Справа № 2-8760/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2015 року Солом'янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Кізюн Л.І.,

при секретарі Слепусі О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором цільової позики та визнання права власності, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути з відповідачів суму боргу за договором цільової позики від 11 березня 2014 року у розмірі 80 000,00 грн. Також, позивач просили стягнути судовий збір.

Пізніше позивач збільшив позовні вимоги, просив визнати за ним право власності на житловий будинок у АДРЕСА_2, загальною площею 27,3 кв.м., житловою площею 20,2 кв.м. та нежитлову будівлю у АДРЕСА_3, загальною площею 17,0 кв.м.

Позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити, справу розглядати у його відсутність.

Відповідач ОСОБА_2, який є також представником відповідача ОСОБА_3 проти позову заперечував в повному обсязі, просив у задоволенні позовних вимог відмовити, а справу розглядати у відсутність відповідачів.

Суд, врахувавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 11 березня 2014 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 (було укладено Договір цільової позики на суму 80 000,00 гривень. Позика надавалася для проведення капітального ремонту житлового будинку по АДРЕСА_2.

Згідно п. 2.1. Договору відповідач зобов'язувався повернути позивачу позику за місцем отримання позики АДРЕСА_1, у строк до 11 березня 2015 року, однак взяте на себе зобов'язання щодо повернення позики у визначений Договором строк не виконав, грошові кошти не повернув.

Також, судом встановлено, що 11 березня 2014 року між ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого відповідач ОСОБА_3 поручилася перед позивачем за виконання відповідачем ОСОБА_2 свого обов'язку за договором позики від 11 березня 2014 року у повному обсязі на строк до 11 березня 2015 року. У разі порушення ОСОБА_2 зобов'язання, забезпеченого порукою, ОСОБА_3 відповідає перед ОСОБА_1, як солідарний боржник у тому ж обсязі, що і ОСОБА_2, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків.

На виконання договору поруки, відповідач ОСОБА_3 зобов'язалася перед позивачем у разі відсутності грошових коштів переоформити на ОСОБА_1 житловий будинок у АДРЕСА_2, загальною площею 27,3 кв.м., житловою площею 20,2 кв.м. Сторони оцінили вищевказане майно у 80 000,00 гривень.

Як встановлено судом, відповідач ОСОБА_2 свої зобов'язання за договором цільової позики від 11 березня 2014 року не виконав, у передбачені договором строки, грошові кошти позивачу не повернув, а при зустрічі з позивачем пояснив, що грошових коштів у нього не має, а тому не зможе найближчим часом повернути борг.

Так, у разі настання випадків, передбачених договором позики, які дають право вимагати отримання у власність майна, позивачі мають право отримати задоволення своїх вимог за рахунок майна в позасудовому порядку, відповідно до процедури, визначеної законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» або в судовому порядку, а також здійснення з поручителем добровільної передачі майна у власність позивачів.

Таким чином, оскільки відповідач ОСОБА_2 своєчасно у строки визначені Договором позики не повернув грошові кошти, позивач, відповідно до п. 2 Договору поруки від 11 березня 2014 року набув право на отримання у власність вказаного майна, що належить відповідачеві ОСОБА_3, яке відповідає розміру заборгованості за договором позики.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Таким чином, згідно пункту 2 Договору поруки позивач має право задовольнити свої вимоги за Договором цільової позики, шляхом переоформлення на ОСОБА_1 житловий будинок у АДРЕСА_2, загальною площею 27,3 кв.м., житловою площею 20,2 кв.м.

Статтею 22 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що за рахунок предмета обтяження має право задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій договором. Розмір забезпеченої обтяженням вимоги визначається на момент її задоволення і включає, зокрема, відшкодування витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги і зверненням стягнення на предмет обтяження; сплату процентів і неустойки; сплату основної суми боргу.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим законом.

Таким чином, відповідач ОСОБА_3 зобов'язалась в рахунок погашення заборгованості перед кредитором, передати останньому у власність майно та відповідати солідарно з боржником перед кредитором.

У відповідності до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Пунктом 1 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України визначено, що визнання права власності на майно є одним із способів захисту права власності.

Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині визнання права власності за ОСОБА_1 на житловий будинок у АДРЕСА_2, загальною площею 27,3 кв.м., житловою площею 20,2 кв.м., для задоволення вимог позивачів в рахунок погашення заборгованості в розмірі 80 000,00 грн. за договором позики від 11 березня 2014 року та договором поруки від 11 березня 2014 року.

Що стосується позовних вимог про визнання права власності на нежитлову будівлю у АДРЕСА_3, загальною площею 17,0 кв.м., то позивачем не надано жодного доказу щодо належності вказаної будівлі відповідачам, а тому вказані вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягають стягненню з відповідачів на користь позивачів.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 27, 31, 58, 59, 60, 88, 212-215, 218 ЦПК України на підставі ст.ст. 16, 328, 526, 530, 554, 629, 1050 ЦК України, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором цільової позики та визнання права власності - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок у АДРЕСА_2, загальною площею 27,3 кв.м., житловою площею 20,2 кв.м.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути частково, в рівних долях з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 800 (вісімсот) грн. 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Л.І. Кізюн