РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2015 року

Київський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді Невядомського Д.В.

при секретарі Кузнецовій А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова цивільну справу за позовом заступника прокурора Київського району м. Харкова до Харківської міської ради, ОСОБА_1 про скасування рішення, визнання недійсним державного акту, визнання відсутності права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В:

Заступник прокурора Київського району м. Харкова звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради, ОСОБА_1 про скасування п. 10 додатку 1 до рішення 5 сесії 6 скликання «Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування» від 23.02.2011 року, визнання недійсним державного акту, визнання відсутності права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування свого позову вказав, що У ході вивчення правомірності передачі у приватну власність земельних ділянок, розташованих на території Київського району м. Харкова, прокуратурою району встановлено, що п. 10 додатку 1 до рішення 5 сесії 6 скликання «Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування» від 23.02.2011 № 154/11 Обслуговуючому кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Тульский» () (далі - ОК «ЖБК «Тульский») надано у власність земельну ділянку загальною площею 0,5137 га, для будівництва та подальшої експлуатації житлової забудови за адресою: м. Харків, вул. Шевченка, 4, кадастровий номер :01:025:0003.

Відповідно до інформації Управління Держземагенства у м. Харкові Харківської області від 13.08.2015 нормативно-грошова оцінка вказаної земельної ділянки становить 2 653 723 грн.

На підставі вказаного рішення ОК «ЖБК «Тульский» отримало державний акт на право власності на земельну ділянку від 01.07.2011 серія ЯЛ № 593751, площею 0,5137 га, яка розташована за адресою: м. Харків, вул. Шевченка, 4. Разом з тим, вказане рішення прийнято у порушення вимог ст.41 Земельного кодексу України (далі - ЗКУ), ст.ст.133, 135, 137 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК) та Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30.04.1985 №186 (далі - Примірний статут).

Так, відповідно до ч.1 ст.41 ЗКУ, житлово-будівельним (житловим) та гаражно-будівельним кооперативам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування земельні ділянки для житлового і гаражного будівництва передаються безоплатно у власність або надаються в оренду у розмірі, який встановлюється відповідно до затвердженої містобудівної документації.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про кооперацію» від 04.06.2009 .У°1448-УІ законодавство про кооперацію базується на нормах Конституції України і Цивільного кодексу України, цього Закону, інших нормативно-правових актів з питань кооперації.

До таких нормативно-правових актів з питань кооперації відноситься, зокрема, і Житловий кодекс Української РСР від 30.06.1983 № 5464-Х, глава 5 якого регулює відносини щодо забезпечення громадян жилими будинками в будинках житлово-будівельних кооперативів, зокрема, щодо обліку, умов прийому, черговості прийому громадян, які бажають вступити до ЖБК, порядку організації і діяльності ЖБК, тощо.

У відповідності ст. 3 Закону України «Про правонаступництво України» закони Української РСР та інші акти, ухвалені Верховною Радою Української РСР, діють на території України, оскільки вони не суперечать законам України, ухваленим після проголошення незалежності України.

Поряд з цим, норми ЖК України мають пріоритет як спеціальні над нормами Закону № 1448 які є загальними. Так, саме норми ЖК України визначать такий вид кооперативу як житловий, мету, порядок (включаючи вимоги для цього) створення, суб'єктний склад. В той же час, як вбачається з

преамбули Закону № 1448., останній визначає лише правові, організаційні, економічні та соціальні основи функціонування кооперації в Україні.

Тобто, визначає загальні умови до кооперації як такої, проте, такі вимоги не можуть бути застосовані всупереч вимог спеціального законодавства щодо конкретного кооперативу, яким в даному випадку є ЖК України в силу свого змісту та статті 5 Закону України «Про кооперацію».

Статтею 133 ЖК визначено, що громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, вправі вступити до житлово-будівельного кооперативу (далі - ЖБК) і одержати в ньому квартиру.

Відповідно до ст.135 ЖК та абз.1 п.8 Примірного статуту до членів "КБК приймаються громадяни, які постійно проживають у даному населеному пункті і які потребують поліпшення житлових умов. Згідно з вимогами ст.137 ЖК житлово-будівельні кооперативи організуються при виконавчих комітетах місцевих Рад народних депутатів, при підприємствах, установах і організаціях. Порядок організації та діяльності ЖБК установлюється цим Кодексом, Примірним статутом та іншими актами законодавства.

Частиною 6 ст.137 ЖК та абз. 2 п.4 Примірного статуту передбачено, що рішення зборів про організацію кооперативу, список громадян, які вступають до кооперативу, і членів їх сімей, що виявили бажання оселитися в будинку кооперативу, затверджуються виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів.

Відповідно до абз. 2 п.5 Примірного статуту ЖБК діє на підставі статуту, прийнятого відповідно до цього Примірного статуту і зареєстрованого у виконавчому комітеті Ради народних депутатів, який затвердив рішення про організацію кооперативу.

Пунктом 5 Примірного статуту визначено, що число громадян, які вступають до організовуваного кооперативу, повинно відповідати кількості квартир у жилому будинку (будинках) кооперативу, запланованому до будівництва. Відповідно до абз. 2 п.7 Примірного статуту до членів ЖБК приймаються особи віком до ЗО років.

Відповідно до абз. 1 п.45 Примірного статуту громадянин може бути членом тільки одного ЖБК, крім випадку вступу до новостворюваного кооперативу у зв'язку з потребою у поліпшенні житлових умов.

Крім, того, абз. 1 п.74 Примірного статуту передбачено, що контроль за діяльністю житлово-будівельних кооперативів, за експлуатацією та ремонтом належних їм будинків здійснюють виконавчі комітети місцевих Рад народних депутатів.

При вирішенні питання, яким нормативно-правовим актом слід керуватись при створенні ЖБК: ст.7 Законом України «Про кооперацію» або Примірним статутом необхідно врахувати, що зазначені нормативно-правові акти співвідносяться як загальний (Закон України «Про кооперацію») та спеціальний (Примірний статут), а тому слід застосовувати норми спеціального нормативно-правового акту.

Однак, ОК «ЖБК «Тульский» не відповідає вимогам ст.ст.133, 135, 137 ЖК та Примірного статуту в частині мети його діяльності, як житлово-будівельного кооперативу.

Так, всупереч ч.6 ст.137 ЖК та абз.2 п.4 Примірного статуту рішення про створення ОК «ЖБК «Тульский» (протокол установчих зборів засновників від 14.10.2009, протоколу зборів членів (засновників) від 23.09.2013) та список членів кооперативу не затверджено виконавчим комітетом Харківської міської ради, при тому що статут кооперативу зареєстровано саме у цій місцевій раді.

Відповідно до статуту ОК «ЖБК «Тульский» та вищевказаних протоколів мгальних зборів засновників кооператив не створено при виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів, при підприємстві, установі чи організації, що г.перечить ст.137 ЖК.

Всупереч ст.135 ЖК та абз.1 п.8 Примірного статуту члени кооперативу, а саме: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 не потребують поліпшення югглових умов. На момент прийняття зазначеного рішення Харківської міської зади вони на обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов не теребували, що підтверджується самим статутом ОК «ЖБК «Тульский».

Всупереч ст.137 ЖК та абз. 2 п.5 Примірного статуту статут ОК «ЖБК «Тульский» не відповідає вимогам Примірного статуту.

Усупереч абз.2 п.7 Примірного статуту на момент створення ОК «ЖБК «Тульский» два члени були у віці понад 30 років. Так, ОСОБА_4 1*5.06.1970 р.н., та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1

Відповідно до інформації Управління обліку та розподілу житлової площі Департаменту житлового господарства Харківської міської ради №138/у від 36.02.2015 та №200/у від 13.02.2015 громадяни ОСОБА_2П: та ОСОБА_4 Еі квартирному обліку не перебували.

Так, п.п.5.1. статуту кооперативу всупереч ст.ст.133, 135 ЖК та абз.1 п.8 Лримірного статуту передбачає можливість юридичних осіб бути членами іооперативу, п.5.2. статуту кооперативу всупереч абз.1 п.45 Примірного статуту передбачає можливість членів кооперативу бути членами кількох ооперативів. Крім того, в статуті ОК «ЖБК «Тульский» всупереч ст.135 ЖК та абз.1 п.8 Примірного статуту не зазначено, що члени кооперативу повинні постійно проживати у місті Харкові і потребувати поліпшення житлових умов перебувати на відповідному обліку).

За організаційно-правовою формою ОК «ЖБК «Тульский» являється обслуговуючим кооперативом, що відображено у п.1.1. статуту кооперативу та у реєстраційній картці форми 1 кооперативу.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про кооперацію» обслуговуючий кооператив - кооператив, який утворюється шляхом об'єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності. Обслуговуючі кооперативи надають послуги іншим особам в обсягах, що не перевищують 20 відсотків загального обороту кооперативу. Тобто метою створення обслуговуючого кооперативу не може бути будівництво житлових будівель.

Поряд з цим, у статуті ОК «ЖБК «Тульский» не визначено кількість квартир у житловому будинку (будинках), які заплановано до будівництва кооперативом, що суперечить меті.

Таким чином, ОК «ЖБК «Тульский» фактично не є житлово-будівельним кооперативом в розумінні вимог глави 5 ЖК та ст.41 ЗКУ. Вказаний кооператив фактично є обслуговуючим, його фактична мета створення, порядок створення, організації та діяльності не відповідає вимогам до житлово-будівельного кооперативу.

Враховуючи викладене, п. 10 додатку 1 до рішення 5 сесії 6 скликання «Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок розміщення об'єктів містобудування» від 23.02.2011 є незаконним.

Вказане рішення прийнято в порушення вимог ст.41 ЗКУ, ст.ст.133, 135, 137 ЖК та Примірного статуту. Під час прийняття вказаного рішення Харківська міська рада при вирішенні питання про надання ОК «ЖБК «Тульский» безоплатно земельної ділянки з кадастровим номером :01:025:0003 зобов'язана була з'ясувати правовий статус, мету та підстави створення цього кооперативу відповідно до ЖК та Примірного статуту. Слід зауважити, що Харківська міська рада мала можливість з'ясувати вказані обставини, у зв'язку з тим, що рішення про створення ОК «ЖБК «Тульский» та список його членів у разі створення саме ЖБК повинен був затвердити виконавчий комітет саме Харківської міської ради; відповідно до абз. 1 п.8 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 №470, облік таких громадян здійснюється виконавчим комітетом Харківської міської ради; статут ОК «ЖБК «Тульский» зареєстрований саме в цьому виконавчому комітеті.

Відповідно до ч.10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Частиною 1 ст. 21 Цивільного кодексу України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 №7, із змінами і доповненнями внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19.03.2010 № 2, судам підсудні справи за заявами, зокрема, щодо визнання недійсними державних актів про право власності на земельні ділянки.

Згідно з положеннями ст.378 Цивільного кодексу України право власності на земельну ділянку може бути припинено за рішенням суду, у випадках, встановлених законом.

Відповідно до п.2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 №6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» (зі змінами та доповненнями) державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських' селищних, сільських рзд, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій.

У спорах, пов'язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування.

Згідно зі ст.152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних, збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

З огляду на викладене, оскільки п. 10 додатку 1 до рішення 5 сесії 6 скликання «Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування» від 23.02.2011 є незаконним, і воно слугувало підставою для подальшого оформлення державного акту на право власності на зазначену земельну ділянку від 01.07.2011 серія ЯЛ № 593751, то відповідний державний акт на право власності не відповідає законодавству та порушує права власника.

Таким чином, необхідно визнати зазначений державний акт недійсним в судовому порядку.

В подальшому, на підставі протоколу загальних зборів членів ОК «ЖБК «Тульский» від 23.09.2013 членами кооперативу стали: ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а ОСОБА_4, ОСОБА_2 т ОСОБА_8 виключили себе зі складу засновників та членів кооперативу, передавши свої земельні паї наступникам на підставі заяв, засвідчених приватним нотаріусом ОСОБА_9, та зареєстровано у реєстрі №№ 3227, 3236 та 3237.

Відповідно до Ухвали Господарського суду Харківської області про затвердження ліквідаційного балансу №922/5219/13 від 23.06.2014 вирішено ліквідувати ОК «ЖБК «Тульский». Станом на тепер, ОК «ЖБК «Тульский» припинено свою діяльність.

Пізніше, відповідно до договору купівлі-продажу, №3404 від 04.10.2013, виданого приватним нотаріусом ОСОБА_9 земельна ділянка перейшла у власність ОСОБА_10, яка, в свою чергу, на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя №3552 від 10.10.2013 передала земельну ділянку у власність ОСОБА_1, який, станом на тепер, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно є власником вказаної земельної ділянки.

Статтею 387 Цивільного кодексу України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно п. 3 ч.1 ст.388 якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З огляду на те, що спірна земельна ділянка вибула з власності держави усупереч вимогам чинного законодавства України, вона повинна бути повернута за вимогою власника.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець зобов'язаний до укладення іпотечного договору попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. У разі порушення цього обов'язку іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання та відшкодування іпотекодавцем завданих збитків.

Ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Згідно з вимогами ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі визнання недійсним договору іпотеки.

Зважаючи на те, що договір купівлі-продажу та іпотечний договір спірної земельної ділянки спрямований на протиправне відчуження об'єкта права власності українського народу - земель, вказані правочини є такими, що порушують публічний порядок, тобто є нікчемними.

З огляду на положення ст.216 Цивільного кодексу України вказані правочини не створили юридичних наслідків.

Ураховуючи, що земельна ділянка вибула з володіння держави всупереч вимогам законодавства, у ОСОБА_1 на користь якого у подальшому було відчужено ділянку, не виникло право власності.

Виходячи з даної позиції земельна ділянка підлягає поверненню у власність держави.

Згідно з п.4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» у разі коли згідно із законом позивачем у справі виступає прокурор, позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення або про особу, яка його допустила, довідався або мав довідатися відповідний прокурор.

Відповідно до вимог ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено, встановлено в три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Крім того, згідно з вимогами п.5 Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20.12.2011 року №4176-УІ протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства або обману; застосування наслідків нікчемного правочину; визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи.

Оскільки прокурор дізнався про порушення вимог чинного законодавства лише в травні 2015 року у ході вивчення даних офіційного веб-сайту Харківської міської ради щодо розміщених рішень сесій упродовж 2008-2015 років та ознайомлення з правовстановлюючими документами ОК «ЖБК «Тульский» у відділі державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб підприємців реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції та реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, початок перебігу позовної давності слід обраховувати з моменту, коли органи прокуратури дізнались про факт порушення вимог земельного законодавства.

В судовому засіданні прокурор свій позов підтримав, а відповідачі заперечували з наступних підстав.

Так, дана земельна ділянка не вибула з власності держави, оскільки держава не була її власником. Крім того, статтею 388 ЦК передбачено право власника витребувати майно у добросовісного набувача, не на тій підставі, що воно вибуло з його власності всупереч вимогам чинного законодавства, а за наявності одночасно таких умов:

а) майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати;

в) майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі.

У позові прокурором не наведено жодних доказів того, що ОСОБА_10 не мала права відчужувати

земельну ділянку, адже на момент відчуження ОСОБА_10 була повноправним власником ділянки, відповідно до державного реєстру і договору купівлі-продажу. Також прокурор не навів

доказів того, що майно вибуло з володіння власника не з його волі і навіть не зазначив, проти волі якого саме з попередніх власників землі вчинено правочин - проти волі ОК «ЖБК «Тульський» чи проти волі територіальної громади.

Крім того, відповідно до частини 1 статті 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Тобто, в даному випадку правочин був би нікчемним за наявності доказів, що він вчинений з метою незаконного заволодіння майном територіальної громади. Але об'єктом правочину - Договору №3552 від 10.10.2013, так само, як і об'єктом іпотеки, було не майно територіальної громади, а приватне майно ОСОБА_10 А об'єктом договору купівлі-продажу ділянки між ОСОБА_10 і ОК «ЖБК «Тульський» було не майно територіальної громади, а власність ОК «ЖБК «Тульський». А правочин, який не відповідає інтересам держави, відповідно до частини третьої статті 228 ЦК, може бути визнаний недійсним судом. Статтею 228 ЦК встановлено два окремих види недійсності правочинів: ті, що порушують публічний порядок і є нікчемними, і ті, що вчинені з метою, яка суперечить інтересам держави і суспільства, і є оспорюваними, - недійсність їх прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність в судовому порядку на підставах, установлених законом (частина третя статті 215 ЦК). Договір №3552 від 10.10.2013, на підставі якого ОСОБА_1 набув право власності на ділянку, відповідно до презумпції правомірності правочину, встановленої статтею 204 ЦК України, є правомірним, доти, доки його недійсність прямо не встановлена законом або поки він не буде визнаний судом недійсним. Договір №3552 від 10.10.2013 не був визнаний судом недійсним, тому є дійсним. Однак, незважаючи на це, прокурор посилається на положення статті 216 ЦК України і стверджує, що до цього правочину слід застосувати правові наслідки недійсності.

Також позивач посилається на те, що, відповідно до частини 3 статті 12 Закону «Про іпотеку», правочин, щодо відчуження переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним, а також на положення частини 3 статті 6 Закону «Про іпотеку», які вимагають від іпотекодавця попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права третіх осіб на предмет іпотеки. З контексту цього посилання не зрозуміло, в обґрунтування яких саме позовних вимог чи їх підстав, позивач наводить ці норми, адже, по-перше, нижче позивач стверджує про нікчемність, а не недійсність правочину, на підставі того, що він порушує публічний порядок, а не на підставі того, що майно відчужено без згоди іпотекодержателя. По-друге, іпотекодержателем майна був ОСОБА_1, і майно не відчужувалось іпотекодавцем без його згоди, а відчужено було йому самому в якості задоволення вимог із невиконаного зобов'язання.

Згідно статті 328 Цивільного кодексу, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно статті 153 Земельного кодексу України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Відповідно до статті 330 Цивільного кодексу України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тобто, навіть якщо майно було відчужено особою, яка не мала на це права, то добросовісний набувач ОСОБА_1 набув права власності на це майно, оскільки відсутні підстави для витребування майна за статтею 388, як це доведено вище.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка згідно ч. 1 ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тобто, майно може бути витребувано лише за наявності передбачених законом умов і в інтересах суспільства. Для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно має не лише служити законній меті в інтересах суспільства, але і повинен бути збережений розумний баланс між використовуваними інструментами та тією метою, на котру спрямований будь-який захід, який обмежує право власності. Справедлива рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи (рішення ЄСПЛ у справі "Спорронг та Лоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року). Як було доведено вище, передбачені законом вимоги для витребування майна в даному випадку відсутні.

Законом не передбачений такий спосіб захисту права власності у порядку позовного провадження, як визнання відсутності права власності.

По-перше, суд не може визнати відсутність права власності за ОСОБА_1, оскільки таке право власності наявне і підтверджується документально та зареєстроване в Єдиному реєстрі прав власності на нерухоме майно (реєстраційний номер 01). Право власності на землю гарантується статтею 14 та 41 Конституції України, статтею 321 Цивільного кодексу України та статтею 153 Земельного кодексу України і є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Згідно статті 328 Цивільного кодексу, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1)визнання права;

2)визнання правочину недійсним;

3)припинення дії, яка порушує право;

4)відновлення становища, яке існувало до порушення;

5)примусове виконання обов'язку в натурі;

6)зміна правовідношення;

7)припинення правовідношення;

8)відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9)відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади

Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 275 ЦК захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом (крім тих. які передбачені у ст. 16 ЦК) відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

Способи захисту права власності передбачені главою 29 Цивільного кодексу України, а також главами, які регулюють окремі види зобов'язань, та включають в себе:

речово-правові способи: віндикаційний (ст.387-390 ЦК), негаторний позов (ст.391 ЦК), позов про визнання права власності (ст.392 ЦК), позов про виключення майна з опису;

зобов'язально-правові способи, тобто засоби захисту права власності в договірних відносинах (відшкодування збитків, заподіяних невиконанням чи неналежним виконанням договору;

повернення речей, наданих у користування за договором); засоби захисту права власності в деліктних зобов'язаннях;

позови про повернення безпідставно отриманого чи збереженого майна;

позови про визнання угоди недійсною;

позови про захист прав співвласника у випадку виділу, поділу та продажу спільного майна;

визнання незаконним акту, що порушує право власності (ст.393 ЦК);

засоби захисту права власності померлих та осіб, визнаних безвісно відсутніми або оголошених померлими.

Способи захисту прав на земельну ділянку передбачені статтею 152 Земельного кодексу України, відповідно до якої, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:

а) визнання прав;

б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню

дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;

в) визнання угоди недійсною;

г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

ґ) відшкодування заподіяних збитків;

д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Отже, законом не передбачено такого способу захисту права власності на земельну ділянку, як визнання відсутності права власності на неї у іншої особи, а тим більше - у законного власника, право власності якого зареєстровано на підставі закону.

Крім того, позивачем не доведено, що пункт 10 додатку 1 до рішення 5 сесії 6 скликання «Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення обєктів містобудування» від 23.02.2011 року суперечить закону або інтересам держави або громадян.

Стаття 41 ЗК не передбачає будь-яким додаткових умов для прийняття рішення про передання земельних ділянок житлово-будівельним кооперативам. В тому числі, законом не передбачено необхідності доведення того, що серед членів кооперативу є громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, досягли певного віку, або що статут кооперативу відповідає вимогам будь-якого нормативного акту. Стаття 133 Житлового кодексу, на яку посилається прокурор, встановлює не вимоги до діяльності кооперативу, а право громадян вступити до кооперативу. На момент прийняття рішення про передання земельної ділянки у власність була відсутня будь-яка інформація або перешкоди для застосування положень статті 41 Земельного кодексу, установчі документи ЖБК «Тульський» не були визнані недійсними, і не визнані до цього часу, кооператив був зареєстрований відповідно до положень законодавства уповноваженим органом реєстрації. У органу місцевого самоврядування були відсутні будь-які повноваження щодо перевірки правомірності створення і діяльності кооперативу, а відмова в наданні ділянки кооперативу на підставі припущення про, нібито, невідповідність мети його створення положенням законодавства, вважалася б перевищенням повноважень, наданих законом і порушенням статті 19 Конституції України.

Крім того, рішення про передачу кооперативу земельної ділянки ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання. Скасування такого рішення не породжує наслідків для власника. Оскільки це рішення є одноразовим актом, який вичерпав свою дію шляхом виконання, то і позовна вимога про скасування цього рішення не підлягає задоволенню.

Прокурор не виконав вимоги закону щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді.

Згідно частини 2 статі 45 Цивільного процесуального кодексу України, прокурор може звертатися до суду в межах визначених законом повноважень, з метою захисту інтересів громадянина або держави в суді. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Відповідно до статей 80, 83, 84 Земельного кодексу України, держава є суб'єктом права власності лише на землі державної власності, і реалізує це право через відповідні органи державної влади. А землі комунальної власності - це землі, суб'єктом права власності на які є територіальна громада, а не держава. З позовної заяви не вбачається, в чому полягає порушення інтересу держави, оскільки позивач посилається на те, що пред'являючи позов він «виходить саме з необхідності вирішення проблем суспільного значення, існування яких виправдовує застосування механізму повернення спірної землі із власності відповідача». А звернення прокурора спрямоване на «відновлення законності при вирішенні суспільно значимого питання про повернення у власність держави земельної, ділянки, з урахуванням принципу справедливої рівноваги між: суспільними інтересами та необхідністю дотримання прав власників». Однак, спірна земельна ділянка не може бути повернена у власній» держави, оскільки ніколи не перебувала у власності держави, а метою представництва прокурором інтересів держави в суді не може бути «відновлення законності при вирішенні суспільно значимого питання», прокурор повинен довести порушення інтересів держави. І немає жодних підстав ототожнювати поняття «інтерес держави» і суспільна значимість питання». Те, що за Конституцією зареєстровано на підставі закону.

3. Пункту додатку 1 до рішення 5 сесії 6 скликання «Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування» від 23.02.2011 є законним, вичерпав свою дію шляхом виконання та не підлягає скасуванню.

Так само немає підстав для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого на підставі цього рішення.

Згідно із частиною першою статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Також, відповідно до частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Позивачем не доведено, що пункт 10 додатку 1 до рішення 5 сесії 6 скликання «Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування» від 23.02.2011 суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Адже згідно статті 41 Земельного кодексу України, житлово-будівельним (житловим) та гаражно-

земля знаходиться під особливою охороною держави, не дає підстав стверджувати, що в даному конкретному випадку було порушено державний інтерес. Адже, по-перше, власником землі, згідно статті 13 Конституції, є не держава, а Український народ. А від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. І саме органи місцевого самоврядування, згідно наведених вище статей 80, 83, 84 ЗК, реалізують повноваження власника на землі комунальної власності, до яких відносилася і спірна земельна ділянка. До того ж, в статті 228 Цивільного кодексу, а також в статті 3 Цивільного процесуального кодексу України, поняття «інтерес держави» або «державний інтерес» не ототожнюється з поняттям «інтерес суспільства» або «суспільний інтерес».

Статтею 10 Закону України "Про місцеве самоврядування" передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Статтею 12 Земельного кодексу України також передбачено, що розпорядження земельними ділянками комунальної власності входить до повноважень міських рад. Тобто, Харківська міська рада є органом місцевого самоврядування, а не державним органом.

Якщо прокурор заявляє цей позов з метою захисту інтересу територіальної громади в особі органу місцевого самоврядування, тоді такі інтереси мають бути державними за своєю природою або тоді, коли у спірних правовідносинах орган місцевого самоврядування виконував делеговані державні повноваження. Певне повноваження є державним у таких випадках: а) його виконання фінансується з державного бюджету; б) до складу керівних органів відповідної організації держава делегує своїх посадових осіб; в) в інших сферах державного управління аналогічні за змістом повноваження реалізуються державними органами; г) відповідне повноваження реалізується на всіх адміністративно-територіальних рівнях. Відповідні повноваження органу місцевого самоврядування визначаються в контексті Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", що відповідає Європейській хартії місцевого самоврядування 1985 року, яка передбачає, що органи місцевого самоврядування при вирішенні відповідної частини суспільних справ* (риЬНс аїїаігз) є цілком автономними від держави. Європейська хартія місцевого самоврядування встановила, що у правовій системі держав-учасниць, зокрема у сфері адміністративного контролю за органами самоврядування, має забезпечуватись баланс між самоврядними інтересами, з одного боку, та іншими публічними інтересами - з другого (п. 1 ст. 3; п. З ст. 8).

Крім порушення інтересу держави, прокурор має обґрунтувати необхідність їх захисту, а також зазначити орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. У позовній заяві прокурор зазначає, що органом, уповноваженим здійснювати контроль за використанням і охороною земель є Державна інспекція сільського господарства, вказуючи при цьому, що необхідність звернення до суду викликана відсутністю у інспекції повноважень звертатися до суду. До повноважень у сфері контролю за використанням і охороною земель, в свою чергу, належать повноваження з контролю: додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю; виконання вимог щодо використання земельних ділянок за цільовим призначенням; додержання вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових угод, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок.

Разом з тим, відповідно до абзацу 4 п.5 Положення Про Державну інспекцію сільського господарства (Указ Президента №459/2011 від 13.04.2011), Держсільгоспінспекція має право звертатися до органів прокуратури з клопотанням про подання позову до суду щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився. Саме ця норма і визначає межі і спосіб реалізації повноважень з контролю за додержанням встановленого порядку набуття і реалізації права на землю та додержанням вимог земельного законодавства в процесі передачі землі у власність. Тобто, Держсільгоспінспекція має захищати інтерес держави шляхом звернення з клопотанням до органів прокуратури про подання позову до суду щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився. І лише на підставі таких клопотань прокуратура має звертатися до суду і обґрунтовувати відсутність відповідних повноважень у органу контролю.

Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Частиною 4 цієї ж статті передбачено, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб'єктом владних повноважень. У позовній заяві не наведено доказів того, що прокурор повідомив відповідного суб'єкта владних повноважень про намір звернутися з позовом, чим надав йому можливість оскаржити наявність підстав для представництва.

Крім того, представник ОСОБА_11 звернулася до суду з заявою про застосування строку позовної давності до даного позову, який був пропущений прокурором без поважних причин.

Вислухавши сторони, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає знаступних підстав.

Так, судом встановлено, що відповідно до Ухвали Господарського суду Харківської області про затвердження ліквідаційного балансу №922/5219/13 від 23.06.2014 вирішено ліквідувати ОК «ЖБК «Тульский». Станом на тепер, ОК «ЖБК «Тульский» припинено свою діяльність.

Пізніше, відповідно до договору купівлі-продажу, №3404 від 04.10.2013, виданого приватним нотаріусом ОСОБА_9 земельна ділянка перейшла у власність ОСОБА_10, яка, в свою чергу, на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя №3552 від 10.10.2013 передала земельну ділянку у власність ОСОБА_1, який, станом на тепер, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно є власником вказаної земельної ділянки.

Підстав для витребування власником майна у добросовісного набувача, передбачених ст.. 388 ЦК України - немає.

Судом встановлено, що на момент відчуження ОСОБА_10 була власником ділянки, відповідно до державного реєстру і договору купівлі-продажу. Відомостей, які б свідчили про те, що майно вибуло з володіння власника не з його волі суду не надано.

Крім того, відсутні підстави недійсності правочину, передбачені ст.. 228 ЦК України, оскільки об'єктом договору купівлі-продажу ділянки між ОСОБА_10 і ОК «ЖБК «Тульський» було не майно територіальної громади, а власність ОК «ЖБК «Тульський».

Крім того, відповідно до ст. 16 ЦК України встановлені способи захисту права і обраний позивачем спосіб «визнати відсутність права власності» не передбачений законом.

Крім того, прокурором не обґрунтовано твердження про порушення ХМР норм закону (зокрема ст.. 41 ЗК України, або ст.. 133 ЖК України) при прийнятті оспорюваного п. 10 додатку 1 до рішення 5 сесії 6 скликання «Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування» від 23.02.2011 року.

Крім того, прокурором пропущено строк позовної давності, оскільки оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування було оприлюднено у передбачений законом строк у 2011 році в офіційному органі ЗМІ, що забезпечило його загальнодоступний порядок і не здійснення прокуратурою своїх повноважень належний чином у межах строку позовної давності не є поважною причиною пропуску такого строку.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 10, 11, 88, 60, 114, 209, 212, 213 - 215, 218 ЦПК України,-

В и р і ш и В:

В задоволенні позову заступника прокурора Київського району м. Харкова до Харківської міської ради, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування п. 10 додатку 1 до рішення 5 сесії 6 скликання «Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування» від 23.02.2011, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку від 01.07.2011 серія ЯЛ № 593751, площею 0,5137 га, яка розташована за адресою: м. Харків, вул. Шевченка, 4 (кадастровий номер :01:025:0003); визнання відсутності у ОСОБА_1 права власності на земельну, площею 0,5137 га, яка розташована за адресою: м. Харків, вул. Шевченка, (кадастровий номер :01:025:0003), загальною вартістю за нормативною грошовою оцінкою 2 653 723 гривень, витребування майна з незаконного володіння ОСОБА_1 - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Київський районний суд міста Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.В. Невядомський