Справа № 454/86/14 Головуючий у 1 інстанції: Веремчук О.А.
Провадження № 22-ц/783/294/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 І. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Кабаля І.І.,

суддів: Копняк С.М., Монастирецького Д.І.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 29 квітня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, правонаступником якого є ОСОБА_2, про визнання договору про сумісну діяльність недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, з наступних підстав: у провадженні Сокальського районного суду Львівської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа AT «Ощадбанк», про поділ спільного майна подружжя.

31.10.2013 року у справу вступила третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_3, пред'явивши позов до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про поділ житлового будинку в натурі, оскільки вважає себе власником 22% будинку відповідно до договору про сумісну діяльність від 11.04.2002 року. Поряд з цим, спірний будинок №1 по вул. Макухи в м. Сокаль в цілому перебуває в іпотеці AT «Ощадбанк» на підставі іпотечного договору від 05.08.2008 року, укладеного між Банком та ОСОБА_2 з метою забезпечення належного виконання зобов'язання останнього по договору відновлюваної кредитної лінії №3989 від 05.08.2008 року, а саме: повернути Банку в термін до 05.08.2018 року кредит в сумі 200000 гривень та сплатити 20% річних. Таким чином, договором про сумісну діяльність від 11.04.2002 року, про який вперше стало відомо AT «Ощадбанк» 31.10.2013 року, порушуються законні права Банку як іпотекодержателя, що передбачені ст. 572 ЦК України та ст. 33 ЗУ «Про іпотеку», що у відповідності до ст.3 ЦПК України дає право звернутися до суду з позовом за захистом своїх прав. На підставі наведеного позивач просив суд визнати недійсним договір про сумісну діяльність від 11.04.2002 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 29 квітня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Дане рішення оскаржило Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк».

В апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин справи. Вказує, що подані відповідачем докази є неналежними, а це виключає можливість доведення ними обставин, які лягли в основу оскаржуваного судового рішення. Також, в даному рішенні суду відсутні результати оцінки судом доводів позивача, викладених в позовній заяві. Апелянт зазначає, що підставою для предявлення банком позову про визнання недійсним договору про сумісну діяльність послужило виникнення спору між ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про поділ житлового будинку в натурі, чим порушуються законні права банку як іпотекодержателя даного будинку, оскільки відповідно до п. п. 5.1.1., 5.1.2. іпотечного договору, укладеного між банком та ОСОБА_2, сторони гарантують, що предмет іпотеки є власністю іпотекодавця, у спорі не перебуває, не обтяжений іншими зобовязаннями, на нього не може бути звернуто стягнення без жодних обмежень та ОСОБА_2 вправі ним розпоряджатися.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким визнати недійсним договір про сумісну діяльність від 11.04.2002 року.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явились. Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, виходячи з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не порушує умов кредитного договору між позивачем та ним, а тому це не дає права позивачу на дострокове звернення в суд з позовом.

Однак колегія суддів з таким висновком суду не погоджується зважаючи на наступне.

Як вбачається з іпотечного договору від 05.08.2008 року, укладеного між ВАТ «Державним ощадним банком» та ОСОБА_2 з метою забезпечення належного виконання зобовязання останнього по договору відновлюваної кредитної лінії №3989 від 05.08.2008 року, гарантією повернення кредиту є житловий будинок за адресою Львівська область, м.Сокаль, вул. Макухи, 1.

Відповідно до технічного паспорта виданого 27.06.2006 року Червоноградським МБТІ, вбачається, що ОСОБА_2 є власником будинку за адресою: Львівська область, м.Сокаль, вул. Макухи, 1 та зазначені характеристики даного будинку.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, вбачається, що ОСОБА_2 є власником будинку за адресою: Львівська область, м.Сокаль, вул. Макухи, 1. Як вбачається з матеріалів справи, 11 квітня 2002 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір про сумісну діяльність.

Виходячи з викладеного між сторонами виникли правовідносини пов'язані зі спільною діяльністю, які регулюються Цивільним кодексом Української РСР в редакції на час укладення договору про спільну діяльність.

Відповідно до ст. 430 ЦК УРСР, за договором про сумісну діяльність сторони зобов'язуються сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети, як-то: будівництво і експлуатація міжколгоспного або державно-колгоспного підприємства або установи, будування водогосподарських споруд і пристроїв, будівництво шляхів, спортивних споруд, шкіл, родильних будинків, жилих будинків і т. ін.

Громадяни можуть укладати договір про сумісну діяльність лише для задоволення своїх особистих побутових потреб.

Договори про сумісну діяльність між громадянами і соціалістичними організаціями не допускаються.

З наведеної норми закону вбачається, що між громадянами укладення договорів про сумісну діяльність допускалося лише для задоволення особистих побутових потреб, а сумісну діяльність по будівництву та введенню в експлуатацію будинків могли здійснювати лише соціалістичні організації без залучення громадян.

Як зазначено в розділі 1 договору про сумісну діяльність, 11.04.2002 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 домовились об'єднати свої зусилля і майно, яке їм належить на відповідних правових підставах, та сумісно діяти для досягнення спільної господарської цілі: добудови і введення в експлуатацію будинку (8% готовності на час укладення договору), розташованого за адресою: 80000, Львівська область, м.Сокаль, вул.Макухи, 1.

Водночас, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться (ст.161 ЦК УРСР).

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч.1 ст.216 ЦК УРСР).

Як вбачається з договору дарування житлового будинку і земельної ділянки, що посвідчений 11.04.2002 року державним нотаріусом Сокальської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, станом на 11.04.2002 року процент готовності незакінченого житлового будинку А-1 на момент дарування становить 8%, а станом на 27.06.2006 року спірний будинок був закінчений будівництвом, що стверджується технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовленим 27.06.2006 року ДКП «Червоноградське МБТІ».

Як вбачається з п.п.5.3., 5.5. договору про сумісну діяльність, ОСОБА_2 здійснює керівництво сумісною діяльністю та вчиняє всі необхідні юридичні дії.

З розділу 6 договору та додатку до договору вбачається, що внеском ОСОБА_2 у спільну діяльність є грошові кошти та трудова участь, ОСОБА_3 - трудова участь та матеріали.

Грошові внески на добудову будинку ОСОБА_2 зобов'язувався перераховувати ОСОБА_3 в порядку і в строки, передбачені «Програмою робіт» (розділ 3 договору про сумісну діяльність), тобто на рахунок останнього, відкритий у банківській установі.

Однак, таких документів ні ОСОБА_2, ні ОСОБА_3 не надали, що свідчить про те, що договір про сумісну діяльність від 11.04.2002 року не виконувався.

Встановлено, що будинок №1 по вул.Макухи в м.Сокаль перебуває в іпотеці АТ «Ощадбанк» на підставі іпотечного договору від 05.08.2008 року, укладеного між Банком та ОСОБА_2 та посвідченого нотаріально.

Відповідно до п.п.5.1.1., 5.1.2. вказаного договору, сторони гарантують, що предмет іпотеки є власністю іпотекодавця (ОСОБА_2В.), у спорі не перебуває, не обтяжений іншими зобов'язаннями, на нього може бути звернуто стягнення без жодних обмежень і ОСОБА_2 вправі ним розпоряджатися.

Таким чином, станом на 05.08.2008 року будинок №1 по вул.Макухи в м.Сокаль вцілому належав ОСОБА_2 та не був обтяжений зобов'язаннями власника за договором про сумісну діяльність від 11.04.2002 року.

Як вбачається зі змісту заяви ОСОБА_4, поданої 28.05.2008 року приватному нотаріусу Сокальського районного нотаріального округу ОСОБА_6, ОСОБА_4 цією заявою підтверджує свою згоду на укладення договору іпотеки її чоловіком та заявляє, що будинок №1 по вул.Макухи в м.Сокаль є іхньою спільною сумісною власністю як такі, що насувалися (а саме - приватизовувались) у період перебування в зареєстрованому шлюбі.

Тобто, спосіб набуття права власності на вказаний будинок у заяві ОСОБА_4 приватному нотаріусу чітко вказаний, що виключає можливість набуття його у власність на підставі договору про сумісну діяльність від 11. 04.2002 року.

Відповідно до п.п.1.5., 1.6. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2002 року, обов'язковій реєстрації підлягає право власності на нерухоме майно фізичних осіб. Реєстрації підлягають права власності тільки на об'єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку, за наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тим БТІ, яке проводить реєстрацію права власності на ці об'єкти.

Як вбачається із свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 17.11.2006 року виконавчим комітетом Сокальської міської ради, та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №13188863, виданого 11.01.2007 року ДКП Червоноградське МБТІ, право власності ОСОБА_3 на частку в будинку №1 по вул.Макухи в м.Сокаль не зареєстроване, а будинок вцілому належить ОСОБА_2

Вищенаведене свідчить, що договір про сумісну діяльність від 11.04.2002 року не виконувався та не породив правових наслідків для його учасників у виді виникнення права спільної часткової власності на об'єкт їх сумісної діяльності.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 31.08.2015 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задоволено частково.

Заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області від 20 січня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 92 відсотки житлового будинку №1 по вул.Макухи в м. Сокалі Львівської області.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 46% житлового будинку №1 по вул.Макухи в м. Сокалі Львівської області загальною площею 401,6 кв.м., житловою площею 77,2 кв.м, з яких: 48/100 - житлова частина будинку загальною площею 193,9 кв.м, 52/100 частини будинку - приміщення кафе загальною площею 207,7 кв.м.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 54 % житлового будинку №1 по вул.Макухи в м. Сокалі Львівської області загальною площею 401,6 кв.м., житловою площею 77,2 кв.м, з яких: 48/100 - житлова частина будинку загальною площею 193,9 кв.м., 52/100 частини будинку - приміщення кафе загальною площею 207,7 кв.м.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Додаткове рішення Сокальського районного суду Львівської області від 12 червня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання права власності та поділ житлового будинку, за безпідставністю.

Усі вищенаведені обставини по окремо та в сукупності доводять той факт, що договір про сумісну діяльність від 11.04.2002 року не виконувався та був укладений лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода), що в силу ст.58 ЦК УРСР є недійсним.

Як зазначено у ст.59 ЦК УРСР, угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28.04.1978р. «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», мнима угода, тобто угода, укладена про людське око, без наміру створити юридичні наслідки, є в силу ч.1ст.58 ЦК недійсною, незалежно від мети її укладення. Оскільки сторони ніяких дій по здійсненню мнимої угоди не вчиняли, суд у таких випадках постановляє рішення тільки про визнання угоди недійсною без застосування будь-яких наслідків.

З урахуванням зазначеного, рішення суду, як таке, що не відповідає вимогам матеріального права й не ґрунтується на належно встановлених обставинах справи про дійсні права і обовязки сторін щодо предмета спору, в силу вимог ч.1 ст.309 ЦПК України залишатися в законній силі не може й підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового рішення про задоволення позову в повному його обсязі.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України необхідно стягнути з ОСОБА_2 в користь апелянта судовий збір за подання апеляційної скарги та позовної заяви.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п. 2, 309, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» - задовольнити.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 29 квітня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

Позов Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, правонаступником якого є ОСОБА_2, про визнання договору про сумісну діяльність недійсним задовольнити.

Договір про сумісну діяльність від 11.04.2002 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, правонаступником якого є ОСОБА_2 визнати недійсним.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» судові витрати 243грн. 60 коп. за подання позовної заяви та 121 грн. 80 коп. за подачу апеляційної скарги.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Кабаль І.І.

Судді: Копняк С.М.

ОСОБА_7