Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 336/1535/13-ц Головуючий у 1 інстанції: Дмитрюк О.В.
Номер провадження 88-ц/778/22/15 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Спас О.В.

Суддів Бабак А.М.

ОСОБА_2

При секретарі: Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою

ОСОБА_3 про перегляд рішення апеляційного суду Запорізької області від 11 листопада 2014 року у звязку з нововиявленими обставинами

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що за час перебування в шлюбі з 25 серпня 1990 року з відповідачкою ними придбано нерухоме майно, а саме: квартири № № 85, 86 в будинку № 44 по вул. Стефанова в м. Запоріжжя; Василівську автоколону, яка знаходиться за адресою: Запорізька область, м. Василівка, вул. Шевченко, буд. 24; 19/100 частин комплексу будівель за адресою: Запорізька область, м. Василівка, вул. Степна, буд. 2; єдиний майновий комплекс - базу відпочинку "Берізка" за адресою: Запорізька область, м. Приморськ, вул. Курортна, буд. 43.

Спірне майно зареєстровано на ім'я ОСОБА_4, яка не бажає його поділу в добровільному порядку.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив поділити майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, виділивши відповідачці - 31/100 частин квартир № № 85, 86 в будинку № 44 по вул. Стефанова в м. Запоріжжя і 19/100 частин комплексу будівель, що знаходяться за адресою: м. Василівка, вул. Степна, буд 2, а йому - Василівську автоколону і єдиний майновий комплекс - базу відпочинку "Берізка", визнавши за ним право власності на вказане майно.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 23 січня 2014 року, позов задоволено частково.

Ухвалено розділити нерухоме майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Виділено ОСОБА_4 69/100 частин квартири № № 85, 86 в будинку № 44 по вул. Стефанова в м. Запоріжжя, 19/100 частин об'єктів нерухомого майна - комплексу будівель, що знаходяться за адресою: м. Василівка, вул. Степна, буд 2; Василівську автоколону, що знаходиться за адресою: м. Василівка, вул. Шевченко, буд. 24.

Виділено ОСОБА_3 об'єкт нерухомого майна - базу відпочинку "Берізка", що знаходиться за адресою: Запорізька область, м. Приморськ, вул. Курортна, буд. 43.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на: 69/100 частин квартири № № 85, 86 в будинку № 44 по вул.. Стефанова в м. Запоріжжя; 19/100 частин об'єктів нерухомого майна - комплексу будівель, що знаходяться за адресою: м. Василівка, вул. Степна, буд. 2; Василівську автоколону, що знаходиться за адресою: м. Василівка, вул. Шевченко, буд. 24.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на об'єкт нерухомого майна - базу відпочинку "Берізка", що знаходиться за адресою: Запорізька область, м. Приморськ, вул. Курортна, буд. 43.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 компенсацію в розмірі 199574,00 грн.

У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати у сумі 1409550 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, оскільки, суд не врахував, що певна частина їх спільного майна, яке набуте під час шлюбу, набута нею як приватним підприємцем та оформлена саме на неї, а певна частина оформлена на приватне підприємство, яке належить її колишньому чоловіку ОСОБА_5 Їй стало відомо, що позивач ще під час шлюбу відчужив майно, яке є спільним майном подружжя, а саме Приватне підприємство «НПКО «Тата», яке було створено під час шлюбу та кошти які належали їх родині, без її згоди. Таким чином, він включив до поділу лише майно, яке оформлено на неї як ФОП ОСОБА_4 та не включив до позову майно, яке є спільним майном подружжя, оформлене на ОСОБА_4 Крім того, суд не прийняв до уваги, що в суді розглядається спір про визнання недійсним правочину, а саме відчуження частки в статутному капіталі без згоди іншого подружжя, майна, яке є спільною власністю подружжя. Одночасно, суд прийняв рішення без врахування інтересів неповнолітньої дитини, ІНФОРМАЦІЯ_1. Суд надав перевагу доказам позивача, зокрема, висновку судової будівельно-технічної експертизи, з яким вона категорично не згодна, про що повідомляла суд.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції і змінити його в частині виділу (поділу) спільного майна подружжя з урахуванням інтересів спільної неповнолітньої дитини та урахуванням всієї маси спільного майна подружжя.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 23 січня 2014 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 18 червня 2014 року ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 23 січня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому апеляційному розгляді, рішенням апеляційного суду Запорізької області від 11 листопада 2014 року залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 25 грудня 2014 року рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2014 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Поділено спільне майно подружжя. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку квартири №№ 85, 86 в будинку № 44 по вул. Стефанова в м. Запоріжжя. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку квартири №№ 85, 86 в будинку № 44 по вул. Стефанова в м. Запоріжжя.

У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до апеляційного суду Запорізької області із заявою про перегляд рішення апеляційного суду Запорізької області від 11 листопада 2014 року у звязку з нововиявленими обставинами.

В обґрунтування заяви заявник зазначав, що предметом доказування у даній справі було набуття майна за рахунок особистих коштів одного з подружжя - ОСОБА_4 Проте, на даний час виявлені юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику та підтверджують відсутність у ОСОБА_4 грошових коштів (особистих) в момент придбання майна про поділ якого заявлено.

В період з 01.07.1994 року по 31.01.2013 року ОСОБА_4 працювала на Приватному підприємстві «НПКО «ТАТА» та відповідно довідки про нараховану та виплачену заробітну плату, доходи ОСОБА_4 в період з 01.01.1995 року по 31.01.2013 рік сукупний дохід становив 102 041,98 грн., в той час як вартість майна, придбаного нею за період шлюбу становила 350226,00 грн.

В цей період, з 22.09.2002 року ОСОБА_4 зареєстрована як фізична особа - підприємець та 27.09.2002 року придбана база відпочинку «Берізка», 03 грудня 2003 року Василівська автоколона, 15 квітня 2004 року комплекс будівель у м. Василівка, вул. Степна, 2 Запорізької області.

За нормами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, тому визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні кошти або спільна праця подружжя.

Критеріями для визнання майна спільною сумісною власністю є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно набуте та мета придбання майна.

Заробітна плата та інші доходи одержані одним з подружжя, в силу ст. 61 СК України є обєктом спільної сумісної власності подружжя, тому майно придбане за ці кошти є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Сам по собі факт придбання майна приватним підприємцем для його використання у своїй підприємницькій діяльності не може бути підставою для визнання такого майна обєктом права особистої приватної власності одного з подружжя. Майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу,за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Оскільки, у судовому засіданні апеляційного суду 11 листопада 2014 року не досліджувалося питання щодо джерела і часу придбання спірного майна, вважає, що відомості у довідці про нараховану та виплачену заробітну плату від 28.08.2015 року є нововиявленою обставиною та підставою для перегляду рішення апеляційного суду Запорізької області від 11 листопада 2014 року, оскільки свідчить про те, що ОСОБА_4 не мала власних коштів на придбання спірного майна, а тому воно було придбано за період шлюбу, за рахунок спільних сумісних коштів подружжя та відноситься до спільного сумісного майна подружжя та підлягає поділу у відповідності до вимог ст. 69,70 СК України.

Посилаючись на зазначені обставини, заявник ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду Запорізької області від 11 листопада 2014 року, ухвалити нове рішення, яким апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2013 року залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів заяви і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що заява ОСОБА_3 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 361 ЦПК України рішення або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, а також судовий наказ можуть бути переглянуті у звязку з нововиявленими обставинами; підставами для цього є: 1) істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлені вироком суду, що набрав законної сили, завідомо неправдиві показання свідка, завідомо неправильний висновок експерта, завідомо неправильний переклад, фальшивість документів або речових доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного або необґрунтованого рішення; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення рішення чи постановлення ухвали, що підлягають перегляду; 4) встановлена Конституційним Судом України неконституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Таким чином, цивільний процесуальний закон визначив вичерпний перелік обставин, які є нововиявленими та тягнуть за собою перегляд судового рішення.

Відповідно розяснень, що містяться у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.1981 року з подальшими змінами від 25.05.1998 року "Про практику перегляду судами у звязку з нововиявленими обставинами рішень, ухвал і постанов у цивільних справах, що набрали законної сили", як нововиявлені розглядаються ті обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, які існували на час постановлення рішення, але про них не знав і не міг знати заявник. Не можуть бути визнані нововиявленими нові, тобто такі, що виникли чи змінилися після постановлення рішення обставини, а також обставини, на які посилалася особа, яка брала участь у справі, у своїх поясненнях, касаційній скарзі або які могли бути встановлені при виконанні судом вимог цивільного процесуального закону щодо змагальності сторін.

Аналогічні розяснення містяться і в п.4 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами» № 4 від 30.03.2012 року.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя, яке набуто ними в період з 1990 року, а саме: квартири № № 85, 86 в будинку № 44 по вул. Стефанова в м. Запоріжжя; Василівську автоколону, яка знаходиться за адресою: Запорізька область, м. Василівка, вул. Шевченко, буд. 24; 19/100 частин комплексу будівель за адресою: Запорізька область, м. Василівка, вул. Степна, буд. 2; єдиний майновий комплекс - базу відпочинку "Берізка" за адресою: Запорізька область, м. Приморськ, вул. Курортна, буд. 43 (т.1 а.с. 2-4).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_3 та поділ зазначеного майна з урахуванням вимог ст. 60,61,71 СК України та висновку судової будівельно-технічної експертизи, щодо неможливості поділу частини майна (т.2 а.с. 132-133). Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 23 січня 2014 року апеляційна скарга ОСОБА_4 відхилена, рішення суду першої інстанції від 02 жовтня 2013 року залишено без змін (т.2 а.с. 180-183).

Переглядаючи рішення суду першої інстанції від 02 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного суду від 23 січня 2014 року та скасовуючи їх з направленням справи на новий апеляційний розгляд, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 18 червня 2014 року дійшла висновку про те, що майно фізичної особи - підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України.

З цього питання висловлена правова позиція Верховного Суду України в постанові № 6-79цс13 від 02 жовтня 2013 року, яка є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень та для всіх судів України.

Посилання суду першої інстанції на рішення Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 61 СК України при вирішенні питання відносно правового режиму майна фізичної особи - підприємця не спростовує зазначених висновків, оскільки в цьому рішенні мова йде виключно про статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя.

Крім цього, у вказаній ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначено, що вирішуючи спір, суд першої інстанції на вказані вимоги закону уваги не звернув, а апеляційний суд, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, залишив поза увагою доводи апеляційної скарги щодо джерела і часу придбання спірного майна, та помилково погодився з висновком суду першої інстанції про поділ майна у відповідності до його вартості з посиланням лише на висновок судової будівельно-технічної експертизи № 1861 від 30 серпня 2013 року щодо неможливості поділу в натурі автоколони, бази відпочинку та комплексу будівель (т.2 а.с. 230-232).

В силу ч.4 ст. 338 ЦПК України, висновки та мотиви, з яких скасовані рішення є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Однак, переглядаючи рішення суду першої інстанції від 02 жовтня 2013 року та скасовуючи його, новим рішенням про часткове задоволення позову ОСОБА_3 та поділ по ? частці лише квартир № 85,86 в будинку № 44 по вул. Стефанова в м. Запоріжжя, судова колегія апеляційного суду Запорізької області дійшла висновку про те, що за рішенням Конституційного Суду України, приватне підприємство або його частина, засноване одним із подружжя, - це окремий об'єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності.

Зміст правового режиму спільного майна подружжя, за рахунок якого утворилося майно приватного підприємства, як системи правових засобів полягає в наступному. До складу спільного майна подружжя входить не майно приватного підприємства, а право на це майно. Сутність цього права в другого з подружжя полягає в можливості, у разі поділу майна між подружжям, - сплати половину вартості майна Приватного підприємства.

Таким чином, безпідставно застосовано до вказаних правовідносин рішення Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 61 СК України при вирішенні питання відносно правового режиму майна фізичної особи підприємця на яку вказував Вищий спеціалізований суд України, щодо неможливості його застосування у вказаних правовідносинах, а тому ухвалу касаційної інстанції не виконано та доводи апеляційної скарги щодо джерела і часу придбання спірного майна не досліджено.

Із наданих заявником ОСОБА_3 довідок про заробітну плату, які досліджені у судовому засіданні апеляційного суду 23 грудня 2015 року вбачається, що доходи відповідача ОСОБА_4 за період з 01.01.1995 року по 01.02.2013 року склали 125 408,66 грн.(т.3 а.с. 160-162), доходи позивача ОСОБА_3 у період з 01.01.1995 року по 01.04.2012 року становлять 142 959,58 грн. (т.3 а.с.196-200). Крім цього, ОСОБА_3 надана розписка про отримання в борг від ОСОБА_6 30.08.2002 року грошових коштів у розмірі 200 000 грн. на придбання бази відпочинку (т.3 а.с. 195).

Дослідивши надані докази, судова колегія дійшла висновку про скасування рішення апеляційного суду від 11 листопада 2014 року, оскільки судом застосована норма, яка не підлягає застосуванню, а висновки та мотиви, з яких скасоване рішення суду першої інстанції від 02.10.2013 року та ухвала суду касаційної інстанції від 18.06.2014 року не виконані.

Із доводів апеляційної скарги ОСОБА_4 на рішення суду першої інстанції від 02.10.2013 року вбачається, що вона не заперечує тих обставин, що майно, яке підлягає поділу є спільною сумісною власністю, оскільки набуте під час шлюбу, однак вважає, що суд ухвалив рішення без урахування інтересів неповнолітньої дитини, тому просила змінити його в частині виділу (поділу) спільного майна подружжя з урахуванням інтересів спільної неповнолітньої дитини та урахуванням всієї маси спільного майна подружжя.

Колегія суддів перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, прийшла до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, щоза час шлюбу подружжям ОСОБА_4 було придбано квартири № № 85, 86 в будинку № 44 по вул. Стефанова в м. Запоріжжя; Василівську автоколону, яка знаходиться за адресою: Запорізька область, м. Василівка, вул. Шевченко, буд. 24; 19/100 частин комплексу будівель за адресою: Запорізька область, м. Василівка, вул. Степна, буд. 2; єдиний майновий комплекс - базу відпочинку "Берізка" за адресою: Запорізька область, м. Приморськ, вул. Курортна, буд. 43.

21.11.2011 року ОСОБА_3 подарував 31/100 частини квартири № 85, 86 в будинку № 44 по вул. Стефанова в м. Запоріжжі ОСОБА_7

Спільне майно подружжя, що підлягає поділу судом визначено та складається із 69/100 частин квартири №№ 85, 86 в будинку по вул.Стефанова, буд.44 у м.Запоріжжі, Василівської автоколони, за адресою: Запорізька область, м. Василівка, вул. Шевченко, буд. 24; 19/100 частин комплексу будівель за адресою: Запорізька область, м. Василівка, вул. Степна, буд. 2; єдиний майновий комплекс - базу відпочинку "Берізка" за адресою: Запорізька область, м. Приморськ, вул. Курортна, буд. 43.

Задовольняючи позов частково, суд виходив з того, що за висновком судової будівельно-технічної експертизи № 1861 від 30.08.2013 року розробити варіанти розділу в натурі Василівської автоколони, бази відпочинку «Берізка» та 19/100 частин комплексу будівель, не виявляється можливим, а тому нерухоме майно підлягає поділу у відповідності до його вартості, визначену судовою будівельно-технічною експертизою № 1861 від 30.08.2013 року (т.2 а.с. 75-111).

За цих обставин, у відповідності до вимог ст. 71 СК України виділив ОСОБА_4 69/100 частин квартири № № 85, 86 в будинку № 44 по вул. Стефанова в м. Запоріжжя, 19/100 частин об'єктів нерухомого майна - комплексу будівель, що знаходяться за адресою: м. Василівка, вул. Степна, буд 2; Василівську автоколону, що знаходиться за адресою: м. Василівка, вул. Шевченко, буд. 24, визнавши за нею право власності.

ОСОБА_3 виділено та визнано право власності на об'єкт нерухомого майна - базу відпочинку "Берізка", що знаходиться за адресою: Запорізька область, м. Приморськ, вул. Курортна, буд. 43.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 компенсацію в розмірі 199574,00 грн.

Судова колегія вважає, що висновок суду є вірним. Розглядаючи спір, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 212-214 ЦПК України, повно, всебічно та обєктивно зясував обставини справи на які посилалися сторони, дав належну правову оцінку правовідносинам, які склалися між учасниками процесу, та закон, що їх регулює.

Відповідно ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

За змістом ч.1,2 ст. 71 СК України, майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Статтею 183 ЦК України визначено, які речі є подільними, а які неподільними.

Подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Судом першої інстанції із врахуванням норм зазначених статей зроблений правильний висновок про поділ майна подружжя та стягнення суми компенсації з одного із подружжя.

Оскільки, в даній ситуації можливий виділ кожної неподільної речі в натурі одному із подружжя, положення ст.364 ЦК України, ч.4,5 статті 71 СК України щодо надання згоди на грошову компенсацію та її внесення на депозитний рахунок суду до даних правовідносин не застосовуються, оскільки вищезазначеними статтями регулюються правовідносини, де особа позбавляється права на частку в майні в обмін на грошову компенсацію.

Позивачем визначений обсяг спільного нажитого майна, яке наявне на час припинення спільного ведення господарства та яке він бажає поділити. Відповідач зазначене не спростувала та не довела протилежного. Зустрічний позов про поділ будь-якого майна, яке вона вважає спільною сумісною власністю не подавала, як і не надала доказів того, що нею поданий позов про визнання недійсним правочину, а саме про відчуження частки у статутному капіталі без згоди іншого подружжя майна, яке є спільною власністю подружжя, на який вона посилається в апеляційній скарзі. В силу ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень.

За цих обставин безпідставними є й доводи апеляційної скарги відносно того, що ОСОБА_4 не погоджувалася з висновком судової будівельно-технічної експертизи № 1861 від 30.08.2013 року. Висновок зазначеної експертизи не спростований відповідачем та нею не надано висновку будь-якої іншої експертизи з цього питання ні до суду першої інстанції, ні до апеляційної інстанції, яку б суд оцінив у відповідності до вимог цивільного процесуального законодавства.

Що стосується доводів апелянта про те, що суд ухвалив рішення без урахування інтересів неповнолітньої дитини, то судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Однак, ОСОБА_4 не надано доказів, чи отримує вона аліменти від позивача на неповнолітню дитину та, що їх розмір недостатній для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування, а тому зазначені доводи є безпідставними.

Що стосується висновків Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 18 червня 2014 року про те, що майно фізичної особи - підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України та що з цього питання висловлена правова позиція Верховного Суду України в постанові № 6-79цс13 від 02 жовтня 2013 року, то судова колегія зазначає, що у вказаній постанові, крім іншого зазначено і про те, що навіть і в разі передання подружжям свого спільного сумісного майна до статутного фонду приватного підприємства, заснованого одним із них, майно переходить у приватну власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.

При ухваленні рішення апеляційним судом від 11 листопада 2014 року зазначене не враховано, а дійшовши висновку, що майно є власністю ОСОБА_4, як особи-підприємця, суд зробив висновок про те, що у разі його поділу між подружжям, у другого із подружжя виникає право на сплату половини вартості майна приватного підприємства, а тому не вирішив по суті спір щодо поділу цього майна.

Судова колегія вважає, що з урахуванням того, що заявник ОСОБА_3 довів у засіданні апеляційного суду 23 грудня 2015 року, що обєкти нерухомості, які зареєстровані за приватним підприємцем ОСОБА_4 придбані за спільні кошти подружжя у шлюбі, тому є спільною сумісною власністю подружжя та підлягають поділу.

Такий висновок відповідає правовій позиції висловленій Верховним Судом України в постанові № 6-21цс15 від 11 березня 2015 року, де зазначено, що майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання одним із подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя визначаються статтею 71 СК України, та що сутність поділу полягає у тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому, відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України № 6-612цс від 01 липня 2015 року.

В силу абзацу 2 ч.1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

За таких обставин, судова колегія, з урахуванням нововиявлених обставин, щодо джерела і часу придбання майна подружжям ОСОБА_4, дійшла висновку про те, що спірне майно придбано подружжям під час шлюбу за спільні кошти, а тому є обєктом спільної сумісною власності подружжя та підлягає поділу.

У звязку з цим, рішення суду апеляційної інстанції від 11 листопада 2014 року підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції, оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого правового підґрунтя та не спростовують висновок суду про поділ майна подружжя.

Керуючись ст.ст. 307,308, 315,317,361,365 ЦПК України колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Заяву ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 11 листопада 2014 року скасувати.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: