Справа №461/8737/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2015 року Галицький районний суд м.Львова

у складі: головуючого судді Волоско І.Р.

секретар Підлужний Р.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові справу за позовм ОСОБА_1 до ТзОВ «Престайм.ком.юа» в особі виконавчого директора ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та недоторканність особистого життя,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом. в якому просить з рахуванням уточнених вимог визнати, що стаття на веб-сайті «Вголос» під назвою «Екс-працівниця «Самопомочі» відбирає житло у дитини інваліда?», де автор викладає не провірені факти особистого життя позивача таким чином, що не відповідає дійсності та шкодить особистій честі, гідності та діловій репутації; також просить зобовязати вилучити оспорювану статтю з веб-сайту «Вголос» та інших сайтів, яким було надано право копіювати дану статтю; заборонити відповідачу будь-яким чином передавати іншим засобам масової інформації в тому числі інтернет-виданням поширювати, публікувати те перекопійовувати даний текст статті, який порушує особисті немайнові права позивача; стягнути з відповідача компенсацію за моральну шкоду в розмірі 5000 грн; судові витрати на сплату судового збору за подання позову 243,60 грн. стягнути з відповідача.

В обгрунтування позовних вимог покликається не те, що ТЗОВ »Престайм.ком.юа.» своїми діями, що проявились у розміщенні статті на веб сайті «Вголос», яка описана в такій формі, що ганьбить честь, гідність та ставить під сумнів ділову репутацію Позивача; Відповідач описує, що Позивач нібито «втерлась в довіру за період, коли заповідач захворіла», - що на думку Позивача є суцільною неправдою; Позивач вважає, що стаття, яка опублікована на веб-сайті «Вголос» є абсолютно недостовірною та перекрученою, адже автор поставив під сумнів не лише її особисті моральні якості, ділову репутацію, але й усю роботу, якою вона займалася під час керівництва відділом програм для людей літнього віку, виставляючи її у світлі шахрайки. Таким чином, ОСОБА_1 вважає, що внаслідок розповсюдження неправдивої інформації, їй завдано моральну шкоду, яка виражається у душевних стражданнях, у звязку з протиправною поведінкою по відношенню до Позивача, душевних стражданнях та приниженням честі, гідності та ділової репутації.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги, давши пояснення аналогічні доводам, викладеним у позові. Просить позов задоволити.

Представник відповідача ТЗОВ "Престайм.ком.юа." ОСОБА_3, в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив.. Вважає, що інформація, викладена у статті під назвою «Екс працівниця «Самопомочі» відбирає житло у дитини-інваліда?» є ними перевіреною та жодним чином не порушує особисті немайнові права Позивача. Просить в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши думку сторін, пояснення свідків, дослідивши надані докази в їх сукупності та давши їм оцінку, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи із наступного.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28).

Ст. 68 Конституції України встановлює обов'язок кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

За правилами ст. ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації.

Відповідно ст. 277 ЦК України та п.15 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Ст. 34 Конституції України та ст. 10 Європейської конвенції «Про захист прав людини і основних свобод» гарантують право особи висловлювати судження, оцінки та думки.

Судом встановлено, що 28.05.2015 року на сайті веб-сайту Інформаційної агенції «Вголос в мережі інтернет за посиланням http://vgolos.com.ua/articles/ekspratsivnytsya_samopomochi_vidbyraie_zhytlo_u_dytynyinvalida_181653.html було розміщено статтю під назвою «Екс працівниця «Самопомочі» відбирає житло у дитини-інваліда?»

На думку Позивача інформація, яка розміщена в абзаці 1 вказаної статті, а саме «...Жінка, яка керувала відділом роботи з літніми людьми в «Самопомочі», стала власницею частки квартири своєї літньої сусідки на підставі заповіту і перешкоджає дитині-інваліду, якій належить левова частка цього помешкання, проживати в ньому», а також в абзаці 5 названої статті, а саме «За словами ОСОБА_4, після смерті ОСОБА_5 її сусідка ОСОБА_1 змінила замок у квартирі й нікого не допускає туди ні онуку, ні її опікуна.«Ба більше, ОСОБА_1 підселила в цю квартиру свого вітчима теж інваліда, мабуть, для того, щоб його було складно звідти виселити. Він водить туди своїх дружків, вони пиячать. А дитину-інваліда фактично витуряють з квартири. Сусідка вже зайнялася і будинком у селі», каже ОСОБА_4», - є недостовірною. ОСОБА_1стверджує, що жодним чином не перешкоджала дитині у користуванні її майном, спеціально замків в вхідних дверях не змінювала.

Однак, суд при розгляді справи та дослідженні доказів встановив, що відповідач перевіряв достовірність інформації, що розміщена в абзаці 1 та 5 спірної статті; зокрема, оспорювані позивачем факти, випливають із рішенням Франківського районного суду м.Львова від 26 січня 2012 року у справі за позовом прокурора Франківського району м.Львова в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 до ОСОБА_1 з участю третьої особи ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та визнання права власності, яким позов повністю задоволено, а також із Акту ЛКП «Сокільницьке» від 15.10.2014 року.

Зі змісту вказаного рішення суду вбачається наступне «...Однак, на даний час ОСОБА_6 і ОСОБА_7, як її піклувальник не можуть користуватися вище вказаною квартирою, оскільки відповідач після смерті ОСОБА_5 змінила замок у квартирі, ключі надати відмовляється до квартири не допускає...». Зазначене рішення суду не оскаржувалося та набрало законної сили.

Відповідно до ч.3ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Щодо інформації зі змістом :«Опікун інваліда I групи з дитинства ОСОБА_6 звернулася до Франківського районного суду м. Львова з позовом про визнання недійсним заповіту, складеного на користь колишньої працівниці ГО «Самопоміч» ОСОБА_1. Виявляється, жінка, яка керувала відділом роботи з літніми людьми в «Самопомочі», стала власницею частки квартири своєї літньої сусідки на підставі заповіту і перешкоджає дитині-інваліду, якій належить левова частка цього помешкання, проживати в ньому...» , то така не може вважатись недостовірною.

Позивачка як доказ відсутності на момент написання статті позову до неї про скасування заповіту наводить відповідь Франківського районного суду м.Львова від 06 лютого 2014 року 328/14-Вих., де серед іншого зазначено, що згідно реєстраційного обліку інших позовів до суду не поступало. Спірна стаття була розміщена на сайті 28 травня 2015 року, відповідно долучена до матеріалів справи відповідь суду містить застарілу інформацію та не підтверджує того, що на момент розміщення статті не існувало позову до Позивача про визнання недійсним заповіту

Окрім того, достовірність зазначеної інформації підтверджується наявними в матеріалах доказами, поясненнями представника відповідача та свідка.

Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 15 квітня 2015 року, у справі №465/1806/15-ц позовну заяву ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 до ОСОБА_8, ОСОБА_1 та п'ятої Львівської державної нотаріальної контори про визнання недійсним заповіту та скасування свідоцтва про право на спадщину залишити без руху » що підтверджує достовірність розміщеної інформації.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснив? що є представником ОСОБА_7, яка діє в інтересах інваліда 1 групи із дитинства ОСОБА_6; про обставини справи йому відомо зі слів ОСОБА_7 та з наданих йому матеріалів; зокрема, йому достовірно відомо, що починаючи із 2014 року подавалися позови про визнання недійсним заповіту та скасування свідоцтва про право на спадщину, проте суди залишали позови без розгляду або повертали позовну заяву із різних причин.На даний час у Франківському районному суді м.Львова розглядається спір про визнання недійсним заповіту. Володіючи такою інформацією, вважаючи її достовірною,надав інтерв»ю «Вголос».

ОСОБА_4 визнає, що не мав наміру образити та принизити честь та гідність пані ОСОБА_1:також визнає, що його судження є суб»єктивними і можливо не зовсім коректними щодо позивача.

Відповідно до 47-1 ЗУ «Про інформацію» п.19 ППВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" ( 2657-12 ) оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК ( 435-15 ) не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції ( 475/97-ВР ).

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму ВСУ №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Пояснення свідка ОСОБА_4 та оспорювана інформація є оціночними судженням та суб'єктивною думкою автора статті, які неможливо перевірити щодо їх достовірності та правдивості, а тому не підлягає спростуванню.

Абзацом 4, п.11 Постанови ПВСУ від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що критична оцінка певних фактів і недоліків, думки та судження, критичні рецензії творів не можуть бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Також п. 4 Постанови ПВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 р. визначає, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

У відповідності до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» - при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин:

а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Щодо заподіяння діями Відповідача будь-якої моральної шкоди позивачеві, то у ході судового розгляду позивачем не було надано суду жодного доказу у підтвердження цих своїх позовних вимог, а тому у задоволенні даної позовної вимоги також слід відмовити.

Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи які не викликають сумніву у їх об'єктивності.

Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог, оскільки Позивачем не представлено, а судом не здобуто жодних переконливих доказів для підтвердження позовних вимог Позивача.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 208, 209, 212-216, 218 ЦПК України, ст.ст. 16, 23, 275-278, 280, 297 ЦК України, суд ,-

ВИРІШИВ:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Престайм.ком.юа» про захист честі, гідності, ділової інформації та вилучення оспорюваної статті - відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя І.Р.Волоско.