Справа № 742/2906/15-ц Провадження № 22-ц/795/2106/2015 Головуючий у I інстанції Гумен В. М. Доповідач - Губар В. С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - судді Губар В.С.,

суддів - Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

при секретарі Козлачковій Ю.В.

з участю представника ОСОБА_1- ОСОБА_2, ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4, ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 29 вересня 2015 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 задоволено: визнано недійсним укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 19 лютого 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Прилуцького міськрайонного нотаріального округу за реєстровим номером 242. (а.с.59-60,77-79).

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 звернулись до суду із апеляційними скаргами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Апелянт наполягає, що на момент укладення спірного договору купівлі-продажу він був власником квартири, будь-яких обмежень щодо продажу квартири не існувало. Апелянт зазначає, що позивач просила визнати недійсним договір купівлі-продажу, проте судом не було враховано, у який спосіб підлягає захисту порушене право позивача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Апелянт наголошує, що суд першої інстанції, розглядаючи справу, вийшов за межі позовних вимог та без наявності доказів та достатніх підстав задовольнив позов, змінивши з власної ініціативи підставу позову. Вказує, що між нею та ОСОБА_3 було досягнуто всіх необхідних умов для укладення договору купівлі-продажу, правочин відповідав внутрішній волі обох сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Перевіряючи доводи скарг, апеляційним судом встановлено, що з 04.12.1993 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 12.03.2012 р. Від подружнього життя мають доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Судом встановлено, що 14 грудня 1999 року під час перебування у шлюбі подружжям ОСОБА_7 куплена трикімнатна квартира АДРЕСА_2, право власності на яку згідно договору купівлі-продажу було зареєстровано за ОСОБА_3

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 21 лютого 2014 року встановлено порядок користування вказаною вище квартирою між ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_7

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 24 липня 2013 року, яке набрало законної сили, за ОСОБА_5 визнано право власності на 1/2 частину зазначеної вище квартири, житлова площа якої становить 40,1 кв.м, загальна 64,0 кв.м. Зазначені обставини в апеляційному суді сторони не спростовували і не заперечували.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 24 грудня 2012 року ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні позову про припинення права ОСОБА_5 на частку в праві спільної часткової власності у спірній квартирі.

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 04 лютого 2015 року скасовано рішення Прилуцького міськрайонного суду від 24 грудня 2012 року та припинено право власності ОСОБА_5 на 1/2 частину спірної квартири, визнано за ОСОБА_3 право власності в цілому на квартиру АДРЕСА_3.

19 лютого 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу спірної квартири (а.с.14-15), на підставі якого право власності на зазначену квартиру зареєстровано 19.02.2015 року за ОСОБА_1 (а.с.93).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 квітня 2015 року рішення апеляційного суду Чернігівської області від 04 лютого 2015 року скасовано та залишено в силі рішення Прилуцького міськрайонного суду від 24 грудня 2014 року, яке набрало законної сили (а.с.12-13). Як встановлено ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 22 квітня 2015 р., суд першої інстанції, встановивши сукупність таких обставин, як: наявність у ОСОБА_5 значної частки у спірній квартирі; відсутність згоди відповідача на припинення її права у спільній частковій власності на квартиру та на отримання компенсації; відсутність іншого житла у м.Прилуки; відсутність доказів, які б свідчили, що відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні спірною квартирою і створює неможливі умови для спільного користування спільним житлом; припинення права на частку у спільному майні може завдати відповідачу істотної шкоди, обгрунтовано відмовив ОСОБА_3 у задоволенні позову про припинення права власності ОСОБА_5 на частку у праві спільної часткової власності на підставі ст. 365 ЦК України.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України зазначені судові рішення суду першої інстанції та ця ухвала суду касаційної інстанції є преюдиціальними при вирішенні цієї справи. (а.с.12-13).

Окрім того, апеляційний суд приймає до уваги, що ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20 серпня 2015 року за заявою представника ОСОБА_4, ОСОБА_8 повернуто грошові кошти у сумі 115773,00 грн., внесені ним на депозитний рахунок по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про припинення права на частку в праві спільної часткової власності. Ці обставини в апеляційному суді ніхто не спростовував і не заперечував.

Оскільки ОСОБА_1 відмовляється повернути 1/2 частину спірної квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_9, остання звернулась до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 19 лютого 2015 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 провів відчуження квартири з порушенням вимог закону та у звязку із скасуванням рішення суду, на підставі якого за ним було визнано право власності на це житлове приміщення, а тому визнанням недійсним договору купівлі-продажу в повній мірі захищається право власності позивача на нерухомість.

Апеляційний суд повністю погоджується із такими висновками, оскільки судом першої інстанції обставини справи зясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненню.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Частиною 1 статті 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння, було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Дійсно, ОСОБА_1 набула права власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу, придбавши її у ОСОБА_3, право власності на яку за останнім набуте згідно рішення апеляційного суду Чернігівської області від 04 лютого 2015 року, а не за обставин, зазначених у частині 1 статті 388 ЦК України. Проте, це рішення апеляційного суду не мало статусу остаточного, оскільки сторони мали право оскаржити його у касаційному порядку, і яке й було скасовано вищенаведеною ухвалою Вищого спецалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та підтверджено законність рішення Прилуцького міськрайонного суду від 24 грудня 2012 року. Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦК України визначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушувати права інших осіб.

Відтак, вирішуючи спір, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що на даний час відпала правова підстава набуття ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру,оскільки судове рішення апеляційного суду скасовано судом касаційної інстанції, а тому ОСОБА_1 володіє цим майном на незаконних підставах, що порушує права позивача, проте зазначене не є підставою для витребування майна у ОСОБА_1 як з чужого незаконного володіння на підставі ст.ст. 387, 388 ЦК України.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з положеннями ЦК України, особа, яка вважає, що її речові прав порушені, має право звернутися до суду з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (статті 215-235).

Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування підстав визнання недійсним договору купівлі-продажу від 19 лютого 2015 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, ОСОБА_5, крім ст.ст. 387,388 ЦК України, посилалась і на скасування рішення суду, на підставі якого ОСОБА_3 набув право власності на квартиру, а тому доводи апеляційних скарг щодо посилання місцевого суду в обґрунтування заявлених позовних вимог на ст.ст. 387, 388 ЦК України не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Суд першої інстанції, зважаючи на обставини цієї конкретної справи, прийшов до обгрунтованого висновку про задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 19 лютого 2015 року, враховуючи що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є правильним.

Таким чином, доводи апеляційних скарг не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і, згідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Апеляційним судом не встановлено таких порушень норм матеріального і процесуального права, що призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору між сторонами або таких, що тягнуть за собою безумовне скасування судового рішення, а тому відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: