Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

08.12.2015 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючого-судді -Бенца К.К.,

при секретарі Турецька Я.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1, що в м. Ужгороді. Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що на підставі договору купівлі продажу від 30.12.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_4 зареєстрованого в реєстрі за №824 є власником квартири АДРЕСА_1, що в м. Ужгороді. На момент укладення договору у квартирі були зареєстровані продавець квартири відповідач ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3, однак відповідачі з часу придбання ним квартири за зареєстрованим місцем проживання фактично не проживають, не здійснюють оплату комунальних послуг, жодні права на квартиру або проживання в ній не заявляли , а отже їх реєстрація носить формальний характер.

З посиланням на викладене, а також на те, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, в даній квартирі не проживають, але залишаються зареєстрованими за вказаною адресою, що змушує його нести додаткові витрати по оплаті житлово комунальних послуг, дана обставина перешкоджає йому в реалізації прав як власника користуватися та розпоряджатися своєю власністю, а також з посиланням на норми ст.41 Конституції України, ст.3,6,7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст.16,29,316,317,319,391 ЦК України просить суд визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_2.

В судове засідання позивач та представник позивача не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку. Від представника позивача на адресу суду надійшла заява у якій він позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити з підстав та мотивів викладених у позові, проти заочного розгляду справи не заперечує.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судове засідання повторно не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляли, клопотань про відкладення розгляду справи, а також заяв про розгляд справи за їх відсутності до суду не надходило. В газеті обласної ради і обласної державної адміністрації «Новини Закарпаття» №135(4452) від 01.12.2015 року, міститься оголошення про розгляд даної справи на 10 год. 00 хв. 08.12.2015 року та виклик ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судове засідання у якості відповідачів. Тому суд згідно ч.4 ст.169 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи.

В судове засідання представник третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служби у справах дітей виконавчого комітету Ужгородської міської ради не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляли.

Розгляд справи проведено за відсутності сторін , які не з'явились в судове засідання і у відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом.

Вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи принципи рівності сторін, суд дійшов до наступного.

Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2, належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 30.12.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_4 зареєстрованого в реєстрі за №824 /а.с.5-8/.

Згідно з даними витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.12.2014 року № 31955434 власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 30.12.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_4 зареєстрованого в реєстрі за №824, копія приєднана до матеріалів справи./а.с.9/

Згідно п.7 договору купівлі-продажу від 30.12.2014 року, на момент укладення договору у квартирі , яка є предметом договору зареєстровано місце проживання ОСОБА_2, яка взяла на себе зобовязання зняти з реєстрації місце свого проживання до 31.01.2015 року.

Згідно акту відсутності (не проживання) особи за місцем реєстрації від 22.07.2015 року відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_2, зареєстровані, але з січня 2015 року фактично не проживають. /а.с.10-11,35/

Згідно довідки КП «ЖРЕР №4» від 07.09.2015 року за № 3798 в квартирі АДРЕСА_2, зареєстровані , зокрема відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, але фактично за вказаною адресою не проживають/а.с.13,34/

Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі .

Згідно вимог ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до вимог ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно вимог ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право члена сімї власника жилого будинку, який не є співвласником на користування цим будинком відповідно до ст. 156 ЖК України обумовлене наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у даному будинку.

Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

Аналогічне положення закону передбачено і ст. 383 ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст. 156, ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім"ї власника будинку (квартири) належать дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім"ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із власником і ведуть з ним спільне господарство.

Як встановлено судом, відповідачі не проживають у спірному будинку з січня 2015 року, а також не є членами сімї власника квартири і не перебувають з власником квартири у сімейних відносинах.

Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється зокрема на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, тощо.

Відповідно до ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові, зокрема, для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування.

Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Орган реєстрації, керуючись ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням, зобовязаний зняти відповідача з реєстрації.

З урахуванням всіх обставин справи, а також те, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, враховуючи те що позивач є власником квартири АДРЕСА_2, реєстрація відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 порушує права позивача вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю та беручи до уваги факт тривалого не проживання відповідачів у вказаній квартирі суд приходить до висновку, що позовна вимога про визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_2 є обґрунтованою і підлягає до задоволення, оскільки позивач належними і допустимими доказами довів ті обставини на які посилався, як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.41 Конституції України, та ст.ст. 317, 319 , 321, 383, 391,405 ЦК України, ст. 150 ЖК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 169, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України , суд,-

в и р і ш и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплаченого ним суми судового збору в розмірі 487,20 грн.(чотириста вісімдесят сім гривень двадцять копійок).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідачів, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_5