АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 617/1524/15-ц Головуючий І інстанції - Уханьова І.С.
Провадження: 22-ц/790/8106/15 Головуючий ІІ інстанції - Бездітко В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Бездітка В.М.,

суддів - Овсяннікової А.І., Коваленко І.П.,

за участю секретаря - Міхелєвої Я.С.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Вовчанського районного центру зайнятості на рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 10 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Вовчанського районного центру зайнятості, третя особа Управління соціального захисту населення Вовчанської райдержадміністрації про стягнення невиплаченої заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати, -

встановила:

У серпні 2015 році позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що наказом № 342-к від 15.05.2007 року він був прийнятий на роботу до Вовчанського районного центру зайнятості і призначений на посаду головного спеціаліста відділу надання соціальних послуг. З 02.02.2009 року згідно наказу № 91-к був прийнятий на посаду начальника відділу активної підтримки безробітних. Наказом від 18.03.2014 року за № 237-к , зміненим 17.03.2015 року наказами №№ 300-к, 301-к з 17.03.2014 року він був увільнений від роботи на період військової служби у зв'язку з мобілізацією на особливий період зі збереженням місця роботи і середнього заробітку на період служби, але не більше року, з виплатою йому середнього заробітку за період військової служби на протязі одного року з моменту призову. З 18.03.2015 року ОСОБА_1 був звільнений в запас і наказом № 302-к від 18.03.2015 року поновлений на роботі на посаді начальника відділу активної підтримки безробітних Вовчанського районного центру зайнятості.

В порушення власного наказу за № 301-к від 17.03.2015 року, ст. 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», ст. 119 Кодексу законів про працю України зі змінами внесеними Законом України від 27 березня 2014 року N 1169-VII «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення проведення мобілізації», якими передбачено збереження за ним місця роботи, посада та компенсації середнього заробітку в установі, де він працював на час призову, середній заробіток за період його служби з 18.03.2014 року по 31.12.2014 року/включно/ йому не виплачений, до цього часу. В липні місяці цього року він звернувся до Вовчанського районного центру зайнятості з претензією про нарахування та виплату йому середнього заробітку за період служби з 18.03.2014 року по 31.12.2014 року включно. Його претензія залишена без задоволення. У відповіді на претензію відповідачем по справі підтверджено, що за період проходження служби з 18.03.2014 року по 31.12.2014 року позивачу була нарахована заробітна плата в розмірі 30750 гривень, яка є невиплаченою до цього часу.

Просив стягнути з відповідача на свою користь 30750 грн. невиплаченої заробітної плати за період з 18.03.2014 року по 31.12.2014 року та компенсацію за витрату частини заробітної плати у зв'язку з затримкою термінів її виплати в сумі 16081, 99 грн. а також судові витрати в сумі 2500 грн.

Рішенням Вовчанського районного суду Харківської області від 10 вересня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з Вовчанського районного центру зайнятості Харківської області на користь ОСОБА_1 30750 грн. невиплаченої заробітної плати за період з березня по грудень 2014 року включно та 16081,99 грн. компенсації за витрату частини заробітної плати у зв'язку з затримкою термінів її виплати, всього 46831,99 грн. Стягнуто з Вовчанського районного центру зайнятості Харківської області на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 2500 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, Вовчанський районний центр зайнятості подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити рішення в частині задоволених вимог про стягнення з відповідача 16081,99 грн. компенсації за витрату частини заробітної плати та відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

В обґрунтування скарги зазначено, що судом першої інстанції не взято до уваги, що до набрання чинності Закону № 1275 призов на військову службу, в тому числі у зв'язку з мобілізацією, являвся підставою припинення трудових відносин. У зв'язку з чим у 2015 році Вовчанським РЦЗ проведено нарахування ОСОБА_1 середнього заробітку за час проходження військової служби, у тому числі за період з 18.03.2014 по 31.12.2014 у сумі 30750 грн.

Вважає вимоги позивача щодо стягнення з Вовчанського РЦЗ компенсації втрати частини грошових доходів у сумі 16081,99 грн. необґрунтованими, оскільки відповідно до п. 3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №159 від 21.02.2001 виплата середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період не відноситься до видів грошових доходів, які підлягають компенсації. Крім того, центр зайнятості не погоджується з розрахунком суми компенсації громадянам втрати частини грошових доходів, оскільки Закон № 1275, яким поширено дію частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України на громадян України, які були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 8 червня 2014 року.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків,встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що за період з 18.03.2014 року по 31.12.2014 року позивачу нарахована, але невиплачена середня заробітна плата у розмірі 30750 грн., а тому з відповідача підлягає стягненню середня заробітна плата у розмірі 30750 грн. за період з 18.03.2014 року по 31.12.2014 року та компенсація за витрату частини заробітної плати у зв'язку з затримкою термінів її виплати у розмірі 16082,12 грн.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

По справі встановлено, що наказом № 342-к від 15.05.2007 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до Вовчанського районного центру зайнятості і призначений на посаду головного спеціаліста відділу надання соціальних послуг.

З 02.02.2009 року згідно наказу № 91-к позивач був прийнятий на посаду начальника відділу активної підтримки безробітних.

Наказом від 18.03.2014 року за № 237-к, зміненим 17.03.2015 року наказами №№ 300-к, 301-к з 17.03.2014 року ОСОБА_1 був увільнений від роботи на період військової служби у зв'язку з мобілізацією на особливий період зі збереженням місця роботи і середнього заробітку на період служби, але не більше року, з виплатою йому середнього заробітку за період військової служби на протязі одного року з моменту призову.

З 18.03.2015 року ОСОБА_1 був звільнений в запас і наказом № 302-к від 18.03.2015 року поновлений на роботі на посаді начальника відділу активної підтримки безробітних Вовчанського районного центру зайнятості.

В порушення наказу Вовчанського районного центру зайнятості за № 301-к від 17.03.2015 року, ст. 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», ст. 119 Кодексу законів про працю України зі змінами внесеними Законом України від 27 березня 2014 року N 1169-VII «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення проведення мобілізації», якими передбачено збереження за позивачем місця роботи, посада та компенсації середнього заробітку в установі, де він працював на час призову, середній заробіток за період його служби з 18.03.2014 року по 31.12.2014 року/включно/ йому не виплачений.

В липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Вовчанського районного центру зайнятості з претензією про нарахування та виплату йому середнього заробітку за період служби з 18.03.2014 року по 31.12.2014 року включно. Його претензія залишена без задоволення. У відповіді на претензію відповідачем підтверджено, що за період проходження служби з 18.03.2014 року по 31.12.2014 року позивачу була нарахована заробітна плата в розмірі 30750 гривень, яка є невиплаченою.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до п. 3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №159 від 21.02.2001 виплата середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період не відноситься до видів грошових доходів, які підлягають компенсації є безпідставними.

Відповідно до ст. 119 КЗпП України, на час виконання державних або громадських обов'язків, якщо за чинним законодавством України ці обов'язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов'язків, передбачених законами України "Про військовий обов'язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії ; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Тобто, середній заробіток, передбачений для виплати працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період є видом грошового доходу, оскільки такий дохід позивач отримує на території України і такий дохід не має разового характеру, а тому він підлягає компенсації.

Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Також судова колегія погоджується з розміром нарахованої суми компенсації громадянам втрати частини грошових доходів.

Не є обґрунтованими доводи скарги про те, що компенсації підлягає зарплата тільки за березень-травень 2014 р.

По-перше це протиречить доводам скарги про неправильне стягнення судом компенсації взагалі.

По-друге, така часткова компенсація буде протиречити діючому законодавству, оскільки вся зарплата, яка була затримана підлягає компенсації.

Таким чином, висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для скасування рішення при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Вовчанського районного центру зайнятості відхилити.

Рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 10 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий -

Судді -