Справа № 346/439/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1489/2015
Головуючий у 1 інстанції Беркещук Б. Б.
Суддя-доповідач Беркій О.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Беркій О.Ю.,

суддів: Пнівчук О.В., Мелінишин Г.П.,

секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 19 травня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

27 січня 2014 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 23 листопада 2010 року ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_2 бути її представником по оформленню спадкових прав на майно, що залишилося після смерті її бабусі у відповідних судових установах, усіх підприємствах, установах, організаціях, в тому числі в органах реєстрації актів цивільного стану.

Зазначала, що згідно усних домовленостей між ними, вона зобов'язувалася переоформити з померлої, ОСОБА_4, на спадкоємницю, ОСОБА_3, правовстановлюючі документи на спадкове майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в с. Лісний Хлібичин по АДРЕСА_1; сплатити відповідні витрати по переоформленню документів та після здійснення вищезазначених дій сплатити відповідачці суму в розмірі 1 600,00 доларів США за купівлю цієї будівлі.

В свою чергу, ОСОБА_3 взяла на себе зобов'язання нотаріально посвідчити договір дарування на ОСОБА_2, після вчинення останньою вищезазначених дій.

Проте, відповідачка після оформлення всіх необхідних документів повідомила їй про необхідність сплатити суму за будинок на 500 доларів США більше, ніж було обумовлено раніше, однак, її це не влаштовувало, а тому вона повернула оригінали правовстановлюючих документів на спадковий будинок.

Посилаючись на те, що нею було надано відповідачці оригінали квитанцій про сплату нею коштів, однак ОСОБА_3 в добровільному порядку відмовляється повернути затрачені кошти, просила стягнути спричинену матеріальну шкоду, понесену у зв'язку із переоформленням документів в розмірі 4 000,00 грн. та на відшкодування моральної шкоди стягнути 2 000 грн.

В процесі розгляду справи ОСОБА_2 подала заяву про збільшення позовних вимог та зазначала, що письмовою розпискою ОСОБА_3 визнала, що у неї існує борг і вона зобов'язалася повернути їй 4 000,00 грн. до 25 грудня 2011 року.

Посилаючись на невиконання ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань й неповернення вказаних у розписці коштів, ОСОБА_2 просила стягнути з відповідачки суму боргу в розмірі 4 000 грн., а також 3% річних у зв'язку з простроченням повернення боргу в розмірі 329,00 грн. та 1 606,00 грн. інфляційних втрат.

Крім того, зазначала, що діями відповідача їй було завдано моральної шкоди, оскільки вона затрачала свій час на переоформлення документів, неодноразово зверталася у різні установи та організації та через необхідність переоформлення відповідних документів вона оформила кредит, оскільки розраховувала, що в майбутньому буде власником майна, а тому на відшкодування моральної шкоди просила стягнути 5 000 грн.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 19 травня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг в сумі 5 935,00 грн., з яких: 4 000,00 грн. - основний борг, 329,00 грн. - три проценти річних, 1 606,00 грн. - інфляційних втрат.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 243,60 грн. витрат по оплаті судового збору.

В апеляційній скарзі на дане рішення ОСОБА_3 посилається на неправильне та неповне дослідження доказів, неповне з'ясування судом обставин, що мають істотне значення для справи і на порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що вона визнає суму 583,96 грн., яка підтверджується належними та допустимими доказами, що містяться в матеріалах справи, а саме по квитанціях № К/136 від 24.03.2011 року на суму 227,96 грн., № 52 від 24.11.2010 року на суму 200,00 грн., № 53 від 24.11.2010 року на суму 3,00 грн., № 110 від 28.03.2011 року на суму 150,00 грн., № 111 від 28.03.2011 року на суму 3,00 грн.

А тому витрати понесені позивачем на підставі довіреності від 23.11.2010 року становлять 583,96 грн.

Зазначає, що копії квитанції, які знаходяться на аркушах справи під № 28-32 є неналежними доказами, а оригінали не надано суду для огляду.

Вказує, що квитанції № К95 від 08.11.2010 року на суму 41,58 грн., № К/93 від 08.11.2010 року на суму 150,00 грн. не можуть бути доказами вчинення юридичних дій на підставі довіреності від 23.11.2010 року, так як виключне право повіреного на вчинення дій не набуло чинності, оскільки довіреність на час здійснення даних оплат від імені довірителя не була видана.

Дублікат квитанції № К/110 від 28.03.2011 року на суму 150,00 грн. підтверджує витрати, що вказані у квитанції № 110 від 28.03.2011 року на суму 150,00 грн., тобто це одна і та сама квитанція, яка уже включена апелянтом до суми, яка визнається.

Також звертає увагу на те, що квитанція № К/52 від 24.11.2010 року на суму 200,00 грн., також підтверджує витрати, що вказані у квитанції № 52 від 24.11.2010 року на суму 200,00 грн.

Вважає, що адвокатський запит, який не містить суми понесених витрат, на якому вказано цифрами «150 грн.» не може бути доказом вчинення юридичних дій на підставі довіреності від 23.11.2010 року, оскільки довіреність не була ще видана.

Квитанція до прибуткового касового ордера № 5 від 24.01.2011 року на суму 500 грн. за «топ знімання» та квитанція до прибуткового ордера № 08-06 від 08.06.2011 року на суму 400,00 грн. за «консультації та адвокатські запити» не містять печаток, а також зазначені підстави для здійснення платежів не входять до повноважень по довіреності.

А тому сума матеріальної шкоди у розмірі 4000,00 грн. не підтверджена належними доказами.

Вказує, що позивач просить відшкодувати матеріальні збитки, а не стягнути борг за договором позики.

Крім того, ОСОБА_2 подала заяву не про збільшення позовних вимог, а заяву про зміну предмета та підстав позову, що можливе лише до початку розгляду судом справи по суті.

Також судом першої інстанції не було застосовано строк позовної давності щодо вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, оскільки оплата позивачкою в інтересах відповідачки проводилася в 2010-2011 роках, при цьому, позивачкою заявлено вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат в квітні 2015 року, а тому нею було пропущено строк позовної давності.

У зв'язку з наведеним, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримав по вищенаведених мотивах.

ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечила, посилаючись на її безпідставність.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 23 листопада 2010 року ОСОБА_3 на підставі попередньої домовленості, уповноважила ОСОБА_2 бути її представником по питанню оформлення її спадкових прав на майно, що залишилося після смерті ОСОБА_4 в судових установах, усіх підприємствах, установах та організаціях в тому числі в органах реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до довіреності, позивачу було надано право подавати від імені відповідача заяви у тому числі позовні, одержувати необхідні довідки та інші документи, розписуватися за неї, вести справи в усіх судових установах, та виконувати всі інші дії, що пов'язані з виконанням даної довіреності в межах та обсязі передбачених чинним законодавством, подавати від імені відповідача заяви, отримувати необхідні довідки, документи, розписуватись та виконувати інші юридично значимі дії пов'язані з довіреністю

У зв'язку з виконанням зазначеної довіреності, ОСОБА_2 зверталася у відповідні інстанції, подавала від імені ОСОБА_3 заяви, отримувала необхідні довідки та документи в інтересах останньої.

Встановлено, що відповідачем на підтвердження факту боргу видано 05 вересня 2011 року розписку, згідно якої вона зобов'язалася в строк до 25 грудня 2011 року повернути кошти, які позивач витратила на переоформлення майна після смерті ОСОБА_4 в сумі 4 000 грн.

Згідно висновку експерта № 09/03-477 від 30 січня 2015 року вбачається, що підпис від імені ОСОБА_3 та рукописний напис «05.09.11 р» у розписці від 05.09.2011 року виконано ОСОБА_3.

За правилами ст. 1053 ЦК України, за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням. Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).

Згідно з ч. ч. 2 - 4 ст. 604 ЦК України, зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація). Новація не допускається щодо зобов'язань про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, про сплату аліментів та в інших випадках, встановлених законом. Новація припиняє додаткові зобов'язання, пов'язані з первісним зобов'язанням, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З наявної в матеріалах справи розписки від 05.09.2011 року вбачається, що ОСОБА_3 зобов'язалася повернути кошти, які затратила ОСОБА_2 на переоформлення її спадкового майна в сумі 4 000 грн. до 25 грудня 2011 року.

Отже, задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про новацію боргу у позикове зобов'язання за правилами ст. 1053 ЦК України та обґрунтовано стягнув борг в сумі 4 000 грн., три проценти річних від простроченої суми в сумі 329 грн. та інфляційні втрати за весь час прострочення в сумі 1 606 грн.

Доводи апелянта про те, що сума матеріальної шкоди у розмірі 4 000,00 грн. не підтверджена належними доказами не заслуговують на увагу, оскільки відповідачка по двосторонній домовленості, яка була оформлена у формі договору позики, взяла на себе зобов'язання повернути кошти у визначеному розмірі.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 до суду за захистом своїх прав звернулася 27.01.2014 року, ОСОБА_3 взяла на себе зобов'язання повернути кошти до 25.12.2011 року, а тому доводи апелянта про пропущений строк позовної давності, щодо вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат не заслуговують на увагу.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи, що правовідносини сторін виникли з приводу невиконання зобов'язання по поверненню позивачці 4 000 грн., в процесі розгляду справи позивачем збільшено позовні вимоги щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат, не заслуговують на увагу доводи апелянта щодо зміни предмета та підстав позову.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи також на увагу не заслуговують і висновків судів в частині задоволення позову не спростовують.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 19 травня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання нею законної сили.

Головуюча О.Ю. Беркій

Судді: О.В. Пнівчук

Г.П. Мелінишин