233 № 233/2266/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

21 серпня 2015 року м. Костянтинівка

Костянтинівський міськрайонний суду Донецької області у складі

головуючого-судді Котормуса Т.І.;

за участі секретаря судового засідання Махоти О.В.;

позивачки ОСОБА_1;

представника позивачки ОСОБА_2;

представника третьої особи ОСОБА_3 міської ради ОСОБА_4;

представника третьої особи КП "Служба єдиного замовника" ОСОБА_5;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_6 до ОСОБА_7, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 міська рада Донецької області та Комунальне підприємство "Служба єдиного замовника ОСОБА_3 міської ради" про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,

ВСТАНОВИВ:

29 квітня 2015 року до суду звернулась ОСОБА_6 з позовом до ОСОБА_7 в якому, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с. 38-40) просить суд визнати відповідача особою, яка втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою №1 в будинку №11 розташованому по вул. Шкільній у м. Костянтинівка Донецької області, з врахуванням обставин, які прямо вказують на порушення відповідачем вимог житлового законодавства України.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 01.01.2014 р. померла її мати ОСОБА_8, яка була основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1, а в цій квартири, при її отриманні, були також зареєстровані вона та її брат відповідач по справі, як діти основного квартиронаймача. Зазначає, що з 2005 року відповідач в спірній квартирі не проживає, про таку квартиру не піклується, добровільно з реєстрації знятись не бажає, хоча фактично має іншу житлову площу, де проживає зі своєю сімєю. Також вказує, що після смерті матері ОСОБА_3 міська рада не ставила під сумнів право на їх подальше проживання, чим було визнано її та відповідача право проживати та користуватися спірним житловим приміщенням, а відповідач проживав у квартирі, спільній з дружиною, з 2010 р. до того часу, коли його дружина подала до суду позов про розірвання шлюбу, тобто до квітня 2015 р. З посиланням на ст. 116 ЖК України зазначає, що відповідач знаходиться на обліку в наркологічному диспансері, однак лікування є марним, і він псує обстановку в квартирі, порушує правила співжиття та робить неможливим проживання у спірній квартирі.

В судовому засіданні позивача ОСОБА_6 та її представник ОСОБА_2 вимоги підтримали та пояснили суду, що позивачка зі своїм братом зареєстровані у спірній квартирі та проживали там після смерті їх матері. Квартира є не приватизована та перебуває у комунальній власності. Позивачка зверталась для переукладення договору найму, однак у звязку із відсутністю згоди її брата, їй було відмовлено. На даний час вона, ОСОБА_6, як і її брат, не проживають у спірній квартирі, через відсутність у ній житлових умов. Підтвердила, що останні два місяці відповідач почав відвідувати спірне житло. З посиланням на те, що він псує квартиру та ніяким чином не бажає утримувати її, просить позовні вимоги задовольнити.

Відповідач ОСОБА_7 в судове засідання не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча про час та місце його слухання був повідомлений належним чином. З огляду на повторну неявку відповідача, а також зважаючи на згоду позивача щодо проведення заочного розгляду справи, суд проводив заочний розгляд справи у відповідності до ст.ст. 224, 225 ЦПК України.

Представник третьої особи ОСОБА_3 міської ради ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначивши, що як позивач так і відповідач не проживають у спірній квартирі, а також обоє не сплачують плату за користування такою квартирою. Відповідач розлучився із своєю дружиною, і на даний час ця квартира є його єдиним житлом, у звязку із чим, він там останнім часом періодично зявляється.

Представник третьої особи КП "Служба єдиного замовника" ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що відповідач не порушує порядок в спірній квартирі, останнім часом проживає там. За даною квартирою є заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг. При вирішенні справи поклався на думку суду.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозвязку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини.

На підставі рішення виконавчого комітету ОСОБА_3 народних депутатів №229 від 02.06.1994 р. ОСОБА_9 було видано ордер на вселення в квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 8). В склад сімї увійшли окрім неї ще дві особи: її дочка ОСОБА_6 (позивачка) та син ОСОБА_10 (відповідач).

Як видно із довідки №151 від 27.02.1996р. така квартира на підставі рішення №13 від 17.01.1996р. виведена із розряду службових (а.с. 9), право власності на таку не зареєстроване, що підтверджується листом КП "ОСОБА_3 МБТІ" від 18.08.2015р. №362 (а.с. 77).

Після смерті основного квартиронаймача ОСОБА_8 01.01.2014р. (а.с. 6) у квартирі залишаються зареєстрованими позивачка ОСОБА_6, її син ОСОБА_11 1997р.н., та відповідач ОСОБА_7, що підтверджується довідкою КП "Служба єдиного замовника" б/н від 06.04.2015р. (а.с. 10).

Як видно з листа Управління комунального господарства ОСОБА_3 міської ради №795 від 24.07.2015р. (а.с. 58) позивачка ОСОБА_6 зверталась із заявою про зміну договору найму на спірну квартиру, однак їй було відмовлено через відсутність згоди зареєстрованого в цій квартирі її брата відповідача по справі.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що зі сторонами по справі знайома, оскільки є їх сусідом, інколи бувала у квартирі. В квартирі з 1993 року проживали позивачка, відповідач, їх мати та її співмешканець. З 2004 року відповідач виїхав з цієї квартири, зявляється періодично з метою висилити позивачку, був пяний та часто дебоширив, а в квартирі проживає позивачка та її син. Зазначила, що якщо сторони зустрічаються, то виникає скандал. За квартирою на даний час доглядає позивачка, періодично ремонтує.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що вона є двоюрідною сестрою позивачки, на даний час, відповідач не проживає на спірній квартирі більше пяти років, позивачка ОСОБА_6 разом зі своїм сином також там не проживає, а живе фактично на орендованій квартирі. Зазначила, що декілька днів назад, вона ходила разом із позивачкою у спірну квартиру і там бачила особисті речі ОСОБА_7, знає, що в нього є ключі від цієї квартири. Особисті речі відповідача там знаходяться, так як дружина відповідача у звязку із розлученням, перевезла його речі у спірну квартиру.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 суду пояснила, що відповідача знає давно, він веде поганий спосіб життя, зловживає спиртними напоями, більше шести років проживає з дружиною. Позивачка ОСОБА_6 разом зі своїм сином на даний час проживає разом з нею в її в квартирі.

Розглядаючи вимогу позивачки про визнання відповідача втративши право користування спірним житлом, суд відзначає наступне.

За приписами ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. В свою чергу, відповідно до ст. 71 цього Кодексу при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" №2 від 12.04.1985р. зазначено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки (п. 10).

Оцінюючі зібрані по справі докази, суд дійшов до висновку, що відповідач не проживає в спірній квартирі з поважних причин, а саме з причини непридатності такої квартири до проживання за її технічним станом.

Так, судом з пояснень самої позивачки та осіб, які беруть участь у справі встановлено, що спірна квартира не придатна для проживання, і в ній на даний час ніхто не проживає, в т.ч. сама позивачка, що також підтвердили свідки. Зокрема свідок ОСОБА_14 суду пояснила, що позивачка ОСОБА_6 на даний час проживає у неї. Крім того, в матеріалах справи (а.с. 56) є заява позивачки директору КП "Служба єдиного замовника" від 22.07.2015р. в якій вона просить направити комісію для складання акту санітарно-технічного стану квартири, оскільки в ній вона проживати не може через те, що її брат виносить майно, руйнує сантехніку, комунікації тощо.

Отже, суд при розгляді даної справи дійшов до висновку, що відповідач, як і позивачка, не проживають у спірній квартирі через непридатність її до такого проживання, що свідчить про поважність причин відсутності відповідача понад шість місяців у спірному житлі.

Також, з письмових доказів по справі, показів свідків та пояснень самої позивачки судом встановлено, що на даний час у спірній квартирі є особисті речі відповідача та він там періодично зявляється з метою доступу до такої квартири а останні два місяці проживає.

Так, у висновку дільничного інспектора міліції від 30.06.2015р. (а.с. 45) зазначено, що відповідач ОСОБА_7 мешкає за спірною адресою. З акту перевірки паспортного режиму від 12.08.2015р. (а.с. 75) видно, що відповідач періодично відвідує спірну квартиру, а проживає в ній тільки останні два місяці.

Як розяснено у п. 10 згаданої вище Постанови Пленуму №2 від 12.04.1985р., коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім'ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу.

З огляду на те, що відповідач повернувся проживати у спірну квартиру, через розлучення із дружиною, що судом беззаперечно встановлено, то його не можна вважати таким, що втратив право на це житло, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Щодо посилань позивачки та її представника на постійне руйнування відповідачем квартири, порушення порядку співжиття, що робить спірну квартиру непридатну для проживання, то суд відзначає, що вказані обставини закон не повязує із таким способом захисту як визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Обставина руйнування відповідачем квартири, порушення порядку співжиття, що робить спірну квартиру непридатну для проживання, може бути, у відповідності до ст. 116 ЖК України, підставою для виселення відповідача, однак такої вимоги позивачка не заявляла ані в первинній редакції своїх позовних вимог, ані в уточненій.

У п. 11 Постанови Пленуму №2 від 12.04.1985р. зазначено, що суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 Житлового кодексу України. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача.

Зважаючи на те, що підставу або предмет позову у відповідності до положень ст. 31 ЦПК України позивачка не змінювала, вимог про виселення відповідача з спірної житлової квартири не заявляла, то суд дійшов до висновку, що така обставина як руйнування відповідачем квартири та порушення порядку співжиття в ній не може бути підставою для визнання його таким, що втратив право користування житлом.

Керуючись ст. ст. 8, 11, 15, 88, 208-209, 214-215, 218, 224-225 Цивільного процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_7, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 міська рада Донецької області та Комунальне підприємство "Служба єдиного замовника ОСОБА_3 міської ради"про визнання особи такою, що втратила право користування житлом відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копій рішення.

Суддя