних робіт, зокрема: вихідних даних, технічних умов, будівельного паспорта, розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт.

Відповідно до п.2, 3 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13.04.2011 року, прийняття в експлуатацію об'єктів, що належать до I-III категорії складності, та об'єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації. Прийняття в експлуатацію об'єктів, що належать до IV і V категорії складності, здійснюється на підставі акта готовності об'єкта до експлуатації шляхом видачі Інспекцією сертифіката.

Разом з тим, матеріали справи не містять жодного дозвільного документа, необхідність отримання яких визначена містобудівним законодавством, а також доказів того, що новозбудоване нерухоме майно на час розгляду справи було прийняте в експлуатацію та пройшло державну реєстрацію. Також в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач звертався до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві з заявою про прийняття об'єкта в експлуатацію.

Відповідно до ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України , висловленої у постанові від 28.01.2015 року по справі № 6-225цс14, згідно з частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

До початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов'язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку. Особа, яка здійснила самочинне будівництво об'єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України.

Проте, звертаючись до суду з даним позовом, як на підставу для задоволення своїх вимог, ОСОБА_3 посилався також на норми ст. 331 ЦК України (визнання права власності на новостворене нерухоме майно).

Частиною 2 ст. 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, об'єкт будівництва набуває статусу новоствореного нерухомого майна лише після прийняття об'єкта в експлуатацію та здійснення державної реєстрації права власності на нього.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 05.02.2014 року по справі № 6-131цс13, порядок та умови набуття права власності на новостворене майно врегульовані положеннями статті 331 ЦК України. Зазначена стаття не передбачає можливості виникнення права власності на новостворене нерухоме майно за рішенням суду.

Також Пленум Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у п. 15 Постанови № 5 від 07.02.2014 року роз'яснив, що до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК).

У зв'язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку.

Таким чином, за відсутності належних доказів наявності у ОСОБА_3 права власності чи користування земельною ділянкою, наявності необхідної містобудівельної документації, а також доказів про прийняття в експлуатацію вказаного нерухомого майна та його державної реєстрації, судом першої інстанції зроблено необґрунтовані висновки про набуття позивачем права власності на зазначене нежитлове приміщення.

Посилання суду першої інстанції на наявність технічного паспорта, виданого Київським міським БТІ 16.07.2013 року та висновок спеціаліста про відповідність збудованого нежитлового приміщення державним будівельним нормам - колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки зазначені документи, відповідно до вищевикладених норм матеріального права не свідчать про виникнення у ОСОБА_3 права власності на об'єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення.

Висновки суду першої інстанції з посиланням на ст. 392 ЦК України колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки позов про визнання права власності у разі оспорювання чи невизнання цього права іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності - має право пред'являти лише власник майна, тобто особа, яка набула права власності у встановленому законом порядку. Тоді як відповідно до наявних у матеріалах справи доказів - право власності на нерухоме майно на час розгляду справи у ОСОБА_3 не виникло.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги, необхідність відповідно до ст. 309 ЦПК України скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову про визнання права власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-309, 313- 317, 218 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Голосіївського району м. Києва - задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 липня 2014 року - скасувати в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1, площею 195, 5 кв.м. - відмовити.

В іншій частині рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 липня 2014 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: