АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/6506/2015 Головуючий 1 інст. - Горбунова Я.М.
Справа № 643/1471/14-ц Доповідач - Кісь П.В.
Категорія: спори, що виникають
із сімейних правовідносин
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Кіся П.В.,

суддів: - Кружиліної О.А.,

- Макарова Г.О.,

за участю секретаря - Прийміч А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: управління служб у справах дітей Департаменту праці і соціальної політики Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИЛА:

05 грудня 2014 року ОСОБА_4 (на теперішній час - ОСОБА_4) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, яким просила позбавити ОСОБА_3 батьківських прав щодо неповнолітнього сина ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 і виключити відомості про батька неповнолітнього ОСОБА_7 - ОСОБА_3 в книзі реєстрації народжень 18 грудня 2007 року з актового запису №205.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_4 вказувала, як на підставу позовних вимог на ту обставину, що відповідач, начебто, вчиняв по відношенню до їх сина розпутні дії, а також неодноразово без її згоди забирав їх сина ОСОБА_8 до своєї оселі, вимикав стільникові телефони, змушуючи її звертатися до правоохоронних органів, наслідком чого Київським РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області порушено кримінальне провадження № 0000314 за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.156 КК України.

Ухвалою судді Московського районного суду м.Харкова від 11.02.2014 року відкрито провадження за заявою ОСОБА_4 і справу призначено для розгляду на 17.03.2014 року. (т.1 а.с.9).

14 березня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, в якому, посилаючись на ст.ст.19, 150, 161 СК України, просив позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно їх неповнолітнього сина ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, і встановити місцем проживання дитини за місцем його, позивача ОСОБА_3, фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_1.

Обгрунтовуючи позов, ОСОБА_3 вказував, як на підставу позовних вимог на ті обставини, що ОСОБА_4, яка народила їх сина ОСОБА_8, перебуваючи у шлюбі з іншим чоловіком - ОСОБА_9, після народження ОСОБА_7 повела себе неадекватно, як по відношенню до нього так і по відношенню до їх сина ОСОБА_8, що проявилось у нападах агресії, намірах про суїцид у розмовах, неодноразових переїздах від нього з новонародженою дитиною до своїх батьків і знову поверненню до нього. Незважаючи на його намагання створити з нею повноцінну сім'ю, ОСОБА_4 стала телефонувати своїм колишнім коханцям, які старші від неї на 30 років, розмовляти на підвищених тонах з ОСОБА_10, колишнім чоловіком.

У подальшому нападки агресії та суїциду загострилися, ОСОБА_4 безпідставно вчиняла сварки, билася головою об стінку, почала приймати різні психотропні, сильнодіючі препарати (феназепам, віазапам, димедрол, гідазепам, мезапам, трамадол, клофелін), намагался отруїтися побутовим газом.

Так, у грудні 2010р. бригадою швидкої медичної допомоги вона була доставлена до Харківської клінічної лікарні №2, де знаходилась з діагнозом «Комбіноване отруєння медикаментами». Кожного разу, після прийму психотропних препаратів ОСОБА_4 виклеювала на папері свої мрії про розкішне життя - машину «БЕНТЛІ», діаманти, дорогі годинники, хутра, власні пароходи, порівнювала себе з королевою. Після п'яти місяців такого бурхливого спілкування та постійних сварок ОСОБА_4 з його згоди переїхала до своїх батьків (ОСОБА_11), які проживають по АДРЕСА_2. Спілкувалися вони переважно по телефону, він продовжував надавати матеріальну допомогу на утримання їх сина, забезпечувати його оздоровленням та лікуванням. Однак ці вчинки ОСОБА_4 використала з іншою, корисною метою, вона ініціювала судову тяганину з розподілу майна, стягнення аліментів. Визначені судом аліментів з його пенсії не влаштовувала ОСОБА_4, яка мріє про розкішне життя.

Разом з тим, ОСОБА_4 не виконує батьківські обов'язки, знущається над дитино, не піклується його здоров'ям, наслідком чого стало його госпіталізація в медичні заклади з пневмонією, дерматитом, хронічним тонзилітом. Вказує, що ОСОБА_4 перешкоджає йому спілкуватися з сином, піклуватися його фізичним розвитком та освітою. Протягом літа 2013 року ОСОБА_4 та її батьки - ОСОБА_11 і ОСОБА_12, взагалі позбавила його можливості спілкуватися з сином. У зв'язку з неадекватною поведінкою ОСОБА_4 він змушений був звертатися до Служби у справах дітей з метою встановлення порядку спілкування з дитиною, однак цим органом було прийняте невмотивоване рішення, без урахування інтересів дитини, без урахування часу і можливостей тренувань в басейні та можливості ночувати у нього вдома, де для ОСОБА_7 створені сприятливі для відпочинку умови.

Також ОСОБА_3 вказував, що ОСОБА_4, яка є державним службовцем ГУ Міністерства доходів і зборів, неодноразово знущалася та наносила травми їх сину ОСОБА_8 і в цих знущаннях також приймала участь мати відповідачки ОСОБА_4 - ОСОБА_12 Незважаючи на ухвалене 21.02.2014 року Апеляційним судом Харківської області рішення про визначення порядку спілкування з дитиною, ОСОБА_4 разом зі своїми батьками всіляко перешкоджають йому спілкуватися з сином, а після того, як йому все-таки вдалося поспілкувався з сином з 27.12.2013р. по 03.01.2014 року, ОСОБА_4 забрала у сина телефон, відключила домашній телефон, позбавивши можливості з ним спілкуватися.

Крім того, після відкритої відмови сина ОСОБА_13 зустрічати з нею Новий рік (2014), у зв'язку з тим, що ОСОБА_4 постійно приходила в нетверезому стані, а також у зв'язку з його зверненням до Служби у справах дітей, ОСОБА_4 подала до правоохоронних органів заяву про вчинення ним розпутних дій по відношенню до сина, хоча це не відповідає дійсності, вчинивши таким чином злочин, передбачений статтею 383 КК України («Завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину»). Замість відвідування гімназії, психічно хвора ОСОБА_4 тягає дитину по лікарях і фальсифікує медичні документи з метою посадити його за грати і заволодіти його майном і в цьому їй активно допомагає її мати ОСОБА_12, яка є медичним працівником МКЛ № 13 і приймає участь у фальсифікації мед документації. Крім того, доказом небажання виконувати свої материнські обов'язки, є той факт, що у січні 2013 року його син ОСОБА_8 був вражений електричним струмом, і це при тому, що відповідач ОСОБА_4 і її мати ОСОБА_12 знаходилися в цей час поряд з ОСОБА_7.

Крім того, ОСОБА_4 у створенні перешкод йому здійснювати батьківські права допомагає її батько ОСОБА_11, який, 25.02.2014р., перебуваючи у неадекватному стані, ймовірно у стані алкогольного сп'яніння, наніс йому декілька ударів по голові у приміщенні Харківської гімназії №55, а після того, як він одягнув сина і вийшов разом з ним на подвір'я гімназії і попрямували до автомобіля, ОСОБА_11 наздогнав його і наніс декілька ударів в спину, погрожував розправою за допомогою пістолета. Всі ці події відбувалися на очах у його сина.

Ухвалою від 17.03.2014 року Московський районний суд м.Харкова прийняв вказану зустрічну позовну заяву ОСОБА_3, оголосив перерву до 28.04.2014р.(т.1 а.с.79)

Розгляд справи у подальшому неодноразово відкладався у зв'язку з вирішенням судом заяв і клопотань сторін та їх представників, в тому числі клопотань про витребування нових доказів, долучення доказів до справи, зайнятістю суду у інших справах, заявами представників сторін, Служби у справах дітей, неявкою сторін, вирішенням заяви про відвід, інших процесуальних питань руху справи. (т.1 а.с.150, 226, 232, т.2 а.с.1-2, 4, 21, 28, 41, 46, 49, 159-160, 211, т.3 а.с.158-165).

Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 18.06.2015 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 залишено без розгляду. (т.2 а.с.161).

Вказана ухвала не оскаржена.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 17 липня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 відмовлено (т.3 а.с.168-171).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просив рішення суду скасувати як таке, що ухвалене з порушенням норм процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи та неповнотою з'ясування обставин справи, і ухвалити нове про задоволення його позовних вимог. Також апеляційна скарга містить прохання провести службову перевірку, винести відносно судді, головуючої у першій інстанції, окрему ухвалу, винести окрему ухвалу за фактом розголошення таємниці слідства представником відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_14 і направити до правоохоронних органів з метою притягнення до відповідальності винних осіб та встановлення всіх причетних осіб до торгівлі процесуальними документами.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_3 посилається на те, що розгляд і вирішення справи здійснено необ'єктивно, що суд віддав перевагу доводам ОСОБА_4, які не відповідають дійсності, що суд безпідставно залишив поза увагою його численні докази на підтвердження доводів про неадекватну поведінку ОСОБА_4, про факти прояву безпричинної агресії, нехтування інтересами малолітнього сина ОСОБА_8, про докази невиконання ОСОБА_4 судових рішень, здійсненню перешкод для його спілкування з сином усупереч рішень суду.

Вказує, що внаслідок зволікання головуючою в суді першої інстанції залишились не допитаними у якості свідків 11 осіб, які бажали надати свідчення на підтвердження його доводів; що судом у повному обсязі не досліджені надані ним письмові докази; що судом залишені без уваги його клопотання про винесення окремих ухвал і направлення до правоохоронних органів з метою притягнення до кримінальної відповідальності по факту розголошення ОСОБА_4 таємниці слідства у кримінальній справі про фальсифікації історії хвороби ОСОБА_7; що судом залишені без уваги його клопотання про винесення окремих ухвал і направлення до правоохоронних органів з метою притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_11 за фактами погроз з його боку, а також за фактом перешкоджання у виконанні рішення суду; що судом залишені без уваги його клопотання про винесення окремих ухвал і направлення до правоохоронних органів з метою притягнення до кримінальної відповідальності за фактом можливого зловживання службовим становищем посадовими особами МКЛ № 13 м.Харкова, які незаконно видали довідку; що судом залишені без уваги його клопотання про винесення окремих ухвал і направлення до правоохоронних органів інформації і документів за встановленим фактом знущання над малолітньою дитиною, отримання малолітньою дитиною травми через недбале виконання своїх материнських обов'язків ОСОБА_4

Також в апеляційній скарзі ОСОБА_3 вказував, що доказом упередженості головуючої в судді першої інстанції є той факт, що саме вона прийняла і розглядала іншу справу за позовом ОСОБА_4 до нього про поділ майна, де також допустила низку порушень на користь ОСОБА_4

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 та його представник адвокат ОСОБА_15 апеляційну скаргу підтримали і просили задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Також ОСОБА_3 подав низку заяв і клопотань про витребування та долучення до справи доказів на підтвердження його доводів про неналежне виконання ОСОБА_4 своїх батьківських обов'язків, про перешкоджання разом зі своїми батьками йому у спілкуванні з дитиною, про зловживання старшою медсестрою міської клінічної лікарні № 13 в м.Харкові ОСОБА_12 своїм службовим становищем, про витребування матеріалів кримінального провадження, про залучення у якості доказів направлених ним, Генеральному Прокурору, Міністру юстиції України, керівникам центральних органів влади, до правоохоронних органів заяв і скарг на неправомірні дії ОСОБА_4, її представників, ОСОБА_11, ОСОБА_12, судді Московського районного суду та інших працівників суду, копії переписки з посадовими особами.

ОСОБА_4 та її представник апеляційну скаргу просили відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи викладені в апеляційній скарзі доводи безпідставними.

Представник Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради проти апеляційної скарги заперечувала у повному обсязі. (т.5 а.с.224)

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає за таких підстав.

Перелік батьківських обов'язків передбачено ст.150 СК України.

Невиконання батьками своїх обов'язків тягнуть певні негативні наслідки для них, передбачені законом. Однак не будь-яке невиконання чи неналежне виконання батьківських обов'язків тягне за собою позбавлення батьківських прав.

Згідно частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважних причин і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Статтею 161 СК України, на яку посилався і позивач, передбачено, що спір між матір'ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини, у разі недосягнення ними згоди, вирішується органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Статтею 19 СК України, на яку також посилався у позовній заяві ОСОБА_3, передбачено, що при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини, позбавлення батьківських прав обов'язковою є участь органу опіки і піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підстав інших документів, як стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Судом встановлено, підтверджується доказами у справі, сторонами не оспорюється, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, та відповідач ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5, є батьками ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На час народження ОСОБА_7 сторони у зареєстрованому шлюбі не перебували, працювали на різних посадах Головного Управління Міндоходів у Харківській області. Позивач ОСОБА_3 звільнений у 2013 році за станом здоров'я, відповідач ОСОБА_4 звільнилась у 2015 році. (Відповідач змінила 08.11.2015р. прізвище «ОСОБА_4» на «ОСОБА_4» у зв'язку з реєстрацією 30.09.2015р. шлюбу з громадянином Португалії - ОСОБА_4 ОСОБА_17, ІНФОРМАЦІЯ_4).

Малолітній ОСОБА_7 проживає разом із матір'ю ОСОБА_4

Останні три роки сторони знаходяться у стані конфлікту, з залученням до його вирішення правоохоронних органів та судів, на вирішенні яких знаходилися справи про поділ майна, про стягнення аліментів, про визначення порядку у спілкуванні з дитиною.

Згідно рішення Московського районного суду м.Харкова від 24.12.2013 року, зміненого рішенням судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 17.02.2014 року, визначено порядок участі ОСОБА_3 у вихованні сина ОСОБА_7, шляхом встановлення графіку спілкування: з 13год.00 хв. після закінчення дитиною навчання у школі кожної п ятниці до 11 год. 00 хв. кожної неділі; на протязі 1,5 місяці поспіль у літній період відпочинку, надавати можливість відвідувати тренування дини ті з батьком у басейні кожний понеділок відповідно до графіку. (т.1 а.с.44-46, 52-53).

У виконанні вказаного рішення суду виникали ускладнення, обумовлені конфліктом сторін.

У січні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до Київського РВ ХМУ ГУ МВС України в Харківській області з заявою про вчинення ОСОБА_3 розпусних дій відносно малолітнього сина ОСОБА_7, передбачених ч.2 ст.156 КК України, а 05.02.2014 року ОСОБА_4 ініціювала в суді спір про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, посилаючись, як на підставу таких вимог, на вчинення ним розпутних дій, а якості доказу надала суду лише витяг з ЄРДР про реєстрацію її заяви та фрагменти медичної картки дитини з обласної дитячої клінічної лікарні №1, зміст запису якого нечитабельний, а також фрагменту направлення для консультації з лікарем-проктологом. (т.1 а.с.1-6).

14.03.2014 року ОСОБА_19 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому, посилаючись на ст.ст.19,150, 161 СК України, просив позбавити ОСОБА_4 батьківських прав і встановити місце проживання ОСОБА_7 разом з ним, вказуючи, що ОСОБА_4 ухиляється від виконання своїх батьківських прав по вихованню сина, жорстоко з ним поводиться, принижує його гідність, не піклується його здоров'ям, розвитком, освітою, виявляє ознаки психічного захворювання, схильність до суїциду, разом зі своїми батьками перешкоджає йому спілкуватися з дитиною.

В ході розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_4 до здійснення своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обов'язків відносилась недобросовісно, свідченням чого є ухвала суду від 08.06.2015 року про залишення позову ОСОБА_4 без розгляду з підстав, передбачених п.3 ч.1 ст.207 ЦПК України у зв'язку з її повторною неявкою в судове засідання і неповідомлення про причини неявки, яке вона не оскаржила.

За наслідками розгляду справи суд першої інстанції ухвалив 17.07.2015 року рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 з апідстав недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду, оскільки головне питання вирішено судом у відповідності із законом, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Аналіз змісту ст.ст.19, 161, 164 СК України свідчить, що спір батьків щодо визначення місця проживання дитини та про позбавлення батьківських прав вирішується судом з обов'язковим залученням органу опіки і піклування, який надає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції розглянув справу за участю органу опіки і піклування, а також прокурора, які заперечували проти позову ОСОБА_3

З наданого суду Висновку заступника начальника Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політки Харківської міської ради - начальника служби у справах дітей Київського району за вих..№521 від 18.11.2014 року питання щодо позбавлення батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_7 та визначення місця проживання дитини було розглянуто на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради і за наслідками оцінки відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, зокрема даних правоохоронних органів, Комісія, з урахуванням принципу 6 Декларації прав дитини, яка передбачає розлучення дитини з матір'ю лише у виняткових випадках, дійшла висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_7 як його батька ОСОБА_3, так і його матері ОСОБА_4, а також про доцільність визначення місцем проживання малолітнього ОСОБА_7 разом з матір'ю. (т.2 а.с.16-17).

Доводи ОСОБА_3 та надані ним докази, як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді, не свідчать про наявність обставин, які б давали суду підставу не погодитися з висновком органу опіки і піклування.

Колегія суддів вважає, що викладені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_3 не є безпідставними та повністю необґрунтованими.

Дійсно, як правильно вказує в апеляційній скарзі ОСОБА_3, суд першої інстанції задовольнив не всі його заяви та клопотання, подані ним з метою доведення обставин, на які він посилався, як на підставу своїх вимог, в тому числі і не задовольнив у повному обсязі клопотання про допит 14 осіб у якості свідків, допитавши лише трьох, не витребував матеріали кримінальних справ з правоохоронних органів. Мотивувальна частина рішення суду має узагальнений характер і не всім поданим ОСОБА_3 доводам і доказам кожному з ним окремо судом надано правову оцінку (т. 1 ас.36, т.3 а.с. 158-165, 210-211).

Разом з тим, ці обставини та вирішення судом заяв і клопотань позивача в передбаченому ст.168 та ч.2 ст.208 ЦПК України порядку не так, як він хотів би, не свідчать про наявність передбачених законом підстав для задоволення апеляційної скарги, не свідчать про порушення норм процесуального права, які тягнуть скасування чи зміну рішення суду.

Згідно ст.160 ЦПК України головуючий керує ходом судового засідання, забезпечує додержання послідовності і порядку вчинення процесуальних дій, здійснення учасниками цивільного процесу їх процесуальних прав і виконання ними обов'язків, спрямовує судовий розгляд на забезпечення повного, всебічного та об'єктивного зясування обставин справи, усуваючи із судового розгляду все, що не має істотного значення для вирішення справи, в тому числі і шляхом певного вирішення у передбаченому ст.168 ЦПК України порядку заяв і клопотань з огляду на вимоги ст.ст.58,59 ЦПК України про належність та допустимість доказів, а також меж позовних вимог, предмету доказування.

Належними, згідно ст.58 ЦПК України, є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Згідно ст.59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Так, ні фрагменти наданих суду нечитабельних записів медичної картки, ні фрагменти кримінального провадження, а тим більше постанови дільничного інспектора міліції про відмову у порушенні кримінальної справи, на які посилається позивач, не є належними доказами скоєння злочину чи іншого правопорушення, як помилково вказує на це апелянт.

За певних обставин, вони можуть вважатися як інші письмові докази і свідчити лише про те, що певна особа зверталася в певний період часу до цього органу з зазначеного у її зверненні приводу.

Згідно ч.4 ст.61 ЦПК України лише вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, а не окремі фрагменти кримінального провадження чи копії скарги, є обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанова суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

З матеріалів справи вбачається, що жодне з кримінальних проваджень, на які посилалися сторони та їх представники, не закінчені шляхом ухвалення обвинувального або виправдувального вироку, що набрав законної сили.

Аналіз доказів у їх сукупності свідчить про обґрунтованість доводів ОСОБА_3 в частині вчинення перешкод у спілкуванні з малолітнім сином з боку ОСОБА_4 та її батька ОСОБА_11, обумовлених вкрай неприязними відносинами, а також про вчинення відповідачем ОСОБА_4 помилок у поведінці, обумовлених намаганням влаштувати особисте життя.

Разом з тим, як зазначені обставини не свідчать про наявність підстав для ухвалення рішення про позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав по відношенню до малолітнього ОСОБА_7 або про визначення місця проживання дитини разом з батьком, наслідком чого є зміна установленого місця проживання малолітньої дитини, звичного оточення, розлучення з матір'ю.

Згідно роз'яснень, які містяться в п.16 постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства про розгляд справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» особи можуть бути позбавленні батьківських прав тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Матеріали справи не містять даних, які б свідчили, що ОСОБА_4 притягалася до відповідальності у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням батьківських обов'язків уповноваженим на це з органом, що до неї вживались у зв'язку з цим певні заходи впливу, однак вона знехтувала і не зробила належних висновків.

Згідно роз'яснень п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом.

Саме з урахуванням зазначених вище вимог закону та встановлених обставин на підставі аналізу усіх доказів у справі, як кожного з них окремо, в тому числі і додатково наданих апелянтом, так і у їх сукупності, колегія суддів проходить до висновку про відсутність достатніх даних, які б свідчили про наявність передбачених ст.ст.161, 164 СК України підстав для позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_7 та для зміни встановленого місця проживання дитини з матерю і визначення таким місцем проживання разом з батьком ОСОБА_3

Викладені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_3 про упередженість головуючої судді першої інстанції, про її особливі стосунки з відповідачем ОСОБА_4, а також про розподіл декількох різних справ за участю ОСОБА_3 і ОСОБА_4 саме до цієї судді, як ознаку прояву необ'єктивності і упередженості, є лише припущенням позивача і не підтверджені належними та допустимими доказами.

Згідно зазначено на позовній заяві (т.1 а.с.1) запису працівників канцелярії Московського районного суду м.Харкова, дана позовна заява розподілена судді Горбуновій Я.М. за допомогою автоматизованого розподілу, передбаченого ст.11-1 ЦПК України. Даних про втручання в систему автоматизованого розподілу справ в Московському районному суді м.Харкова апелянтом не надано, а матеріали справи таких не містять.

Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних підстав.

Разом з тим, враховуючи виявлені у даній справі ознаки недобросовісного використання сторонами батьківських прав з метою вирішення майнового спору та з'ясування інших, особистих стосунків, а також ознаки ухилення відповідача від виконання рішення суду, яке набрало законної сили, зважуючи на розсунення п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 р., апеляційний суд попереджає сторони про необхідність неухильного забезпечення прав дитини і неприпустимість їх використання для задоволенні особистих інтересів усупереч інтересів дитини.

Апеляційний суд також не вбачає підстав для задоволення викладених в апеляційній скарзі вимог про прийняття окремих ухвал і направлення їх до правоохоронних та контролюючих органів для притягнення відповідача, її батьків та інших осіб до кримінальної, адміністративної чи дисциплінарної відповідальності.

До безпосередніх завдань цивільного судочинства, згідно ст.1 ЦПК України, не відноситься обов'язок виконання судом доручень сторони вчиняти дії в її інтересах для вчинення яких нею самостійно немає перешкод.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3, як колишній досвідчений працівник правоохоронних органів, має достатньо можливостей самостійно звертатися до правоохоронних та контролюючих органів з відповідними заявами і реалізував це право, доказом чого є надані ним відповідні копії заяв.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, в касаційному порядку може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - П.В. Кісь

Судді: О.А. Кружиліна

Г.О. Макаров