Справа № 539/3617/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2015 року Лубенський міськрайонний суд

Полтавської області

В складі: головуючого судді - Волювача О. В.

при секретарі - Джадан І.В.

з участю адвокатів - Замули І.А. та Коряка А.В.

та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лубни цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання договору позики дійсним і стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання договору позики дійсним і стягнення заборгованості, посилаючись на те, що він позичив відповідачці ОСОБА_5 гроші в сумі 100 000 грн. Остання власноручно 21.08.2015 року написала розписку та поставила в ній підпис, чим взяла на себе зобов'язання повернути зазначені кошти в строк до 01.09.2015 року. В заставу ОСОБА_5 віддала автомобіль Deo Nexia, днз. НОМЕР_1, 2008 року випуску, при передачі грошей та написанні розписки був присутній чоловік ОСОБА_5 - ОСОБА_6, який був згоден з тим, що його дружина позичає гроші та не заперечував проти умов, які зазначені у вищевказаній розписці. Свою згоду власноруч підтвердив своїм підписом.

Після спливу строку в який ОСОБА_5 повинна була повернути борг, він ніяких коштів не отримав. На прохання повернути кошти відповідачі не реагують та уникають спілкування з ним.

Враховуючи викладене позивач прохає суд визнати договір позики укладений між ним та ОСОБА_5 21.08.2015 року дійсним та стягнути з відповідачів на його користь 100 000 грн., 1000 грн. судового збору, судові витрати покласти на відповідачів.

ОСОБА_5 звернулася в суд з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, посилаючись на те, що позов останнього вона не визнає, оскільки письмовий договір позики між нею та ОСОБА_3 ніколи не укладався; наявність власне самої розписки не впливає на обов'язковість укладення письмового договору позики. В самій розписці, наданій як письмовий доказ, стверджується, що гроші вона отримала саме від ОСОБА_3, проте вона його ні в той, ні в інші дні літа 2015 року взагалі не бачила. 21.08.2015 року до неї додому приїхали працівники ОСОБА_3 - ОСОБА_7 та ОСОБА_8, а сам ОСОБА_3 зателефонував їй на мобільний і тривалий час, обчислюваний годинами вимагав визнати якусь заборгованість перед ним, при цьому погрожуючи їй та її малолітнім дітям, які теж перебували в її житлі. В результаті цього вона погодилась на написання такої розписки без отримання грошей. В подальшому звернулася в правоохоронні органи.

Ухвалою суду від 17.11.2015 року вищевказані позови буди об'єднані в одне провадження.

В судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_4, що діє по довіреності від 08.09.2015 року, позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання договору позики дійсним і стягнення заборгованості підтримав в повному обсязі, а проти зустрічного позову ОСОБА_5 заперечує, оскільки жодного тиску на останню під час написання розписки не здійснювалося. Представник ОСОБА_3 вважає вимоги ОСОБА_5 надуманими та не обґрунтованими, зумовленими небажанням повертати борг.

ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та їх представники - адвокат Коряк А.В. та Замула І.А. проти позову ОСОБА_3 заперечують, оскільки грошей у останнього ОСОБА_5 не брала, а розписку вона написала під психологічним тиском ОСОБА_3, який направив до неї до дому в м. Лубни своїх працівників ОСОБА_7 та ОСОБА_8, а сам в цей час погрожував їй та її малолітнім дітям в телефонному режимі. В подальшому вона звернулася з відповідною заявою до правоохоронних органів. Вимоги поданого ОСОБА_5 зустрічного позову підтримують в повному обсязі.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання договору позики дійсним і стягнення заборгованості слід задовольнити, а в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики слід відмовити.

Відповідно до ст.526 ЦК України забов"язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов»язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Судом встановлено, що 21 серпня 2015 року ОСОБА_5 власноручно написала розписку з якої вбачається, що вона взяла у ОСОБА_3 гроші в розмірі 100 000 грн., та зобов'язувалася повернути борг до 01.09.2015 року. В заставу віддала автомобіль Deo Nexia, днз. НОМЕР_1, 2008 року випуску. Чоловік ОСОБА_5 - ОСОБА_6 проти цього не заперечував, що засвідчив своїм підписом. Розписка була написана в присутності свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_8 (а.с.9).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою ст. 1047 ЦК України на підтвердження договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Суд вважає, що розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Вказана правова позиція викладена в постанові Судової палати у цивільних справах ВСУ від 18.09.2013р. №6-63цс13.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В судовому засіданні ОСОБА_5 факт взяття у ОСОБА_3 грошей в сумі 100 000 грн. заперечила, але зазначила, що дійсно власноручно написала розписку про взяття нею в борг вказаної суми. Вважає безглуздим брати в борг таку велику суму грошей на такий малий термін. При цьому пояснила, що вона працювала торговим представником на фірмі у ОСОБА_3 В даний час знаходиться у декретній відпустці. В серпні вона була на 7 місяці вагітності. 21.08.2015 року вона зустрілася з експедитором на ім»я ОСОБА_8, в м. Лубни, якому вона передала звіт та кошти по роботі. Так вона робила кожної п'ятниці. В м. Полтава вона особисто була останній раз в липні місяці. 21.08.2015р. їй зателефонував ОСОБА_3 та повідомив, що в неї є недостача в сумі 20 000 грн., які вона повинна повернути, а потім сказав, що вона винна 100 000 грн. У вечері до її помешкання, розташованого за адресою АДРЕСА_1, де вона проживала разом зі своїми малолітніми дітьми та чоловіком ОСОБА_6 прийшли ОСОБА_8 та ОСОБА_7 Останній відразу дав їй мобільний телефон на зв'язку його був ОСОБА_3 Під час розмови останній повідомив її, щоб вона писала розписку про те, що взяла в нього в борг 100 000 грн., при цьому погрожував їй, створити проблеми її, чоловікові та дітям. Також він сказав, щоб вона віддала цим чоловікам технічний паспорт на автомобіль та автомобіль Deo Nexia, днз. НОМЕР_1. Вона з цим не погоджувалась, але ОСОБА_3 продовжував погрожувати по телефону тим самим психологічно тиснути. Усі ці погрози сприймала реально. У зв'язку із чим, не втрималася і під тиском погодилась написати фіктивну розписку тільки б ОСОБА_3 залишили її в спокої. ОСОБА_7 продиктував, що необхідно написати. В подальшому вона звернулася з відповідною заявою до правоохоронних органів.

Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 суду показали, що 21.08.2015 року близько обіду ОСОБА_5 яка працювала торгівельним працівником та її чоловік ОСОБА_6 приїхали в м. Полтава до ОСОБА_3 в офіс, розташований за адресою м. Полтава, вул. Овочева, 5 де у останнього просили позику на купівлю будинку в сумі 100 000 грн. Вони були свідками при передачі коштів в сумі 100 000 грн. та написання ОСОБА_5 відповідної розписки, після чого вони розписались в розписці написаній останньою.

В подальшому ОСОБА_3 попросив їх в м. Лубни у ОСОБА_5 забрати автомобіль, ключі та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу Deo Nexia, днз. НОМЕР_1 та пригнати його в м. Полтава до офісу на що вони погодились та в м. Лубни за місцем проживання ОСОБА_5 отримали від чоловіка останньої автомобіль ключі та тех. паспорт.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_10 суду показала, що вона працює головним бухгалтером на фірмі належній ОСОБА_3. ОСОБА_5 працює на цій фірмі торговим представником. 21.08.2015 року ОСОБА_5 особисто приїжджала в м. Полтава, де знаходиться офіс фірми та здавала звіт і кошти до нього. Крім того їй відомо, що ОСОБА_5 взяла у ОСОБА_3 в борг гроші, однак в якій сумі вона не знає. Гроші їй потрібні були начебто на купівлю будинку.

Допитана в якості свідка ОСОБА_11 суду показала, що вона проживала по сусідству з ОСОБА_5 та добре знайома з їх родиною, оскільки їх діти товаришують. 21.08.2015 року вона бачила, що їх машина стояла біля двору майже весь день за виключенням деякого часу, коли чоловік ОСОБА_5 їздив її забирати з міста. У вечері цього дня вона бачила, як до ОСОБА_5 приходили два невідомі їй чоловіки, а через деякий час вони сіли в машину сусідів і поїхали.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості , ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути викладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, навмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Отже, під час судового розгляду, суду не були надані докази, які б спростовували факт написання ОСОБА_5 розписки в ході здійснення на неї психологічного тиску.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, суд вважає, що написавши розписку ОСОБА_5 фактично підтвердила отримання нею грошей в борг від ОСОБА_3

В матеріалах справи мається висновок ЖЄО Лубенського ВП про результати розгляду по повідомленням ОСОБА_5 від 29.08.2015 року (а.с.95) та пояснення ОСОБА_5 (а.с.98) з яких вбачається, що в березні 2015 року вона позичила у ОСОБА_3 20 000 грн., які частково повернула. ОСОБА_3 стверджує, що у серпні місяці він дав в борг ОСОБА_5 100 000 грн., про що остання добровільно написала йому розписку і запропонувала йому в заставу свій автомобіль Deo Nexia, днз. НОМЕР_1.

За ухвалами Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 14.09.2015 року були внесені відомості до ЄРДР з приводу заяв ОСОБА_5 та відкрито кримінальні провадження № 0001113 за ч.1 ст. 357 КК України, № № 0001114 за ч.2 ст. 289 КК України та № 0001115 за ч.2 ст. 189 КК України (а.с.77-79). Однак, остаточного рішення по цих кримінальних провадження на даний час не прийнято.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ст. 61 Сімейного кодексу України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім»ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.4 ст. 65 СК України, договір укладений одним із подружжя в інтересах сім»ї створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором використовується в інтересах сім»ї.

Судом встановлено, що чоловік ОСОБА_5 - ОСОБА_6 не заперечував проти взяття дружиною боргу в сумі 100 000 грн. та віддання в заставу автомобіля Deo Nexia, днз. НОМЕР_1, про що поставив свій підпис в розписці.

Таким чином суд вважає, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 повинні нести солідарну відповідальність.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 слід стягнути судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, які були сплачені останнім при подачі до суду матеріалів позовної заяви (а.с.1)

Керуючись ст.ст. 202, 509, 525, 526, 530, 625, 1046, 1047 ЦК України, ст.ст. 61, 65, 73 СК України ст.ст. 10, 60, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання договору позики дійсним і стягнення заборгованості задовольнити.

Визнати договір позики укладений 21.08.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 дійсним.

Стягнути солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 100 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 судовий збір по 500 грн. з кожного.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Полтавської області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу до апеляційного суду Полтавської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Лубенського

міськрайонного суду Волювач О. В.