Провадження № 2/537/647/2015
Справа № 537/1674/15-ц
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.12.2015 р. м. Кременчук

Крюківський райсуд м. Кременчука Полтавської області в складі: головуючого судді Степури А.А., за участю секретаря Грицькової Я.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом згідно якого прохав суд винести рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5500 доларів США перерахувавши в національній валюті на день ухвалення рішення. Стягнути з ОСОБА_2 на його користь моральну шкоду в сумі 5000 грн. Стягнути з ОСОБА_2 на його користь витрати повязані з наданням йому юридичної допомоги згідно з розрахунком, який буде надано на час розгляду справи у суді. Стягнути з відповідача судові витрати судовий збір у сумі 1281,50 грн., судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у сумі 121 грн.80 коп., судовий збір за подання позовних вимог про стягнення моральної шкоди у сумі 243,80 грн.

Свої вимоги мотивував тим, що в лютому 2013 року між ним та ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникла домовленість про те, що він передає ОСОБА_2 5500 доларів США, а ОСОБА_2, зобовязується продати йому 1/3 частину квартири у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1. На підтвердження передачі грошей відповідач надала розписку, в якій зазначено, що вона отримала 5500 доларів США у ОСОБА_1 в рахунок продажу 1/3 квартири по вул.. Коцюбинського,9/6 кв.15. 21.02.2013 року написано власноручно, претензій не має. Відповідач ОСОБА_2 свої зобовязання не виконала. Належну їй частину квартири у житловому будинку не продала та по теперішній час користується нею, отримані грошові кошти у розмірі 5500 доларів США не повернула. На день написання позовної заяви 5500 доларів США за курсом НБУ в еквіваленті складає 128920,00 грн. 7.04.2015 року відповідачу була направлена вимога щодо повернення безпідставно отриманих грошових коштів у сумі 5500 доларів США. Однак відповіді на вимогу до теперішнього часу не надходило. На усні звернення відповідач відмовляється у добровільному порядку повертати отримані грошові кошти, телефонний звязок з відповідачкою у нього втрачено. Він дуже важко переніс заподіяну йому матеріальну шкоду через несподіваність її спричинення відповідачкою і значний розмір отриманих від нього грошей, його здоровя погіршилося через втрату спокою, перенесений нервовий стрес та емоційне потрясіння. Неправомірні дії відповідачки вплинули на реалізацію його намірів у придбанні нерухомого майна квартири для дитини та відпочинку з сімєю влітку, він був змушений просити у борг гроші у знайомих через, що виникли борги, які він до цього часу не повернув, виникли проблеми нормального спілкування з рідними та товаришами, з оточуючими йому людьми, оскільки він втратив сподівання на те, що гроші, які він передав відповідачці будуть повернуті нею. Все це вплинуло на його повсякденне життя та роботу, призвело до слабості здоровя, нервового перевтомлення, матеріальних труднощів. Завдану йому моральну шкоду він оцінює у 50 000 гривень.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 позовні вимоги підтримала та прохала їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, а саме вказала, що їй на підставі заповіту її бабусі ОСОБА_4 належить 1/3 частина квартири № 3, яка знаходиться в будинку 9/6 по вул.. Коцюбинського в м.Кременчуці. ОСОБА_1 належить 2/3 частини вказаної квартири, який він отримав в дар від її дядька ОСОБА_5 ОСОБА_1 переконав її дядю оформити договір дарування, пообіцявши при цьому надати йому будинок в селі. Дядько не забаром помер, а ОСОБА_1 відмовився його поховати. Поховала свого дядька вона. Її дядя вів неналежний образ життя, пив, дармоїдствував. Тому позивачу легко вдалося отримати у власність частину спірної квартири. Позивач також сподівався заволодіти і її частиною квартири. Він став вимагати, щоб вона передала йому у власність належну їй частку квартири. В разі відмови погрожував спалити її магазин. При цьому ОСОБА_1 перешкоджав їй і її членам сімї проживати в спірній квартирі, замінив замки та встановив металеві двері. В березні 2005 року при спробі це питання вирішити з ОСОБА_1 разом з другом побили її чоловіка. Після чого її чоловік ОСОБА_6 був госпіталізований прямо з квартири АДРЕСА_2 в першу лікарню з струсом мезга переломом кості носа, відкритой черепно мозковой травмою, ушибом мяких тканей орбіт обох очей, гематома вій, антиоспазмом сітківки ока. Де знаходився на лікуванні з 22.03. по 7.04.2005 року з подальшим лікуванням вдома до 30.04.2005 року. По даному факту було порушено кримінальну справу у вчиненні злочину передбаченого ст.. 122 ч.1 КК України. В процесі розгляду по справі ОСОБА_7 написав росписку слідчому Автозаводського РВ Помазан Ю.В., що зобовязується виплатити гроші за 1/3 частина квартири № 3, яка знаходиться в будинку 9/6 по вул.. Коцюбинського в м.Кременчуці. Но грошей за 1/3 частину квартири позивач їй так і не віддав. Він продовжує спроби заволодіти її частиною квартири за допомогою шантажу та погроз. Неодноразово в її магазині по вул.. Приходько,120 вибивалися вікна і говорилися погрози про підпал її майна. Тим самим ОСОБА_1 не давав їй жити і працювати без нервових стресів та постояної боязні за своє майно. Вона неодноразово зверталася до міліції у зв'язку з тим, що вона не могла потрапити до своєї частки квартири. Дана проблема роками не вирішувалася. Зневірившись в 2009 році вона зібрала документи оплатив усі витрати по їх оформленню, для продажу своєї частини квартири ОСОБА_1. Але він раптово відмовився від угоди, сказав, що передумав. ОСОБА_6 21.02.2013 року заздалегідь оформив документи в БТІ та домовились з позивачем оформити у нотаріуса ОСОБА_8 договір купівлі продажу. Але в цей день повідомив мені по телефону, що у нього немає довідки з опікунської ради на його сина ( на той час неповнолітнього), а ОСОБА_8 без цієї довідки відмовився підписувати договір. Але він домовився з нотаріусом ОСОБА_9 (вона погодилася підписати договір без довідки з опікунської ради). Прийшовши в зазначивший час до ОСОБА_9 вона оплатила усі послуги про що є відомості в книзі обліку. Але позивач став настоювати, що з початку підпишемо документи, а потім він віддасть мені гроші, як і домовлялися 5500 доларів США. Вона відмовилася, оскільки підписання документів та передача грошей повинна проводитися одночасно. Але нотаріус повела себе дивно і сказала, що якщо ОСОБА_1 цього бажає, то вони повинні пройти до відділення Приватбанку і там оформити розписку з передачею грошових коштів ОСОБА_2 Після чого вони пішли до відділення ПриватБанку, для того щоб він зняв гроші. В цей же час вона у відділенні ПриватБанку написала розписку і попрохала щоб вони обмінялися грошима з розпискою у відділенні ПриватБанку, але ОСОБА_1 заперечував. Поки вона сплачувала в банку комунальні послуги по спірній квартирі ОСОБА_1 зі своїми друзями піджидав її на вулиці. Коли вона вийшла з відділення ПриватБанку, ОСОБА_1 вирвав з її рук розписку і втік. Вона в розгубленості побігла до нотаріуса ОСОБА_9, щоб вона віддала їй документи на квартиру, по дорозі подзвонила в міліцію. Наряд прибув до офісу нотаріуса ОСОБА_9, де був складений протокол про пригоду. На слідуючий день ОСОБА_1 подзвонив йому та запропонував зустрітися. При зустрічі він запропонував їй 2500 доларів США за остаточне укладення договору купівлі продажу 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 , вказавши, що в разі відмови, вона не отримала нічого так як у нього на руках була її розписка. Тому вона прохає суд прийняти до уваги її пояснення і відмовити ОСОБА_1 в його позовних вимогах.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_10 позовні вимоги не визнали та прохали відмовити у позовних вимог, з підстав зазначених в запереченні.

Вислухавши представників сторін, відповідачку, свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши докази, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору дарування частини квартири від 17.02.2000 року ОСОБА_1 належить 2/3 частини квартири № 3, яка знаходиться в будинку 9/6 по вул.. Коцюбинського в м.Кременчуці.

Відповідно до договору дарування від 6.12.2007 року ОСОБА_1 подарував своєму сину ОСОБА_12 2/3 частини квартири № 3, яка знаходиться в будинку 9/6 по вул.. Коцюбинського в м.Кременчуці.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.01.1997 року встановлено, що ОСОБА_2 належить 1/3 частини квартири № 3, яка знаходиться в будинку 9/6 по вул.. Коцюбинського в м.Кременчуці.

У судовому засіданні встановлено, що 21.02.2013 року ОСОБА_2 була написана розписки на отримання грошових коштів у розмірі 5500 доларів США (а.с.7).

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.60,ч.1 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як вбачається з постанови Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 24.12.2009 року ОСОБА_1 був притягнений до кримінальної відповідальності у вчиненні злочину передбаченого ст.128 КУпАП, але кримінальну справу відносно ОСОБА_1 за ст.. 128 КК України закрито внаслідок акту амністії (а.с.72).

11 вересня 2013 року слідчим СВ Автозаводського РВ Кременчуцького МУ УМВС України в Полтавській області ОСОБА_15 було винесено постанову про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_1 за ч.1 ст.190 КК України, у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с.74).

З кримінального провадження Автозаводського РВ Кременчуцького МУ УМВС України в Полтавській області по факту заяви ОСОБА_2 від 21.02.2013 року вбачається, що за заявою ОСОБА_2 слідчим СВ Автозаводського РВ Кременчуцького МУ УМВС України в Полтавській області ОСОБА_15 проводилась перевірка відносно обставин щодо написання ОСОБА_2 розписки та заволодіння даної розписки неправомірними діями ОСОБА_1

Згідно світлокопії справи реєстру для реєстрацій нотаріальних дій встановлено, що ОСОБА_2 зверталась до приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_9 з приводу вчинення нотаріальних дій щодо продажу 1/3 частини квартири № 3, яка знаходиться в будинку 9/6 по вул.. Коцюбинського в м.Кременчуці, але нотаріальні дії вчинені не були. (а.с. 104).

Свідок ОСОБА_11 та ОСОБА_12 суду пояснили, що були присутні під час переоформлення частки квартири ОСОБА_2 шляхом купівлі продажу в нотаріуса, а потім біля відділення «ПриватБанку» по вул.. Першотравневій, коли ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 гроші у сумі 5500 доларів США про що написала розписку, а потім намагалась її вихватити з рук ОСОБА_1

Свідок ОСОБА_13 пояснив, що дійсно його дружина ОСОБА_2 на пропозицію ОСОБА_1 писала розписку про отримання грошей у сумі 5500 доларів США за продаж 1/3 частки квартири сину позивача. Розписку написала в приміщенні відділення банку, коли ОСОБА_1 отримав гроші в касі. Коли вийшли на вулицю ОСОБА_1 гроші дружині не віддав, попрохав її дописати в розписці, що вона не має претензії до нього. Коли вона присіла на лавці і дописувала останнє слово ОСОБА_1 вирвав у неї розписку і втік так і не передавши грошей.

Свідок ОСОБА_14 суду пояснив, що був свідком як біля відділення «ПривптБанку» ОСОБА_1 передавав гроші ОСОБА_2 за частку квартири, про що він взнав зі слів ОСОБА_7

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_7 посилається на те, що в лютому 2013 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримала від позивача суму коштів в розмірі 5500 доларів США. На підтвердження факту укладення договору позики, позивач надав розписку від 21 лютого 2013 року, за змістом якої відповідач отримала 5500 доларів США.

Аналізуючи зміст розписки від 21.02.2013 року, враховуючи положення ст.ст.1046,1047 ЦК України, відповідно до яких, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; який є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками; на підтвердження укладення якого та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей, суд дійшов висновку, що сторонами не було укладено договір позики, оскільки грошові кошти відповідачу позивачем не були передані.

Також суд прийшов до висновку, що на підтвердження договору позики може бути представлена розписка, але це має бути боргова розписка, яка є документом, що підтверджує як отримання у борг грошових коштів так і умови, на яких ці кошти надаються і коли мають бути повернуті, тобто умови договору. Однак, сам факт існування розписки не свідчить про факт укладення договору позики.

Зокрема, з тексту розписки від 21.02.2013 року (а.с.7) вбачається лише те, що ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_7 грошові кошти в розмірі 5500 доларів США в рахунок частини належного їй майна, що не є доказом того, що це є договір позики, і отримані відповідачкою кошти вона має повернути. Тобто з тексту наданої позивачем розписки вбачається лише те, що ОСОБА_2 отримала грошові кошти, а умова щодо обов'язку їх повернення саме ОСОБА_16 відсутня, а тому суд прийшов до висновку, що спірна розписписка не є доказом укладення сторонами договору позики.

Статтею 360-7 ЦПК України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

В Постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі за позовом про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом про визнання договору позики таким, що не укладався за заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 грудня 2012 року вказано: досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-79цс14 від 2 липня 2014 року). Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником певної грошової суми саме в борг із зобов'язанням її повернення, та дати отримання коштів. Такої правової позиції дотримується ВССУ, яка зазначена в ухвалі від 18 грудня 2014 року залишеної без змін постановою Верховного Суду України 13 травня 2015 року.

Дослідивши у судовому засіданні оригінал розписки від 21 лютого 2013 року, з урахуванням вимог ст. 1046 ЦК України та висновків Верховного Суду України суд прийшов до висновку, що вказана розписка не є договором позики і не містять обов'язку ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 отримані кошти, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Суд не вбачає підстав для стягнення з ОСОБА_3 коштів 5500 доларів США, як авансу за договором купівлі продажу, оскільки наданими позивачем доказами не доведено передачу позивачем вказаних коштів відповідачу.

Так свідки ОСОБА_11 як дружина позивача та свідок ОСОБА_12 як його син є заінтересованими особами, оскільки як зазначає сам позивач та вказані свідки і підтверджено рішенням виконавчого комітету Автозаводської районної ради м.Кременчука № 22 від 24.01.2013 року 1/3 частина квартири АДРЕСА_3, позивач хотів придбати саме сину ОСОБА_12, тому всі є зацікавленими особами.

Крім того, вказані свідки досить невпевнено та по різному пояснили обставини передачі позивачем грошей відповідачу, а враховуючи, що вони перебували на значній відстані від позивача та відповідача є сумнівними можливість бачити передачу грошей відповідачці.

Також показання вказаних свідків не узгоджуються між собою та показанями свідка позивача ОСОБА_14 щодо написання розписки відповідачкою та обставин передачі розписки.

Під час огляду розписки ОСОБА_2 судом достовірно встановлено, що розірвана вона була в результаті значного продавлювання ручкою при написанні останнього слова: «не имею», з перериванням запису на останній літері: «ю», що спростовує показання ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_14 про те, що саме ОСОБА_2 виривала розписку з рук ОСОБА_1

Навпаки розрив в тексті розписки підтверджує як показання відповідачки так і свідка ОСОБА_13, про те, що під час написання останньої фрази нею позивач ОСОБА_1 вирвав розписку і втік від них не передавши гроші відповідачці.

Суд не приймає як доказ передачі грошових коштів позивачем відповідачу показання свідка ОСОБА_14 з огляду на те, що під час показань в судовому засіданні свідок давав протирічливі показання з приводу обстановки коли передавалися гроші, спочатку говорив, що не бачив момент передачі грошей, оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_13 стояли до нього спиною, потім все таки після додаткових питань згадав про те, що ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 пачку грошей, але не памятає їх колір та кількість.

Сумнівними є показання свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, та ОСОБА_14, з огляду на те, що ОСОБА_2 отримавши гроші від ОСОБА_1 не перерахувала їх, а зразу ж поклала в кишеню і почала виривати з рук позивача розписку.

Суд вважає, що не доведеним позивачем факт передачі ним грошових коштів відповідачці, враховуючи обстановку яка склалася після вказаних подій. Так, відповідач ОСОБА_2 зразу ж протягом години звернулась до приватного нотаріуса ОСОБА_9 та в органи внутрішніх справ, що підтверджується листами ОСОБА_9 від 14.08. та 06.10. 2015 року, світлокопією справи № 02-33 реєстру для реєстрації нотаріальних дій та протоколом про прийняття заяви ОСОБА_2 від 21.02.2013 року о 15. 40 год., що міститься матеріалах кримінального провадження № 0000546. Тобто, ОСОБА_2, офіційно, не скриваючи нічого звернулась до відповідних інстанцій про розгляд факту вчиненого ОСОБА_1 повязаного саме з вириванням у неї розписки. Натомість ОСОБА_1 до правоохоронних органів чи інших установ, в тому числі до нотаріуса ОСОБА_9 не звертався і про вчинення ОСОБА_2 злочину відносно нього, а саме заволодінням грошових коштів не заявляв, а своєму поясненні під час досудового розслідування кримінального провадження № 0000546 заявив, що ОСОБА_2 лише «намагалася заволодіти моїми грошима».

Вказані факти свідчать про те, що грошові кошти ОСОБА_1 відповідачці не передавав. Подальша поведінка позивача також вказує на невідповідність зазначених позивачем в позовній заяві обставин за яких була отримана розписка ОСОБА_1 від ОСОБА_2 Після того, як ОСОБА_2 звернулась до правоохоронних органів з заявою про неправомірні дії ОСОБА_1 останній ніяким чином не виявляв наміру повернути кошти досить значний час більше двох років.

Доводи причини тривалості цього строку, зазначені представником позивача, а саме хворобою матері позивача та виїздом його за межі України на батьківщину на тривалий час, суд не приймає, оскільки відсутність позивача в м.Кременчуці протягом тривалого часу нічим не доведена. Крім того, позивач звернувся до суду з позовом про повернення коштів. Однак, у разі дійсного отримання відповідачкою ОСОБА_2 коштів у сумі 5500 доларів США, у ОСОБА_1 було всі підстави звернутись до суду з позовом про визнання договору купівлі продажу 1/3 частини квартиру та визнання права власності на всю квартиру, оскільки як зазначено в позові та пояснювала представник позивача квартиру останній мав намір придбати для сина.

Суд також враховує показання свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 у кримінальному провадженні № 0000546 про те, що саме з рук ОСОБА_2 незнайомий їм чоловік вирвав з рук документ і побіг. При цьому в той момент знаходились тільки ОСОБА_2, її чоловік ОСОБА_13 та третій чоловік, який з огляду на інші докази і був саме ОСОБА_1 Про наявність поруч інших осіб свідки не зазначали. Тому суд, вважає достовірними саме показання відповідачки ОСОБА_2 щодо обставин за яких її розписка дісталась позивачу і вважає недоведеним передачу останнім грошових коштів відповідачці.

Такого висновку суд також приходить з огляду на постанову слідчого у кримінальному провадженні № 0000546 про закриття кримінального провадження від 11.09.2013 року, яка є чинною і ніким не оскаржувалась. З мотивувальної частини зазначеної постанови вбачається, що під час досудового розслідування слідчим встановлено факт, що саме ОСОБА_1 неправомірними діями заволодів розпискою наданою ОСОБА_2

Тому, саме свідчення відповідача та свідка ОСОБА_13суд визнає належними доказами, оскільки вони є послідовними та узгоджуються іншими доказами дослідженими у судовому засіданні.

При цьому суд не визнає доводів представника позивача про відсутність вини позивача в заволодінні розпискою з огляду на посилання слідчого в резолютивній частині зазначеної постанови про підстави закриття провадження за відсутністю складу кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 190 КК України, оскільки слідчий посилається не на відсутність вини ОСОБА_1, а наявність між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 цивільно правових відносин.

За вказаних обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

У звязку з відмовою позивачу у задоволенні вимог, судові витрати не підлягають стягненню з відповідача, а підлягають покладенню на позивача.

Керуючись ст.ст. 88, 212, 213, 215, 226 ЦПК України, ст. ст. 23, 202, 205, 207, 509, 530, 570, 571, 655, 1667ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів та моральної шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 29.12.2015 року.

Суддя: Степура А.А.