Провадження №2/592/3007/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі:

головуючого: судді Бичкова І. Г. ,

при секретарі: Троценко Ю. Ю. ,

за участю позивачки: ОСОБА_1 ,

за участю представниці відповідача: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань в приміщенні суду в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до комунальної установи Сумська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 13 ім. А. С. Мачуленка про стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

03.11.2015 року ОСОБА_1 звернулася до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом до комунальної установи Сумська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 13 ім. А. С. Мачуленка про стягнення моральної шкоди, в якому вона зазначила про те, що вона ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, мешкає за адресою м. Суми, вул. Засумська, буд. 16/Б, кв. 32. 19 жовтня 2011 року Наказом № 47 від 19 жовтня 2011 року вона, призначена на посаду прибиральника службових приміщень на 0,5 ставки КУ Сумської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 13 ім. А.С. Мачуленка м. Суми Сумської області. /в додатках додається копія трудової книжки/ . Але хоче зазначити, що до цього навчального закладу вона була прийнята вперше на роботу 06 червня 1984 року на посаду прибиральниці і працює по теперішній час, на сьогоднішній день вона віддала цьому закладу близько тридцяти років свого свідомого трудового життя. І на сьогоднішній день праця для неї є актуальним питанням. Бо вона має сина інваліда з дитинства, невістку інваліда, внучку. Ї рідні винаймають житло, і вона вважає, що це її обовязок допомагати її рідним в скрутний для них час. 18 серпня 2015 року вона отримала Наказ № 203 про попередження працівників про наступне вивільнення з 18 жовтня 2015 року на підставі ст. 49-2 КЗпП України. /в додатках додається/ . Після отримання цього наказу вона вимушена була звернутись до: - директора комунальної установи Сумської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 13 ім. А. С. Мачуленка; - Сумської обласної державної адміністрації Департаменту освіти і науки; - Сумського міського голови; - Депутата Верховної Ради ОСОБА_3 . У всіх зверненнях вона наголошує на тому що вона не згодна з даним наказом. Він порушує її права як ветерана праці в частині права на перевагу залишення на роботі при скороченні чисельності та штату робітників згідно Закону України Про головні основи соціального захисту ветеранів праці та других громадян похилого віку в Україні . 19 серпня 2015 року № 122-70/01-15 вона отримала лист від Сумської обласної державної адміністрації Департаменту освіти та науки про розгляд звернення, в якому повідомляють, що за інформацією управління освіти і науки Сумської міської ради, станом на 11.08.2015 року вона працює на посаді прибиральника службових приміщень у Сумській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 13 імені ОСОБА_4. Адміністрацією навчального закладу питання щодо її звільнення не розглядалося. 22 вересня 2015 року № 11-2467/030101-01 Виконавчий комітет Сумської міської ради повідомив в листі, що з метою дотримання Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове соціальне страхування та позитивного вирішення питання з 01 жовтня 2015 року її навантаження буде збільшено на 0,25 ставки. 28 вересня 2015 року № 122-70/01-15 вона отримала другий лист від Сумської обласної державної адміністрації Департаменту освіти та науки про розгляд звернення, в якому повідомляють про те, що з метою дотримання вимог Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування /зі змінами/ , та позитивного вирішення порушеного нею питання з 01 жовтня 2015 року її навантаження буде збільшено до 0,75 ставки прибиральниці. 30 вересня 2015 року нею було зроблено в котрий раз офіційне письмове звернення до директора КУ Сумської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів з категоричною незгодою щодо її вивільнення з 18 жовтня 2015 року при цьому вона згадала в листі всі законні акти України, щодо її захищеності в правовому полі. А саме вона є дитиною війни та ветераном праці. Особи, які мають цей статус мають переважне право на залишенні на роботі при скороченні чисельності або штату працівників , про це свідчить ст. 5 Закону України Про соціальний захист дітей війни . Ст. 11 вищезазначеного Закону, говорить про те що посадові особи і громадяни, винні в порушенні законодавства про соціальну захищеність дітей війни несуть відповідальність згідно чинного законодавства. Цього ж дня вона отримала листа від директора школи з повідомленням, що з 01 жовтня 2015 року її навантаження збільшується на 0,25 ставки та загальне навантаження буде складати 0,75 ставки прибиральника службових приміщень. У звязку з цим наказ № 203 від 18.08.2015 року втрачає чинність. Саме головне, що хоче зазначити, що в той час коли її повідомили про наступне вивільнення в штатному розкладі школи була вільна одиниця вакансія сторожа, але їй чомусь не запропонували цю вакансію, а хотіли, навпаки, скоротити. І вже після багатьох звернень до вище перелічених інстанцій їй скасували наказ та запропонували 0,75 ставки прибиральника, знаючи всю її складну ситуацію. Так де ж та справедливість? Вважає, що при скороченні їй повинні були запропонувати вакансію сторожа, бо вона була вільна. Директор комунальної установи Сумської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 13 ім. А.С. Мачуленка постійно відмовлялася у прийнятті її заяви про переведення на посаду сторожа, тому нею 13.10.2015 року пріоритетним листом надіслано вказану заяву Відповідачу. До часу подачі нею позовної заяви відповіді стосовно розгляду її заяви вона не отримала. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. У звязку з порушенням її трудових прав, а саме винесення наказу № 203 про попередження працівників про наступне вивільнення з 18 жовтня 2015 року, внаслідок чого вона була вимушена звертатися до різних інстанцій з метою захисту її прав, спричинена моральна шкода, яка полягає у погіршенні стану здоровя, перенесеними переживаннями і стресом. Очікування звільнення, якого можна було б уникнути шляхом переведення її на посаду сторожа, чого до даного часу не відбулося, не давало можливості задовольняти її у повному обсязі свої життєві потреби: зник нормальний сон, підвищився кровяний тиск, появилися головні болі і для налагодження своїх нормальних життєвих звязків довелося докласти багато зусиль. Вказана ситуація повністю розбалансувала її нервову систему, що виражається в постійному емоційному напруженні, роздратуванні, швидкій зміні настрою, відчутті тривоги, вона змушена переносити нервові потрясіння та душевні страждання. Вона вважає, що розмір відшкодування у 50000 гривень відповідає розумності та справедливості, а тому керуючись ст. 23 ЦК України, ст. 237-1 КЗпП України, а також ст. ст. 3, 10, 11, 60, 110, 119 Цивільного процесуального кодексу України, вона просила стягнути з Комунальної установи Сумська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 13 ім. А.С. Мачуленка на її користь 50000 грн. у відшкодування моральної шкоди (вхідний № 35878 від 03.11.2015 року) (а. с. 2 5) .

11.11.2015 року представниця відповідача директор комунальної установи Сумська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 13 ім. А. С. Мачуленка ОСОБА_2 надала до канцелярії Ковпаіквського районного суду м. Суми заперечення проти позову, в якому вона зазначила про те, що ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 04.11.2015 року було відкрито провадження по справі № 592/10468/15-ц за позовною заявою ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди в розмірі 50000 грн. з комунальної установи Сумська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 13 ім. А. С. Мачуленка. . Однак, адміністрація закладу вважає, що вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та необґрунтованими з наступних підстав. Законом України від 28.12.2014 року № 77-VІІ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообовязкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці було внесено зміни до Закону України від 08.07.2014 року № 2464-VІ Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування , а саме: в частині щодо нарахування єдиного внеску. У звязку з обмеженим фондом нарахування на заробітну плату адміністрацією закладу було прийняте рішення про наступне вивільненні обслуговуючого персоналу. Наказом від 18.08.2015 року № 203 працівників було персонально попереджено за два місяці щодо наступного вивільнення у присутності комісії: голови ПК ОСОБА_5 , членів ПК ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . ОСОБА_1 отримала копію наказу і поставила підпис в оригіналі без заперечень та запитань (копія наказу додається) . З 18.08.2015 року по 29.09.2015 року до адміністрації закладу ніяких звернень від ОСОБА_1 не надходило. Лише 30.09.2015 року ОСОБА_1 надіслала лист до адміністрації навчального закладу про те, що вона категорично проти даного наказу, хоча станом на 18.08.2015 року ніяких заперечень зі сторони ОСОБА_1 не було. За вищевказаний період ОСОБА_1 звернулася до Департаменту освіти і науки Сумської ОДА, виконавчого комітету СМР та депутата ВРУ ОСОБА_3 з проханням збільшення навантаження. Директор навчального закладу ОСОБА_2 запропонувала ОСОБА_1 збільшити довантаження 0,25 ставки прибиральника службових приміщень. Позивач 21.09.2015 року дала письмову згоду працювати на 0,75 ставки прибиральника службових приміщень з 01.10.2015 року, що підтверджується актом (копія додається) . З 01.10.2015 року по 07.10.2015 року ОСОБА_1 не зявлялася для написання заяви про збільшення навантаження, що не дало змоги провести це наказом по закладу, про що складено акт (копія додається) . ОСОБА_1 для написання заяви про збільшення навантаження зявилася до директора лише 08.10.2015 року. Однак, 22.10.2015 року на адресу навчального закладу надійшла заява ОСОБА_1 з проханням перевести її з посади прибиральника службових приміщень на посаду сторожа, на що їй була направлена відповідь від 22.10.2015 року № 354 про те, що вакантної посади сторожа в комунальній установі Сумська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 13 ім. А. С. Мачуленка немає (копія листа, квитанції про відправлення додаються) . Вона наголошу, що зі сторони адміністрації закладу було вжито всіх заходів з метою задоволення вимог ОСОБА_1 , беручи до уваги її вік та соціальне становище. В своїй позовній заяві ОСОБА_1 були предявлені вимоги до відповідача про відшкодування моральної шкоди, яка нібито полягає ...у погіршенні стану здоровя, перенесеними переживаннями і стресом. Очікування звільнення, якого можна було б уникнути шляхом переведення її на посаду сторожа, чого до даного часу не відбулося, не давало можливості задовольнити її у повному обсязі свої життєві потреби: зник сон, підвищився кровяний тиск, появилися головні болі і для налагодження своїх нормальних життєвих звязків довелося докласти багато зусиль... . Вона звертає увагу суду на те, що позивач, предявивши вимоги про стягнення з відповідача компенсацію за заподіяну ним моральну шкоду, не надав жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування її наявності та розміру, зокрема. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Крім того, виникає питання з яких міркувань виходив позивач, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується? Позивач обґрунтував заподіяну йому моральну шкоду виключно словами, не надавши жодних доказів. У звязку з вищевикладеним, керуючись ст. 128 ЦПК України, вона просила позовну заяву ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди в розмірі 50000 грн. з комунальної установи Сумська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 13 ім. А.С. Мачуленка залишити без задоволення (вхідний № 37011 від 11.11.2015 року) .

У відкритому судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позов підтримала, надала суду пояснення, аналогічні викладеним нею в позовній заяві. Вона просила стягнути з Комунальної установи Сумська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 13 ім. А.С. Мачуленка на її користь 50000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

У відкритому судовому засіданні представниця відповідача директор комунальної установи Сумська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 13 ім. А. С. Мачуленка ОСОБА_2 позов не визнала, надала суду пояснення, аналогічні викладеним нею в запереченні проти позову. Вона просила відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до комунальної установи Сумська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 13 ім. А. С. Мачуленка про стягнення моральної шкоди повністю.

Вислухавши пояснення позивачки ОСОБА_1, пояснення представниці відповідача директора комунальної установи Сумська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 13 ім. А. С. Мачуленка ОСОБА_2, пояснення свідків: ОСОБА_7, ОСОБА_8, дослідивши та перевіривши письмові докази справи, встановивши такі юридичні факти та відповідні їм правовідносини, суд дійшов до наступного висновку.

Із аналізу чинного конституційного, цивільного, цивільно-процесуального, трудового законодавства з урахуванням рекомендацій та розяснень Верховного Суду України, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вбачається наступне.

Згідно ч. 3 ст. 8 Конституції України норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ч. ч. 1, 5 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Із змісту ч. ч. 1 3 ст. 23 ЦК України вбачається, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України цивільне сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Дана стаття містить у собі перелік юридичних фактів, які складають підставу виникнення правовідносин по відшкодуванню власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові. Першим таким юридичним фактом є порушення власником законних прав працівника. До юридичного складу, що є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих звязків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. Ці обставини повинні бути належно доведені. Не відповідало б змісту ст. 237-1 КЗпП України стягнення з власника моральної шкоди лише на підставі заяви про наявність такої шкоди, якщо немає обставин, зазначених у ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України (моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і необхідності додаткових зусиль для організації працівником свого життя) . Обовязок по відшкодуванню моральної шкоди виникає лише за умови, що моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих звязків, або необхідність додаткових зусиль для організації свого життя стали наслідками порушення законних прав працівника. Наявність ст. 237-1 КЗпП України виключає застосування до випадків заподіяння моральної шкоди працівникові ст. ст. 1167, 1168 ЦК України. Це суттєво, оскільки названі норми встановлюють різні підстави для виникнення обовязку відшкодування шкоди. Неможливість застосування ст. ст. 1167, 1168 ЦК України виключає застосування до відносин, які при цьому виникають, й інших норм цивільного права. Незважаючи на зазначення в ч. 2 ст. 237-1 КЗпП України на те, що порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством, судова практика після включення до КЗпП України названої статті пішла шляхом стягнення моральної шкоди, заподіяної порушенням власником трудових прав працівників не лише при ушкодженні здоровя працівника та у випадках, передбачених контрактом, але і в інших випадках. Звичайним стало стягнення моральної шкоди у випадках незаконного звільнення працівника. Визнається за можливим відшкодування моральної шкоди, викликаної невиплатою належних працівникові грошових сум, виконанням робіт в небезпечних для життя та здоровя умовах тощо (п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди ) .

Отже, моральну шкоду працівникові відшкодовує безпосередньо роботодавець, якщо наявні такі умови: факт порушення роботодавцем законних прав працівника. В цьому випадку законним правом визнається будь-яке субєктивне право працівника, що виникло на підставі закону, підзаконного акта, угоди, трудового договору, іншої угоди, укладеної між роботодавцем і його працівником як сторонами трудових відносин; працівникові завдано моральних страждань, або він втратив нормальні життєві звязки, або в нього виникла потреба прикласти додаткових зусиль для організації свого життя; причинний звязок між другою і першою умовами. Тобто моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих звязків, або виникнення потреби в працівника докласти додаткових зусиль для організації свого життя спричинені внаслідок порушення роботодавцем законних прав працівника. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки обєкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі.

Згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року (із змінами і доповненнями, внесеними Постановами Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року, № 1 від 27.02.2009 року) , при застосуванні норм Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) щодо порядку розгляду трудових спорів у справах про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові у звязку з виконанням трудових обовязків, суди повинні виходити з того, що за змістом ст. 124 Конституції України потерпілий має право звернутися з такими вимогами до суду безпосередньо. Суддя не вправі відмовити особі у прийнятті заяви з такими вимогами лише з тієї підстави, що вона не розглядалася комісією по трудових спорах.

Із змісту абз. 2 п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року (із змінами і доповненнями, внесеними Постановами Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року, № 1 від 27.02.2009 року) , вбачається, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обовязків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу (ст. ст. 130, 132 134 КЗпП України) , якщо спеціальною нормою закону не встановлено іншого (наприклад, ст. 47 Закону України Про телебачення і радіомовлення ) .

Згідно абз. 1 п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року (із змінами і доповненнями, внесеними Постановами Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року, № 1 від 27.02.2009 року) , судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрала чинності 13.01.2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах тощо) , яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Крім того, суд бере до уваги положення п. 6.6. розділу VI. Психологічна експертиза Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 року № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26.12.2012 року № 1950/5) , зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02.01.2013 року за № 1/22533, із змісту якого вбачається орієнтовний перелік вирішуваних питань при призначенні та проведенні психологічної експертизи, а саме: - чи є ситуація, що досліджується за справою, психотравмувальною для особи (прізвище, імя та по батькові) ? Якщо так, то чи завдані особі (прізвище, імя та по батькові) страждання (моральна шкода) ? ; - чи спричинені особі (прізвище, імя та по батькові) страждання (моральна шкода) за умов ситуації (зазначаються умови ситуації) , що досліджуються у справі? Якщо особі (прізвище, імя та по батькові) завдані страждання (моральна шкода) , який можливий розмір становить грошова компенсація за завдані страждання (моральну шкоду) ?

Аналізуючи встановлені обставини справи, наведені нормативно-правові акти, які врегульовують вказані спірні правовідносини, суд дійшов до висновку про те, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до комунальної установи Сумська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 13 ім. А. С. Мачуленка про стягнення моральної шкоди слід відмовити повністю, виходячи з наступного.

Отже, що стосується розміру відшкодування у 50000 гривень, який на думку позивачки ОСОБА_1, відповідає розумності та справедливості, то виходячи із засад справедливості, добросовісності та розумності; враховуючи, що розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою, суд дійшов до висновку про те, що даний позов про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, з урахуванням положень ч. 3 ст. 23 ЦК України та розяснень, наданих в п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи № 1 від 27.02.2009 року, оскільки визначений позивачкою розмір відшкодування абсолютно не відповідає вимогам розумності і справедливості.

Крім того, суд вважає за можливе взяти до уваги та врахувати принцип компенсаційності відшкодування збитків, який виходить з неприпустимості збагачення потерпілої сторони (ухвала Верховного Суду України від 21.09.2011 року по справі № 6-20589св10, http://reyestr.court.gov.ua/Review/18558932) .

Отже, що стосується можливого порушення відповідачем законних трудових прав позивачки, то суд бере до уваги те, що позивачка ОСОБА_1 не надала суду переконливих доказів і взагалі не надала суду будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідачем порушені її законні трудові права та в чому це порушення полягає. Отже, на думку суду, відповідач комунальна установа Сумська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 13 ім. А. С. Мачуленка не порушує, не не визнає та не оспорює прав, свобод чи інтересів позивачки ОСОБА_1, з урахуванням існування норми прямої дії, а саме: з урахуванням ч. 1 ст. 43 Конституції України.

Отже, що стосується можливого заподіяння відповідачем моральної шкоди позивачці, то суд враховує те, що вимога про відшкодування моральної шкоди є такою, що не обґрунтована належними та допустимим доказами й є лише припущенням позивачки (абз. 1 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судове рішення у цивільній справі № 14 від 18.12.2009 року) . А доказування не може ґрунтуватися на припущеннях в силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України. Крім того, суд бере до уваги те, що, з невідомих суду причин, позивачка не скористалася своїм правом ініціювання питання щодо призначення судової психологічної експертизи для зясування питань: - чи є ситуація, що досліджується за справою, психотравмувальною для позивачки? - якщо так, то чи завдані позивачці страждання (моральна шкода) ? ; - чи спричинені позивачці страждання (моральна шкода) за умов ситуації, що досліджуються у справі? ; - якщо позивачці завдані страждання (моральна шкода) , який можливий розмір становить грошова компенсація за завдані страждання (моральну шкоду) , як те передбачено ч. 1 ст. 143 ЦПК України та Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень.

Таким чином, оскільки законні права позивачки ОСОБА_1, як найманого працівника, відповідачем комунальною установою Сумська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 13 ім. А. С. Мачуленка, як роботодавцем, в сфері трудових правовідносин порушені не були, відтак і відсутні правові підстави покладення на відповідача комунальну установу Сумська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 13 ім. А. С. Мачуленка обовязку відшкодувати позивачці ОСОБА_1 моральну шкоду.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 208, 209, 213 215, 218, 222 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до комунальної установи Сумська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 13 ім. А. С. Мачуленка про стягнення моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду Сумської області через суд першої інстанції Ковпаківський районний суд міста Суми, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Головуючий: І.Г. Бичков