Справа № 469/10/15-ц
2/469/133/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2015 року Березанський районний суд Миколаївської області у складі :

головуючої - судді Гапоненко Н.О.,

за участю секретаря судового засідання - Потриваєвій М.А.,

розглянувши у відкитому судовому засіданні в смт.Березанка цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Дельта Банк до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

в с т а н о в и в :

Позивач ПАТ "Дельта Банк" 14.01.2015 року звернувся до суду з вказаним позовом, у якому зазначав, що 11.02.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" (правонаступником якого є ПАТ "УкрСиббанк") та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0, за умовами якого відповідач отримав кредит в розмірі 50000 доларів США з розрахунку 11.90% річних на строк з 11.02.2008 року по 12.02.2029 року. З метою забезпечення виконання зобов"язань відповідач за договором іпотеки б/н від 11.02.2008 року передав у іпотеку нерухоме майно - земельну ділянку площею 0.2296 га та трикімнатну квартиру в одноповерховому будинку за адресою АДРЕСА_1.

08.12.2011 року ПАТ "УкрСиббанк" передав ПАТ "Дельта банк" за договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами своє право вимоги, що виникло за вказаними кредитним та забезпечувальним договорами.

Відповідач умови кредитного договору належним чином не виконує, у зв"язку з чим станом на 12.11.2014 року його заборгованість становить 1261133,82 грн., у тому числі заборгованість за кредитом 765770,19 грн., сума заборгованості за відсотками 495363,64 грн., про що відповідача неодноразово було повідомлено, у тому числі шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобов"язань.

Тому позивач просив в рахунок виконання основного зобов"язання відповідача щодо оплати вказаної заборгованості звернути стягнення на належний відповідачу предмет іпотеки - зазначені вище земельну ділянку та трикімнатну квартиру шляхом передачі іпотекодержателю АТ «Дельта Банк» предмета іпотеки у власність та визнання за ним права власності на предмет іпотеки. Також просив стягнути з відповідача на свою користь сплачений судовий збір.

03.06.2015 року відповідач надав суду зустрічну позовну заяву про розірвання договору споживчого кредиту № 0 від 11.02.2008 року, яка ухвалою суду від 15.12.2015 року залишена без розгляду у зв"язку з повторною неявкою позивача за зустрічним позовом у судове засідання.

У судове засідання після початку розгляду справи по суті представник позивача не зявилася, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності та підтримання позовних вимог.

Відповідач в судове засідання після початку розгляду справи по суті не зявився та не повідомив причину своєї неявки, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи повістками. Надав суду заперечення проти позову, у яких просив відмовити у позові, мотивовані тим, що банк 15.11.2011 року самостійно списав безнадійну заборгованість відповідача та відніс її у повному обсязі на збільшення валових витрат банку, відшкодувавши собі витрати по списаному кредиту за рахунок страхового резерву банку, а тому не має права вимоги за спірним кредитом. Крім того, посилався на недоведення виконання позивачем обов"язку направлення боржнику письмової вимоги про усунення порушення основного зобов"язання відповідно до вимог ст.ст.33, 35 Закону України "Про іпотеку"; на необхідність врахування співмірності заборгованості з вартістю іпотечного майна; на сплив позовної давності, оскільки позивач дізнався про порушення свого права та особу, яка його порушила, в день несплати чергового аннуїтетного платежу, тобто більш ніж за три роки до звернення до суду; на наявність мораторію на примусове стягнення нерухомого житлового майна та відсутність доказів щодо перебування у власності відповідача будь-якого іншого житлового майна; на недостатнє обгрунтування позивачем розміру заборгованості (відсутність у розрахунку заборгованості дат погашення заборгованості, відомостей про те, яка частина сплачених коштів пішла на погашення тіла кредиту, даних про процентні ставки та формул, на підставі яких здійснювався розрахунок заборгованості за процентами).

Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до таких висновків.

Між сторонами виникли цивільно-правові відносини, регульовані нормами зобовязального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 11.02.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" (правонаступником якого є ПАТ "УкрСиббанк") та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0, за умовами якого відповідач отримав кредит на споживчі цілі в розмірі 50000 доларів США з розрахунку 11.90% річних на строк з 11.02.2008 року по 12.02.2029 року зі сплатою аннуїтетних платежів у розмірі 545 доларів США (а.с.8-16, 88, 172).

З метою забезпечення виконання зобов"язань відповідач за договором іпотеки б/н від 11.02.2008 року передав у іпотеку належне йому нерухоме майно - земельну ділянку площею 0.2296 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та трикімнатну квартиру в одноповерховому будинку за адресою АДРЕСА_1, загальною вартістю 281078 грн., визначеною шляхом експертної грошової оцінки (а.с.26-29).

08.12.2011 року ПАТ "УкрСиббанк" передав ПАТ "Дельта банк" за договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами своє право вимоги, що виникло за вказаними кредитним та забезпечувальним договорами (а.с.37-39, 93-112), на суму невиконаного грошового зобов»зання у гривневому еквіваленті станом на 16.12.2011 року 497937,77 грн. (а.с.112).

Про передачу права вимоги новому кредитору позивач повідомив відповідача рекомендованим листом від 17.01.2012 року (а.с.89-92).

Згідно зі ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов»язанні на обсязі і умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Кредитор у зобов»язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) п.1 ч.1 ст.512 ЦК України.

Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобовязання повинні виконуватися належним чином і в строк, встановлений в договорі, одностороння відмова від зобовязання, якщо інше не встановлено договором, не допускається.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).

Відповідно до вимог ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Наслідки порушення договору позики врегульовані нормами ст.ст. 1050, 1048, 625 ЦК України.

Як вбачається з виписки з особового рахунку (а.с.51, 113-120), відповідач свої зобов»язання за кредитним договором не виконав, внаслідок чого станом на 12 листопада 2014 року його заборгованість перед позивачем по сплаті кредиту становила 765770,19 грн., по сплаті відсотків за кредитом 495363,64 грн., всього 1261133.82 грн. (а.с.33, 50, 86), що перевищує вартість іпотечного майна, обумовлену сторонами.

За клопотанням відповідача з метою з»ясування відповідності наданого позивачем розрахунку умовам укладеного кредитного договору та документам щодо видачі та погашення кредиту, а також факту списання безнадійної заборгованості ОСОБА_1 та збільшення відсоткової ставки судом було призначено судову економічну експертизу.

Оплату за проведення експертизи було покладено на відповідача ОСОБА_1

Ухвала суду залишена експертом без виконання у зв»язку з неоплатою рахунку за проведення експертизи, та у подальшому з цієї підстави скасована ухвалою суду відповідно до ч.2 ст.86 ЦПК України.

Тому, враховуючи дані, що містяться у витягу з Додатку № 1 до Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «ДельтаБанк», щодо розміру заборгованості, за якою передано право вимоги (а.с.112), та відповідні їм дані виписки по кредитному договору ОСОБА_1 (а.с.113-120) щодо розміру заборгованості ОСОБА_2 на 15.12.2011 року (безпосередньо перед переходом права вимоги від ПАТ «УкрСиббанк» до позивача), суд вважає безпідставними посилання відповідача на самостійне списання банком заборгованості перед укладенням договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, а також вважає не спростованим наданий позивачем розрахунок заборгованості.

На підставі ст.546 ЦК України виконання зобов»язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлено інші види забезпечення зобов»язання.

Статтею 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов»язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв»язку із пред»явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 585 ЦК України, одним із видів застави є іпотека застава нерухомого майна.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов»язань нерухомим майном, що залишається у володінні та користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов»язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього божника у порядку, встановленому цим законом.

Згідно зі ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання божником основного зобов»язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов»язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з ч. 1 ст. 35 цього Закону, у разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Про наявність заборгованості та необхідність її оплати позивачем було повідомлено відповідача рекомендованим листом від 13.10.2014 року, що підтверджено відповідною квитанцією (а.с.34, 35), що узгоджується з положенням п.10.15 кредитного договору, відповідно до якого підтвердження факту відправлення повідомлення (рекомендованого листа) є поштова квитанція або інший поштовий документ, що підтверджує факт відправки або вручення або отримання повідомлення (а.с.14).

Виходячи з викладеного, не відповідають обставинам справи посилання відповідача на недоведення виконання позивачем обов"язку направлення боржнику письмової вимоги про усунення порушення основного зобов"язання відповідно до вимог ст.ст.33, 35 Закону України "Про іпотеку".

Крім того,у п.37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що невиконання вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (ч.3 ст.33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням ст. 124 Конституції України. Згідно з п.4.1.1. іпотечного договору (а.с.28), іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов»язання за цим договором або основного зобов»язання.

Звернення стягнення здійснюється, зокрема, на підставі рішення суду (п.4.2.1 іпотечного договору).

Право визначення підстави та способу звернення стягнення належить іпотекодавцю (п.4.3 іпотечного договору).

Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки сторонами визначено передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов»язання (п.5.2.1 іпотечного договору).

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України Про іпотеку звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України Про іпотеку договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України Про іпотеку.

Відповідно до частини першої статті 37 Закону України Про іпотеку іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Таким чином, вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі його у власність позивача та визнання за позивачем права власності на предмет іпотеки є правомірними, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 11 грудня 2013 року № 6-124цс13, відповідно до якої, виходячи з положень частини другої статті 16 ЦК України, частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України Про іпотеку не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.

Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності суд зазначає таке.

Відповідно до статті 258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність - скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (статті 257, 258 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Спір між сторонами стосується звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди); з інших підстав, передбачених Законом.

Згідно зі ст.12 вказаного Закону, у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

На час звернення позивача до суду кредитні зобов»язання відповідача не виконано, строк дії кредитного договору та договору іпотеки не закінчився, а тому суд вважає, що позовна давність за вимогами банку про звернення стягнення на предмет іпотеки не сплинула.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 року у справі № 6-345цс15.

7 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

З матеріалів справи вбачається, що місцем постійного проживання відповідача є АДРЕСА_2, що є відмінним від предмета іпотеки - трикімнатної квартири в одноповерховому будинку за адресою АДРЕСА_1.

Тому на зазначене у іпотечному договорі майно не поширюється дія мораторію на примусове стягнення предмета застави, встановленого вказаним вище Законом.

Крім того, зазначений Закон не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) і не може бути підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 25 березня 2015 року у справі № 6-44цс15.

Відповідно до ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача сплачені ним судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позовні вимоги Публічного Акціонерного Товариства Дельта Банк до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити повністю.

В рахунок виконання основного зобов»язання ОСОБА_1 щодо оплати заборгованості за кредитним договором у розмірі 1261133,82 грн., з яких сума заборгованості за кредитом 765770,19 грн., сума заборгованості за відсотками 495363.64 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки за адресою АДРЕСА_1, за договором іпотеки № б/н від 11 лютого 2008 року, а саме : на земельну ділянку площею 0.2296 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер :02:014:0004, яка належить ОСОБА_1 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 911485, виданого Новофедорівською сільською радою Березанського району Миколаївської області 15.01.2008 року, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 96, та трикімнатну квартиру в одноповерховому будинку за адресою АДРЕСА_1, загальною площею 48.3 кв.м., яка належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Березанського районного нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_3 11.02.2008 року за реєстровим № 268, і який зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за № 2685353, шляхом передачі Іпотекодержателю Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» предмета іпотеки у власність та визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного Акціонерного Товариства Дельта Банк на розрахунковий рахунок НОМЕР_1, МФО 380236, , в рахунок сплаченого судового збору 3654 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Березанський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подавати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: