22-ц/775/1232/2015(м)
Головуючий в 1 інстанції Ковтуненко В.О.
Доповідач: Зайцева С.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„22 грудня 2015 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Зайцевої С.А.

суддів Кочегарової Л.М., Лоленко А.В.

за участю секретаря Зливка І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 листопада 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на майно ,яке було придбано у період шлюбу ,-

ВСТАНОВИВ :

У червні 2015 року позивач звернулася до суду з уточненим позовом до відповідачів про визнання права власності на майно, яке було придбано у період шлюбу . В обґрунтування вимог зазначила, що в період з 19 жовтня 2004 року по 09 червня 2009 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_4 ,з яким за договором купівлі-продажу від 12 квітня 2005 року придбали квартиру 118 у будинку 252 по б. Шевченко в м. Маріуполі Донецької області та 04 серпня 2006 року автомобіль ВАЗ 21114 ,2006 року, державний номер НОМЕР_1. 26 листопада 2014 року ОСОБА_4 помер . Спадкоємцями є відповідачі по справи мати померлого ОСОБА_2 та син ОСОБА_4 від першого шлюбу. Вимоги до відповідачів про визнання за нею права на 1/2 частину майна у добровільному порядку залишилися без задоволення. Вважає ,що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя,тому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири та на 1/2 частину автомобіля.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 листопада 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати ,ухвалити нове про задоволення позову . В обґрунтування доводів посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права , що призвело до безпідставного позбавлення позивача права власності. Спірне майно було придбано за спільні кошти зі ОСОБА_4 Позивач давала нотаріально посвідчену згоду на придбання 12 квітня 2005 року її чоловіком спірної квартири,автомобіль придбаний у жовтні 2006 року. Суд безпідставно дійшов до висновку ,що позивач пропустив строк позовної давності ,оскільки перебіг позовної давності розпочався після розірвання шлюбу. Даний висновок не відповідає нормам права та фактичним обставинам справи. Шлюб між подружжям розірвано 09 червня 2009 року . Після розірвання шлюбу між колишнім подружжям залишилися теплі стосунки ,вони продовжували спілкуватися ,позивач часто відвідувала спільну квартиру. За життя колишнього чоловіка позивачу ніхто не чинив перешкод у користуванні майном . Відповідачі не надали жодного доказу,який б свідчив про існування перешкод та про порушення права власності позивача після розірвання шлюбу її колишнім чоловіком. Вважає визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі, є саме момент коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Між колишнім подружжям не постало питання про поділ спільно нажитого майна та спору з приводу цього майна не було. Позивач як один із співвласників майна,дізналася про порушення свого права власності ,коли помер її колишній чоловік та його спадкоємці замінили замки ,почали чинити їй перешкоди у користуванні власністю,подали нотаріусу заяву про прийняття спірного майна у спадок. Позивач звернулася до нотаріуса 26 травня 2015 року з вимогою не видавати свідоцтво на право на спадщину після смерті ОСОБА_4,що свідчить ,що її право власності оспорюється спадкоємцями померлого.Дані факти вказують на об*єктивні перешкоди, які виникли у позивача з приводу права власності саме після смерті колишнього чоловіка. Отже, початок позовної давності слід обчислювати з дня смерті колишнього чоловіка 26 листопада 2014 року,а не від дати розірвання шлюбу.

У судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 ОСОБА_5 підтримала доводи апеляційної скарги. ОСОБА_1 надала суду заяву про підтримання апеляційної скарги та про можливість розгляду справи у її відсутність (а.с.165).

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 просили апеляційну скаргу відхилити ,рішення суду залишити без змін.

У судовому засіданні апеляційного суду представники ОСОБА_4 ОСОБА_7,ОСОБА_8 просили апеляційну скаргу відхилити ,рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю доповідача,пояснення учасників судового розгляду,дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим,ухваленим на основі повно і всебічно з*ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із роз*ясненням Пленуму Верховного Суду України ,що міститься в п.2. постанови « Про судове рішення у цивільній справі « № 14 від 18 грудня 2009 року , рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права,що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК України , а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права ).

Обгрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з*ясованих обставин, на які сторони посилаються ,як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами,які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість,або обставин,що не підлягають доказуванню,а також,якщо рішення містить вичерпні висновки суду,що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам,які мають значення для вирішення справи.

Судом першої інстанції встановлено ,що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 жовтня 2004 року по 09 червня 2009 року.

Згідно з договором купівлі-продажу від 12 квітня 2005 року, посвідченому приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_9 за №1905, ОСОБА_4 придбав однокімнатну квартиру 118 у будинку 252 по бул.Шевченко в м.Маріуполі , загальною площею 29,92 кв.м.,житловою площею 18,3 кв.м. за 6 672 грн. Позивач ОСОБА_1 надала письмову згоду чоловіку ОСОБА_4 на укладення договору купівлі-продажу зазначеної квартири, що посвідчено нотаріально за №1902.

Згідно з договором купівлі-продажу від 12 квітня 2005 року, посвідченому приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_9 за №1908, ОСОБА_4 продав однокімнатну квартиру 121 у будинку 252 по бул.Шевченко в м.Маріуполі, загальною площею 21,6 кв.м., за 4 813 грн. Зазначена квартира належала ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 травня 1997 року.

Згідно довідки № 2498648 УДАІ Центру ДАІ № 1405 (ЦНППВАЗ-1 місто Маріуполь) станом на 26 травня 2015 року за ОСОБА_4 зареєстрований транспортний засіб ВАЗ 21114, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2006 року випуску, свідоцтво про реєстрацію від 14 жовтня 2006 року.

ОСОБА_4 помер 26 листопада 2014 року .

З матеріалів спадкової справи № 68/2014 від 10 грудня 2014 року, вбачається,що 10 грудня 2014 року із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті сина ОСОБА_4 звернулася ОСОБА_2 27 січня 2015 року до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька звернувся ОСОБА_4

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався нормами ст.ст.60,69,70 СК України та виходив із того, що спірне майно квартира та автомобіль було об*єктом права спільної власності подружжя ОСОБА_4,проте позивачем пропущено строк позовної давності про застосування якого було заявлено представником відповідача ОСОБА_4

Апеляційний суд не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції,оскільки вони не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи виходячи з наступного .

Відповідно до ст.ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ст.16 ЦК України.

Статтею 60 ЦПК України передбачено обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За правилами ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини(навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хворба тощо) самостійного заробітку(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Статтями 69,70 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної суміної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Апеляційним судом вставлено,що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 жовтня 2004 року по 09 червня 2009 року.

В період шлюбу згідно із нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 12 квітня 2005 року придбано однокімнатну квартиру 118 у будинку 252 по бул.Шевченко в м.Маріуполі , загальною площею 29,92 кв.м.,житловою площею 18,3 кв.м. за 6 672 грн.(а.с.79). Позивач ОСОБА_1 надала нотаріально посвідчену заяву про згоду на укладення договору купівлі-продажу квартири чоловіком ОСОБА_4 (а.с.83) .

04 серпня 2006 року придбано транспортний засіб ВАЗ 21114, 2006 року випуску , державний номерний знак НОМЕР_1 , сірого кольору, двигун 30, кузов ХТА 6272 (а.с.46,98) .

ОСОБА_4 помер 26 листопада 2014 року . Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, яка підлягає розподілу між спадкоємцями ОСОБА_4

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності ( ст. 72 СК України ).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 з підстав пропуску останньою строку позовної давності на звернення до суду з даним позовом , суд фактично посилався на положення ст.72 СК України , мотивуючи це тим,що після розірвання шлюбу у червні 2009 року у позивача почався перебіг строку для захисту порушеного права для чого об*єктивні перешкоди були відсутні.

Вирішуючи питання початку перебігу строку позовної давності, судом не враховано, що при цьому слід виходити не з часу, коли відбулося розірвання шлюбу, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Неподання позову про поділ майна, в тому числі після спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б свідчили про заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, яке зареєстроване за іншим з подружжя, не може свідчити про порушення права одного з подружжя і вказувати на початок перебігу строку позовної давності.

Застосовуючи до вимог про поділ майна подружжя , які заявлені після розірвання шлюбу позовну давність у три роки (ч.2.ст.72 СК України ), суд першої інстанції не звернув увагу на предмет позову, який заявлений ОСОБА_1 , а саме , що предметом спору у даній справі є вимоги про визнання права власності на 1/2 частину у спільному майні подружжя ,а тому висновок суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 з підстав пропуску строку позовної давності не грунтується на встановлених у справі обставинах та спростовується наявними у ній матеріалами.

Позивач як один із співвласників майна , дізнався про порушення свого права власності ,коли помер її колишній чоловік та його спадкоємці замінили замки ,почали чинити перешкоди у користуванні власністю, подали нотаріусу заяву про прийняття спірного майна у спадщину. 26 травня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса з вимогою не видавати свідоцтва на право на спадщину після смерті ОСОБА_4 (а.с.47) , що свідчить,що її право власності оспорюється спадкоємцями померлого . Дані факти вказують на об*єктивні перешкоди ,які виникли у позивача з приводу права власності саме після смерті чоловіка.

Отже ,на думку апеляційного суду ,початок позовної давності в даному випадку слід обчислювати з дня смерті колишнього чоловіка позивача 26 листопада 2014 року .

Наведене свідчить, що доказів в порядку ч.2 ст.27, 60 ЦПК України, які б містили інформацію в розумінні ст.ст.57-59, 64 ЦПК України щодо предмета доказування, а саме стосовно спірного майна , відповідачами не надано. Відповідачі погоджувалися із мотивувальною частиною рішення, а саме з висновком суду першої інстанції щодо встановлених обставин та визнання спірного майна об*єктом права спільної власності подружжя.

Наведені обставини свідчать, що квартира 118 у будинку 252 по бул.Шевченко в м.Маріуполі, автомобіль ВАЗ 21114 , 2006 року випуску придбані в період коли ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Встановивши зазначені обставини, апеляційний суд дійшов висновку, що придбана квартира та автомобіль є об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 і відповідно до положень ст.ст.63, 69, 70 СК України частки кожного із подружжя є рівними,а відтак,частка ОСОБА_1 становить 1/2 частину квартири та 1/2 частину автомобіля.

Доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а тому апеляційний суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених вимог про визнання права власності на майно ,яке було придбано у період шлюбу ,та вважає,що позовні вимоги підлягають задоволенню з визнанням за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 29, 92 кв. м., житловою площею 18, 3 кв.м. та визнанням за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобіля ВАЗ 21114 , 2006 року випуску , державний номерний знак НОМЕР_1 , сірого кольору, двигун 30, кузов ХТА 6272.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі, то відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з кожного з відповідачів підлягає стягненню на користь позивача понесені витрати по оплаті судового збору у розмірі 622 грн.70 коп. , оплата якого підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями ( 243,60 грн. +121,80грн. +880грн. = 1245 ,40 грн. : 2 = 622 ,70 грн.) (а.с. 1,8,128 ).

Згідно п.2. ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог .

Керуючись ст.ст. 307,309,316 ЦПК України, апеляційний суд

В И Р І Ш И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити .

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 листопада 2015 року скасувати .

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 29, 92 кв. м., житловою площею 18, 3 кв.м.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобіля ВАЗ 21114 , 2006 року випуску , державний номерний знак НОМЕР_1 , сірого кольору, двигун 30, кузов ХТА 6272.

Стягнути з ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_1,яка народилася в с.Тимоновичи Семенівського району Чернігівської області , ІПН НОМЕР_2, яка зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2 »а» на користь ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_3 судовий збір у розмірі 622 (шістсот двадцять дві ) грн. 70коп.

Стягнути з ОСОБА_3 ,ІНФОРМАЦІЯ_3,який народився у м.Маріуполі Донецької області, ІПН НОМЕР_4,який зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_4 9-ої Авіадівізії буд.12 кв.27 на користь ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_3 судовий збір у розмірі 622 (шістсот двадцять дві ) грн. 70коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили цим рішенням.

Судді: