Справа № 310/7986/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2015 рокум. Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі судді Полянчука Б. І., при секретарі Панченко Л. І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Бердянської міської ради до ОСОБА_1, третя особа Комунальне підприємство «Житлосервіс-2а» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Бердянська міська рада звернулась з позовом до ОСОБА_1, третя особа КП «Житлосервіс-2а» про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у якому зазначила, що гуртожиток по вул. Мелітопольському шосе,85 у м. Бердянську є власністю територіальної громади м. Бердянська в особі Бердянської міської ради на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно. У кімнаті №13 цього будинку зареєстровано місце постійного проживання відповідача, який не проживає у зазначеній кімнаті більше шести років, а кімната періодично здається квартирантам. Інформація про причини непроживання відповідача у спірному житлі у Бердянської міської ради та її виконавчого комітету відсутня. Просили визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування кімнатою №13 у гуртожитку по вул. Мелітопольське шосе,85 у м. Бердянську Запорізької області на підставі ст. 71 та 72 ЖК України.

У судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав, просив їх задовольнити та зазначив, що відповідач не проживає у спірному приміщенні протягом чотирьох років, а кімнату здає в найм стороннім особам.

Відповідач у судове засідання не зявився без поважних причин.

Представник КП «Житлосервіс-2а» в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи у відсутності представника, вважав позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03.07.2003 року гуртожиток по вул. Мелітопольське шосе,85 у м. Бердянську є комунальною власністю і належить територіальній громаді м. Бердянська в особі Бердянської міської ради (а.с.12).

Главою 4 ЖК УРСР не передбачено можливості визнати особу, яка користується житловим приміщенням у гуртожитку, такою, що втратила право користування зазначеним приміщенням.

У статті 130 ЖК УРСР передбачено, що порядок користування житловою площею в гуртожитках визначається законодавством Союзу РСР і Української РСР.

У «Примірному положенні про гуртожитки» та «Положенні про гуртожитки територіальної громади м. Бердянськ», якими передбачено відповідальність за порушення правил надання жилої площі в гуртожитку, користування гуртожитками та їх утримання, зазначено, що особи, винні у порушенні правил користування гуртожитками, несуть відповідальність відповідно до законодавства.

Статтею 1 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» передбачено, що сфера дії цього Закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них.

ОСОБА_2 не поширюється на громадян, які проживають у гуртожитках, призначених для тимчасового проживання у зв'язку з навчанням, перенавчанням чи підвищенням кваліфікації у навчальних закладах та у зв'язку з роботою (службою) за контрактом; осіб, які мешкають у гуртожитку без законних підстав (без офіційної реєстрації місця проживання); громадян, які проживають у спеціальних гуртожитках, призначених для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі і потребують поліпшення житлових умов, або жила площа яких тимчасово заселена, або повернути колишнє жиле приміщення яким немає можливості; на військовослужбовців, працівників Збройних Сил України та Міністерства внутрішніх справ України, які проживають у гуртожитках; а також на осіб, які потребують медичної допомоги у зв'язку із захворюванням на туберкульоз; на осіб, які проживають у гуртожитках, що мають статус соціальних на момент набрання чинності цим Законом.

Сфера дії цього Закону поширюється на гуртожитки, які є об'єктами права державної та комунальної власності, крім гуртожитків, що перебувають у господарському віданні чи в оперативному управлінні військових частин, закладів, установ та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до закону, Міністерства внутрішніх справ України та державних навчальних закладів.

Дія цього Закону не поширюється на гуртожитки, що знаходяться у приватній власності, крім гуртожитків, що було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації).

Статтею 4 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» визначено, що громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до закону.

Приватизація житлових приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Громадяни, які на законних підставах проживають у гуртожитках державної форми власності, гуртожитках, що було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), набувають право на приватизацію житлових приміщень у таких гуртожитках після їх передачі у власність відповідної територіальної громади.

Змінами до законів України від 19 червня 1992 року «Про приватизацію державного житлового фонду» та від 4 березня 1992 року «Про приватизацію державного майна» передбачено, що гуртожитки включено до обєктів державного житлового фонду, що підлягає приватизації.

Оскільки правовий режим гуртожитків, житлові приміщення яких підлягають приватизації згідно ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» та ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» прирівняні до правового режиму житлових приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду, то до мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються вимоги статей 71, 72 ЖК УРСР.

Згідно повідомлення Бердянського МВ управління державної міграційної служби в Запорізькій області від 08.12.2015 року відповідач ОСОБА_1 зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.28).

Згідно ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

За статтею 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Звертаючись з позовом до суду позивач посилався на необхідність зясовування причин відсутності відповідача понад встановлені строки, але зазначив, що йому невідомі причини непроживання відповідача в спірному приміщенні. Суд вважає, що виходячи з вимог ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР та ст. 60 ЦПК України саме позивач повинен довести відсутність відповідача у спірному житловому приміщенні без поважних причин.

На підтвердження непроживання відповідача у кімнаті №13 по вул. Мелітопольське шосе в м. Бердянську позивач посилався на акти комісії від 30.10.2014 року, 16.02.2015 року та 24.04.2015 року за якими зі слів сусідів встановлено, що ОСОБА_1 не проживає за місцем реєстрації більше шести років і взагалі не зявляється більше чотирьох років, але зі слів свідка ОСОБА_3 встановлено, що ці акти складено без входження до спірної кімнати та її дослідження.

Суд вважає, що ці акти не можуть підтверджувати непроживання відповідача у спірному жилому приміщенні більше шести місяців, оскільки вони не містить дату їх складання. Крім того, акти дослідження можуть підтвердити певні обставини на момент його складання, а не обставини за певний період, які стали відомі з пояснень сусідів, імена яких не встановлено. Пояснення осіб, про наявність або відсутність обставин можуть бути прийняті судом до уваги шляхом допиту їх в якості свідків.

Слід також зауважити, що в актах від 16.02.2015 року та 24.04.2015 року відображені обставини, які встановлені під час виходу комісії для дослідження спірного житла, але графа члени комісії не заповнена і в ній відсутні прізвища осіб та підписи членів комісії, які проводили дослідження. Суд вважає, що за таких обставин позивачем не доведено комісійне дослідження спірного житлового приміщення.

Крім того, акти, що покладені в основу заявленого позову, викладені у шаблонній формі, підписані одними і тими ж особами, не містять даних, на підставі яких комісія дійшла висновку про відсутність відповідача в спірній кімнаті, а тільки містять твердження про відсутність ОСОБА_1 в спірній кімнаті певний період часу.

За ст. 63 ЦПК України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_3 пояснила суду, що відповідач не проживає в спірній кімнаті, оскільки про це їй повідомили сусіди, які кімнатою користуються. Назвати імена цих осіб та чи надавав їм повноважень ОСОБА_1 доглядати за кімнатою та користуватися нею їй невідомо. Їй також відомо, що в кімнаті знаходиться меблі ОСОБА_1 і КП «Житлосервіс-2А» відключило спірну кімнату від постачання електроенергією більше року тому.

Враховуючи, що свідок ОСОБА_3 не змогла назвати джерело її обізнаності щодо непроживання відповідача в спірному жилому приміщенні її показання не є належним доказом.

Суд також вважає, що знаходження в спірній кімнаті майна ОСОБА_1 свідчить про те, що він не втратив зв'язок з цим житловим приміщенням.

При прийнятті рішення, суд враховує пояснення свідка ОСОБА_3 про відсутність електроенергії в спірній кімнаті і вважає, що ця обставина є поважною причиною для непроживання.

Позивач посилався на непроживання відповідача в спірному житлі і надання його в найм іншим особам, але яким саме не зазначив, клопотання про допит цих осіб в якості свідків не заявив.

Представник позивача посилався на витяг з особового рахунку, який, на їх думку, підтверджує заборгованість ОСОБА_1 по оплаті за комунальні послуги (а.с.38), але суд не може взяти його до уваги, оскільки він не підписаний посадовими особами КП «Житлосервіс-2А».

Інших доказів, які би підтверджували непроживання відповідача в спірному жилому приміщенні понад шести місяців без поважних причин суду не надано.

Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК УРСР передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом.

Право на повагу до житла гарантує і ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

Позивачем не доведено, що ОСОБА_1 не набув право користування жилим приміщенням у встановленому порядку, а тому слід виходити з того, що він на законних підставах користується жилим приміщенням і відповідно до зазначених правових норм має обґрунтовану презумпцію своїх прав.

А тому вимоги позивача, які направлені на позбавлення прав відповідача на користування житлом, можуть бути задоволені лише на підставі переконливих, взаємоузгоджених і неспростовних доказів у справі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України розгляд і вирішення справ в порядку цивільного судочинства здійснюється на засадах змагальності та свободи сторін у наданні доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення.

Доводи позивача про відсутність відповідача у спірному жилому приміщенні понад шість місяців без поважних причин не підтверджені безспірними доказами, які позивач повинен був надати відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України, а тому відсутні передбачені ст. 71 ЖК України підстави для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 209, 212-215 ЦПК України, ст. 47 Конституції України, ст. ст. 9, 71, 72 ЖК УРСР, ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» та ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», «Примірним положенням про гуртожитки», «Положенням про гуртожитки територіальної громади м. Бердянськ», ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя