Справа №265/6269/15-ц
Провадження №2/265/2639/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2015 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Ковтуненко О. В.,

за участю

секретаря Бабенко А.Г.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідачки ОСОБА_2,

представника відповідачки ОСОБА_3,

представника третьої особи ОСОБА_4 ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_7, ОСОБА_4,

про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування від 09 жовтня 2001 року, яким ОСОБА_8 подарував ОСОБА_2 житловий будинок 16 по вулиці Орджонікідзе в місті Маріуполі.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він народився 21 серпня 1987 року у батьків ОСОБА_9 та ОСОБА_7. З моменту народження він з батьками проживав у ІНФОРМАЦІЯ_1, який належав його дідусю ОСОБА_8. Весь час проживання у будинку користувався житловою площею як член сімї власника. За життя дідусь ОСОБА_8 стверджував, що після його смерті будинок дістанеться саме йому. Про те, що ОСОБА_8 у 2001 році, коли позивачеві було 14 років, подарував спірний будинок своїй дочці ОСОБА_2 він дізнався у 2013 році. Вважає, що спірним договором дарування від 09 жовтня 2001 року порушене його право користування житловою площею, на укладення цього договору не було отримано згоди органу опіки та піклування. На підставі ст. 48 ЦК України (1963 року), ст. 17,18 Закону України «Про охорону дитинства» такий договір має бути визнаний недійсним.

До судових засідань позивач не зявлявся, просив розглянути справу у його відсутність та за участі його представника.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав. Зазначив, що факт проживання позивача на час укладення спірного договору у будинку 16 по вулиці Орджонікідзе в місті Маріуполі підтверджується актом КСН «Жемчужний», поясненнями свідків тощо. Стверджував, що спірний договір дарування від 09 жовтня 2001 року укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 у порушення ст. 48 ЦК України (1963 року), так як не відповідає Конвенції ООН про права дитини, ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства».

Відповідачка ОСОБА_2 проти позову заперечувала, зазначаючи, що права позивача спірним договором порушені не були, він не мав права користування спірним жилим будинком. Вказувала, що з народження позивач був зареєстрований та проживав за адресою його матері ОСОБА_7.

Представник відповідачки адвокат ОСОБА_3 проти позову заперечував. Підтримав позицію відповідачки щодо того, що позивач у спірному будинку на 2001 рік не проживав, права користування ним не набув. Навіть при наявності у позивача права користування цим будинком, договір дарування відповідає вимогам закону, так як тільки з 01 січня 2006 року набрав чинності Закон України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», відповідно до ст.12 якого для здійснення правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Третя особа ОСОБА_7 позов підтримала, пояснила, що позивач ОСОБА_6 її син. Будучи допитана як свідок, наполягала, що вона разом з чоловіком ОСОБА_9, який помер 08 липня 2013 року, та сином ОСОБА_6 проживали в спірному будинку як члени сімї власника ОСОБА_8 При чину реєстрації сина за адресою: АДРЕСА_1, пояснювати не стала.

Представник третьої особи ОСОБА_4 ОСОБА_5 при розгляді справи покладалася на розсуд суду. Зазначила, що ОСОБА_4 є сином ОСОБА_9, після його смерті прийняв спадщину. Обставини проживання у спірному будинку ні їй, ні її довірителю невідомі.

Вислухавши сторони та їх представників, третіх осіб та представників, вивчивши письмові докази, суд прийшов до таких висновків.

Судом встановлено, що 09 жовтня 2001 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування, за яким ОСОБА_8 подарував ОСОБА_2 будинок 16 по вулиці Орджонікідзе в місті Маріуполі (ас.46-52).

На момент укладання договору у будинку були зареєстровані ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (ас.53-55).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 10 листопада 2009 року договір дарування від 09 жовтня 2001 року визнаний недійсним в частині дарування ? частки домоволодіння, визнано за ОСОБА_9 право власності на ? частку домоволодіння 16 по вулиці Орджонікідзе в місті Маріуполя у порядку спадкування після смерті ОСОБА_10, померлої 17 червня 2000 року (ас.10-11).

Згідно з положеннями ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

На підтвердження того факту, що позивач ОСОБА_6, будучи у 2001 році неповнолітнім, мав право користування спірним будинком, суду була надана довідка КСН «Жемчужний» № 81 від 30 жовтня 2010 року, згідно з якою ОСОБА_9, який помер 08 липня 2013 року, до дня смерті був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 у належній йому частині домоволодіння; фактично проживав із сімєю (дружина, син); така довідка надана на підставі домової книги та акту за підписом трьох сусідів (ас. 12).

У акті від 29 жовтня 2014 року зазначено, що свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 стверджують, що ОСОБА_9 фактично до моменту смерті (08.07.2013) проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із сімєю: дружина ОСОБА_7 та син ОСОБА_6, з 1987 року. У акті також зазначено, що інші особи з ОСОБА_9 не проживали, тоді як сторонами не оспорювався той факт, що у цьому будинку постійно проживали та були власниками до своєї смерті ОСОБА_10 (померла 17 червня 2000 року) та ОСОБА_8 (помер 03 лютого 2004 року).

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 зазначав, що він знайомий із сімєю ОСОБА_8. Загальними фразами стверджував, що у спірному будинку проживав ОСОБА_9 із дружиною ОСОБА_7 та сином ОСОБА_6

Сторони не заперечували, що позивач ОСОБА_6 та третя особа ОСОБА_7 ніколи не були зареєстрованими у спірному будинку 16 по вулиці Орджонікідзе в місті Маріуполі.

Надані стороною позивача документи та пояснення свідків не містять переконливих доказів того, що на жовтень 2001 року позивач ОСОБА_6 постійно проживав у ІНФОРМАЦІЯ_1 та набув право користування ним як член сімї власника.

Не зважаючи на такий висновок, суд вважає необхідним звернути увагу на наступні положення законодавства України, яке діяло на час укладення спірного договору дарування від 09 жовтня 2001 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР (чинного на час укладення договору дарування) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Стаття 17 Закону України «Про охорону дитинства», який набув чинності 06 червня 2001 року, регулює право дитини на майно. Згідно із ч. 3 цієї статті батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобовязуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання.

Вимоги вказаної статті регулюють правовідносини щодо майна дитини й не можуть бути застосовані до правовідносин з відчуження житлового приміщення, відносно якого в дитини є тільки право на користування житлом.

1 січня 2006 року набрав чинності Закон України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», відповідно до ст. 12 якого для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Таким чином, до 1 січня 2006 року згода органів опіки та піклування необхідна була лише у випадку, якщо дитина є власником (співвласником) майна, що відчужується.

Оскільки спірний договір дарування будинку між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 було укладено 09 жовтня 2001 року, підстави для визнання цього договору недійсним у звязку з порушенням прав неповнолітньої дитини немає.

За наведених судом підстав позовні вимоги ОСОБА_6 задоволенню не підлягають.

Як на обґрунтування позовних вимог позивач посилається на постанову Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-396цс15.

Суд вважає, що правова позиція, викладена у цій Постанові, не може бути застосована при вирішенні позову ОСОБА_6, так як предметом спору у справі, яку переглядав Верховний Суд України, був договір іпотеки від 16 серпня 2012 року, тобто договір, який був укладений на час дії Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей».

Під час судових дебатів представник позивача крім іншого зазначив, що спірний договір дарування не відповідає вимогам ст. 717 ЦК України.

З огляду на таку заяву представника позивача суд вважає необхідним зауважити, що така підстава для визнання договору дарування не дійсним не була предметом позову ОСОБА_6, згідно зі ст.193 ЦПК України у судових дебатах можна посилатися лише на обставини і докази, досліджені у судовому засіданні, під час судових дебатів не можна збільшувати або зменшувати розмір позовних вимог. Також суд зазначає, що ст. 717 ЦК України набула чинності 01 січня 2004 року, тобто після укладення спірного договору.

Через те, що суд прийшов до висновку, що оспорюваним договором дарування права позивача порушені не були, то питання поновлення строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права обговоренню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування від 09 жовтня 2001 року, яким ОСОБА_8 подарував ОСОБА_2 житловий будинок 16 по вулиці Орджонікідзе в місті Маріуполі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Донецької області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя