АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
Справа № 671/1178/14-ц
Провадження № 22-ц/792/2359/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2015 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Костенка А.М.,

суддів: Гринчука Р.С., Грох Л.М.,

секретар Гриньова А.М.

з участю : позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3, третьої особи ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу 671/1178/14-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Волочиського районного суду від 2 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_5 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_4, виконавчий комітет Волочиської міської ради, про визнання права власності на 2/3 частини будинковолодіння та його реальний розподіл.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1, ОСОБА_5, звертаючись до суду з позовом, вказували, що у кінці 1998 року за усною домовленістю з відповідачкою ОСОБА_2, яка є дочкою ОСОБА_1 та, відповідно, сестрою ОСОБА_5 домовились за спільні кошти побудувати для спільного проживання житловий будинок. З цією метою придбали земельну ділянку, яку вирішили на той час зареєструвати за ОСОБА_2 Також, позивачі, у зв'язку з необхідністю коштів на будівництво продали належні їм квартири. В подальшому, отримані кошти витрачали на придбання будівельних матеріалів та виконання будівельних робіт. Після завершення будівництва право власності на будинок було вирішено також зареєструвати за ОСОБА_2 При цьому у будинку проживали усі разом. А в 2007 році у будинку також був зареєстрований ОСОБА_5 Однак, в обґрунтування позову позивачі вказували, що протягом тривалого часу між ними та відповідачкою виникають конфлікти щодо користування будинком, відповідачка чинить перешкоди щодо користування будинком та його комунікаціями, не визнає їх прав на частину будинку. Тому просили визнати частково недійсним рішення виконавчого комітету Волочиської міської ради від 22 вересня 2011 року № 687 та свідоцтво про право власності на нерухоме майно видане Волочиською міською радою 15 листопада 2011 року зменшивши частку відповідачки ОСОБА_2 із 1/1 до 1/3 частини, розділити будинковолодіння по вул. Єдності, 2, виділивши ОСОБА_1, ОСОБА_5 2/3 частини, а ОСОБА_2 1/3 частину будинковолодіння, визнавши право власності на них, стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Волочиського районного суду від 2 листопада 2015 року в задоволенні _______________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_6 провадження № 22-ц/792/2359/15

Доповідач Костенко А.М. Категорія № 39

позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення, ухвалити нове, яким задоволити позовні вимоги в цій частині, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Вказує, що вирішуючи спір суд необґрунтовано не взяв до уваги, обставини того, що саме вони за власні кошти придбавали будівельні матеріали для будівництва будинку. Також суд не взяв до уваги їх вклад як матеріальний так і фізичний у будівництво будинку. Суд також не дав належної оцінки показанням свідків та наданим письмовим матеріалам. Судом безпідставно взяті до уваги пояснення щодо придбання будівельних матеріалів, виконання будівельних робіт та надання допомоги саме батьками чоловіка ОСОБА_2 ОСОБА_4 Оскільки при такому висновку, судом не було досліджено відповідні та належні письмові докази. Судом не взято до уваги, що позивачі не мають іншого місця проживання, крім спірного будинку. Фактично визнанням права власності лише за ОСОБА_2 суд позбавляє їх місця проживання.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_7 20 травня 1999 року уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого ОСОБА_2 купила, а ОСОБА_7 продав земельну ділянку, площею 0,10 га по вул. Єдності, 2 в м. Волочиськ Хмельницької області з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку.

15 червня 1999 року ОСОБА_2 отримала дозвіл на виконання будівельних робіт з спорудження індивідуального житлового будинку в м. Волочиськ по вул. Єдності, 2. Дія дозволу до 15 червня 2000 року.

Однак до 15 червня 2000 року житловий будинок за даною адресою ОСОБА_2 побудований не був.

Рішенням виконавчого комітету Волочиської міської ради № 355 від 29 травня 2001 року за заявою ОСОБА_2 надано дозвіл на переобладнання в тимчасову споруду для проживання двоповерхового господарського будинку на першому поверсі - гараж, підвал, кладовка, хлів, на другому поверсі тимчасова споруда для проживання, будівництво добудови з розміщенням в ній кухні, паливної та прихожої і будівництво веранди на земельній ділянці по вул. Єдності, 2 в м. Волочиськ.

На підставі даного рішення головним архітектором Волочиського району 13 червня 2001 року дано дозвіл на переобладнання господарського будинку у тимчасову споруду для проживання, добудову до неї та добудову веранди.

В період з 2001 року по 2009 рік ОСОБА_2 було переобладнано господарський будинок у тимчасову споруду для проживання.

Рішенням виконавчого комітету Волочиської міської ради № 766 від 24 грудня 2009 року за заявою ОСОБА_2 їй надано дозвіл на проведення переобладнання тимчасової споруди для проживання, яка розташована по вул. Єдності, 2 в м. Волочиськ, на одноповерховий з цокольним поверхом житловий будинок без зміни обємно-планувальних рішень.

На підставі акту готовності обєкту до експлуатації, декларації про готовність обєкту до експлуатації рішенням виконавчого комітету Волочиської міської ради № 687 від 22 вересня 2011 року вирішено видати ОСОБА_2 свідоцтво про право приватної власності на індивідуальний житловий будинок садибного типу, розміщений по вул. Єдності, 2 в м. Волочиськ.

15 листопада 2011 року ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок, розміщений по вул. Єдності, 2 в м. Волочиськ, загальною площею 176,1 кв.м., житлова площа 45,3 кв.м.

У відповідності до ст.17 Закону України «Про власність», який втратив чинність з 2007 року, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

П. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року, № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» розяснено, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону "Про власність", ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду").

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмірчасток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України.

Крім цього п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" розяснено, що відповідно до ст. 12 Закону України "Про власність" у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини. Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України "Про власність", таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв'язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім'ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Таке ж право за цих умов належить членам сім'ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст. 156 ЖК обов'язок.

У відповідності до ст.ст. 355, 357, 368 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом поділу та визнання за позивачами права власності на частину житлового будинку є обєкт нерухомості по вул. Єдності, 2 в м. Волочиськ житловий будинок загальною площею 176,1 кв.м., житловою площею 45,3 кв.м., який був створений в період з 2009 по 2011 рік на підставі відповідного дозволу виконавчого комітету Волочиської міської ради від 24 грудня 2009 року шляхом переобладнання тимчасової споруди для проживання в одноповерховий з цокольним поверхом житловий будинок.

В свою чергу тимчасова споруда для проживання ІНФОРМАЦІЯ_1 була створена в період з 2001 року по 2009 рік на підставі відповідного дозволу виконавчого комітету Волочиської міської ради від 29 травня 2001 року шляхом переобладнанням двоповерхового господарського будинку в тимчасову споруду для проживання з будівництвом до неї прибудови та будівництвом веранди.

Отже предмет поділу житловий будинок було створено як житлове приміщення та відповідний обєкт нерухомості в період з 2009 по 2011 роки.

В матеріалах справи відсутня письмова угода між позивачами і відповідачем, що вони спільно створюють даний обєкт нерухомості у вигляді одноповерхового житлового будинку.

При цьому позивачами не надано доказів, що спірний обєкт нерухомості створений за рахунок спільної праці позивачів і відповідача.

Докази позивача ОСОБА_1 щодо спільного створення з відповідачем нерухомого майна, фактично стосуються періоду з 1999 по 2001 рік, коли на земельній ділянці по вул. Єдності, 2 в м. Волочиськ було створено господарську споруду, яку в послідуючому було переобладнано в тимчасову споруду для проживання.

При цьому сама ОСОБА_1 підтвердила що через стан свого здоровя не могла брати трудову участь в будівництві обєкту нерухомості, а лише надавала грошові кошти для будівництва.

Позивач ОСОБА_5 взагалі до 2005 року постійно проживав в м. Київ, прибув проживати в м. Волочиськ лише в 2005 році, зареєстрував своє місце проживання за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2 лише 3 листопада 2007 року.

Доказів того, що він приймав трудову участь як в будівництві житлового будинку по вул. Єдності, 2 в м. Волочиськ, так і в будівництві господарської споруди за даною адресою взагалі ніяких не надав.

Відсутні також і докази про використання при будівництві обєкту нерухомості по вул. Єдності, 2 в м. Волочиськ коштів від продажу ОСОБА_5 квартири в м. Києві.

Отже за таких обставин з врахуванням вимог чинного законодавства розяснень Пленуму Верховного Суду України немає підстав визнавати спірний житловий будинок спільною власністю сторін та відповідно проводити його розподіл.

В даному випадку позивачі згідно розяснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року, № 7 мали б право лише на відшкодування своїх затрат на будівництво господарської будівлі на вказаній земельній ділянці при доведеності своїх вимог щодо конкретного розміру таких затрат.

Однак вказане питання не є предметом розгляду справи, судом першої інстанції не досліджувалось та з приводу цього питання сторони докази не подавали.

З врахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову в позові є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги, що будівельні матеріали для будівництва були придбані лише за рахунок позивачів, які їх отримали від продажу квартир, не можуть бути взяті до уваги, оскільки з наданих документів слідує, що ці будівельні матеріали були придбані в 1999-2001 роках коли створювалась господарська будівля, а не в 2009-2011 роках коли створювався житловий будинок - обєкт поділу. А позивач ОСОБА_8 взагалі не надав жодних доказів, що кошти від продажу його квартири в Києві були використані при будівництві спірного нерухомого майна.

При цьому суд першої інстанції в сукупності з іншими доказами по справі дав оцінку наданим позивачем ОСОБА_1 доказам з приводу їх достатності та допустимості.

Не заслуговують на увагу твердження апелянта, що після цього рішення суду вона автоматично позбавляється права на користування спірним житловим будинком.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень відповідачки, апелянт зареєстрована в спірному житловому будинку за її згодою, ніяких перешкод в користування будинком, проживання в ньому вона апелянту не чинить.

Крім того нормами Житлового кодексу України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання особи такою, що втратила право на користування житловим будинком або виселення, в тому числі і особи, яка проживає в житловому приміщенні за згодою власника, а тому вважати, що вказаним рішенням суду апелянт позбавляється права на користування та проживання в спірному житловому будинку підстав немає.

Не спростовують рішення суду й інші доводи апеляційної скарги.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Волочиського районного суду від 2 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий (підпис) Судді: (підписи)

З оригіналом згідно : Суддя А.М. Костенко