Апеляційний суд Житомирської області
Справа №2-137/12 Головуючий у 1-й інст. Зубчук І. В.
Категорія 43 Доповідач Широкова Л. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Широкової Л.В.,

суддів Борисюка Р.М., Матюшенка І.В.,

при секретарі судового

засідання ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 30 вересня 2015 року та на додаткове рішення цього ж суду від 30 жовтня 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною власністю та його розподіл та позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом,-

в с т а н о в и л а :

У вересні 2011 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання майна спільною власністю подружжя та його розподіл, обґрунтовуючи вимоги тим, що перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 вони спільно здійснили прибудови у подарованій останньому ? частині житлового будинку № 6 по пров. Партизанському у с. Тетерівка Житомирського району Житомирської області.

У вересні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом, обґрунтовуючи його тим, що за договором дарування від 16.07.1988 року він є власником ? житлового будинку № 6 по пров. Партизанському у с. Тетерівка Житомирського району Житомирської області. Оскільки його колишня дружина ОСОБА_2 чинить йому перешкоди у користуванні власністю, чим порушує його права власника, просив суд задовольнити позов.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 30 вересня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Позов ОСОБА_3 задоволено. Усунено перешкоди ОСОБА_3 у користуванні житловим будинком № 6 по пров. Партизанському у с. Тетерівка Житомирського району Житомирської області шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування вказаним житловим будинком та зняття останньої з реєстраційного обліку.

Додатковим рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 30 жовтня 2015 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 514,00 грн. судових витрат, 37,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення та на користь держави 123,00 грн. недоплаченого судового збору.

В апеляційних скаргах ОСОБА_2 просить скасувати оскаржувані рішення суду і постановити нове, яким задовольнити її позов, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Свої апеляційні скарги мотивує тим, що рішення суду є незаконними, необґрунтованими, постановленими із порушенням норм матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, суд не вірно зазначив у мотивувальній частині рішення ст. 405 ЦК України, оскільки вона не може бути застосована до спірних правовідносин. Суд також не врахував факт добудови кімнат у спірному будинку, що підтверджений наявним у матеріалах справи Заказом № 19 від 10.01.1995 року.

У своїх доводах також посилається на норми Цивільного і Сімейного кодексів України та Постанову Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок».

Крім того, ОСОБА_2 вважає, що суд першої інстанції помилково стягнув з неї судові витрати понесені ОСОБА_3 по іншій справі, в якій його позовні вимоги були залишені судом без розгляду.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення суду від 30 вересня 2015 року підлягає відхиленню, а апеляційна скарга на додаткове рішення від 30 жовтня 2015 року частковому задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі із 19.02. 1977 року по 15.05. 1995 року (т.1 а.с.30). Від шлюбу мають дорослих дітей.

16 липня 1988 року мати ОСОБА_3- ОСОБА_5 подарувала останньому ? частину житлового будинку № 6 по пров. Партизанському у с. Тетерівка Житомирського району Житомирської області (т..1 а.с.7).

Як вбачається із матеріалів справи право власності на 71/100 ідеальних частин спірного будинку ОСОБА_3 було зареєстровано через 11 років після розірвання шлюбу із ОСОБА_2 19.10.2006 року(т. 1 а.с.14).

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 28.10.2014 року за останнім також визнано право особистої приватної власності на 27/100 частин спірного будинку (т. 3 а.с.19,20).

Пред'являючи позов, ОСОБА_2 посилалась на те, що вона та ОСОБА_3, перебуваючи у шлюбі, за спільні кошти та спільними зусиллями здійснили прибудови до зазначеного житлового будинку, у результаті чого його вартість істотно збільшилася.

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні позову суд першої інстанції правильно виходив із того, що остання не довела свій позов відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України.

Із таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на таке.

Відповідно до Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, прийнятого 10 січня 2002 року, зі змінами та доповненнями, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року.

Положення цього Кодексу застосовуються до тих відносин, що виникли між подружжям після набрання ним чинності.

Установлено, що право власності за договором дарування ОСОБА_3 набув до 1 січня 2004 року, тому до спірних правовідносин повинно бути застосовано Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР (далі КпШС УРСР).

Відповідно до вимог ст.22 КпШС УРСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно з ч. 1 ст.24 КпШС УРСР, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного із них.

Статтею 25 вказаного Кодексу передбачено, що якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Відтак, за змістом ст.25 КпШС УРСР особисте майно дружини, чоловіка може бути визнане об'єктом права спільної сумісної власності подружжя за наявності сукупності таких умов: майно є власністю одного з подружжя, істотність збільшення вартості майна, збільшення такої вартості саме за час шлюбу, а також за наявності спільних трудових чи грошових затрат обох з подружжя або затрат другого з подружжя.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про власність», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Згідно із розясненнями, що містяться в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовом про захист прав приватної власності», визначено, що відповідно до діючого на той час законодавства спільною сумісною власністю було: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України «Про власність», ст.22 КпШС УРСР); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (ст. 17 Закону України «Про власність»).

Згідно з вимогами ст.ст.10,60 ЦПК України, розгляд і вирішення цивільних справ у судах проводиться на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_2 не надано суду належних та переконливих доказів, які б давали підстави для визнання будинку(його частки) об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Пред'являючи позов ОСОБА_2 посилалася на те, що вона вкладала кошти та трудові зусилля в добудову спірного житлового будинку, у результаті чого його вартість істотно збільшилася, а тому вона має право на ? частину будинку.

Проте, дані доводи ОСОБА_2 не знайшли свого підтвердження у суді. Будь-якого документу, який би підтверджував її участь у будівництві чи у ремонті будинку, що призвело до істотного збільшення вартості майна(спірної частини будинку), справа не містить.

Надані для огляду ОСОБА_2 документи (квитанції, накладні) не свідчать про те, що зазначені у них будівельні матеріали були використані саме для здійснення спірних добудов та, що останні суттєво збільшили вартість житлового будинку(частини).

Із висновку судової будівельно-технічної експертизи №498/11.13 від 05.11.2013 року вбачається, що ринкова вартість кімнати поз.1-4, кухні поз.1-5 та ванної поз.1-6 внаслідок добудови та переобладнання даху коридору поз.1-1, кімнати 1-2, кімнати 1-3 у будинку 6 по пров.Партизанському у с.Тетерівка Житомирського району Житомирської області не змінилась. Встановити точну дату здійснення добудови кухні поз. 1-5 та ванної поз.1-6 у спірному будинку не можливо (т.3.а.с.70-73).

Крім того, ОСОБА_2 порушила у суді спір відповідно до норм Сімейного Кодексу України, які спірні правовідносини не регулюють.

Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч. 1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів його сім'ї, інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 1 ст.156 ЖК України члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), що проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим житлом.

Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З матеріалів справи вбачається, що з 2006 року ОСОБА_3 є власником 71/100 частин будинку №6 по пров.Партизанському у с.Тетерівка Житомирського району Житомирської області. Власником іншої частини будинку є ОСОБА_4 (т.1 а. с.183).

У зазначеному будинку з 01.03.1982 року зареєстрована ОСОБА_2, колишня його дружина ( а. с.24 т.1 ). Власником ? частини вказаного будинку на час її реєстрації була мати позивача ОСОБА_5 Власником другої частини цього будинку був ОСОБА_6, який помер 17.01.1982 року. Відтак, ОСОБА_2 була прописана в якості члена сімї ОСОБА_5, яка 16.07.1988 року свою частку вказаного будинку подарувала ОСОБА_3

ОСОБА_2 у частині будинку, яка належить ОСОБА_3 з 2007 року не проживає, витрати на утримання будинку не сплачує.

Судом першої інстанції також було встановлено, що із 23 жовтня 2007 року ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_7 (т.3 а.с.17).

Факт не проживання ОСОБА_2 у належній на праві власності ОСОБА_3 частині будинку із 2007 року стверджується довідкою виконавчого комітету Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 30.05.2011 року №636 та іншими документами (т.1 а.с.18, т. 3 а.с.16).

Матеріали справи також містять докази про те, що ОСОБА_2 проживає у будинку свого чоловіка ОСОБА_7 по вул. Береговій,22 у с.Тетерівка Житомирського району Житомирської області (т.1 а.с.108,150, т. 3 а.с.15,22).

Доказів того, що ОСОБА_3 чинив ОСОБА_2 перешкоди у користуванні спірною житловою площею будинку у період з 2007 року по день вирішення справи по суті, матеріали справи не містять.

Не надані такі докази ОСОБА_2 і в судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Із пояснень ОСОБА_2, наданих в судовому засіданні суду апеляційної інстанції встановлено, що із 2007 року по день вирішення спору по суті вона не зверталася з письмовими заявами до суду, органів місцевого самоврядування, правоохоронних органів з приводу перешкоджання їй ОСОБА_3 у користуванні спірною частиною будинку.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про те, що відповідачка з 2007 року без поважних причин не мешкає на спірній житловій площі будинку та обґрунтовано визнав її такою, що втратила право на користування житловою площею спірною частиною будинку.

При вирішенні спору суд вірно визначився з характером спірних правовідносин, дав правильну оцінку наданим сторонами доказам, проте помилково не послався на норми матеріального права, які діяли на час виникнення спірних правовідносин (ст.ст.22,24,25 КпШС УРСР, Закону України «Про власність»).

Вказані обставини не є безумовною підставою для скасування рішення суду.

Доводи апеляційної скарги щодо не правильного зазначення судом номеру будинку спростовуються постановленою судом ухвалою від 30 жовтня 2015 року про виправлення описки (т.3 а.с.132,133).

Інші доводи апеляційної скарги на рішення суду від 30 вересня 2015 року є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображують позицію ОСОБА_2, висловлену в ході розгляду справи і полягають в переоцінці доказів, які належним чином перевірені і оцінені судом першої інстанції і не доводять порушення судом першої інстанції норм процесуального і матеріального права.

Оскільки суд першої інстанції припустився помилки щодо стягнення із ОСОБА_2 судового збору за подачу позовної заяви ОСОБА_3Ф.(8,50 грн. державного мита та 37,00 грн. витрат на ІТЗ), яка судом була залишена без розгляду (а.с.54, т.1) додаткове рішення суду від 30 жовтня 2015 року у частині стягнення цих коштів підлягає скасуванню.

У решті рішення суду відповідає встановленим обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313,314,316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 30 вересня 2015 року відхилити, залишивши його без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 30 жовтня 2015 року задовольнити частково, скасувавши його в частині стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 8,50 грн. державного мита та 37,00 грн. витрат на ІТЗ. У решті додаткове рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: