Справа № 367/3468/15-ц
ІРПІНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2015 року Ірпінський міський суд Київської області в складі:

головуючого судді: Шестопалової Я.В.

при секретарі: Оніщенко В.О.

за участю:

відповідачки ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3до ОСОБА_1, Коцюбинської селищної ради Київської області, 3-тя особа: приватний нотаріус Рокитнянського районного нотаріального округу Скоробагатько В.Д.про визнання недійсним свідоцтва про право власності та визнання недійсним договору довічного утримання, суд, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_1, Коцюбинської селищної ради Київської області, 3-тя особа: приватний нотаріус Рокитнянського районного нотаріального округу Скоробагатько В.Д.про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 серії НОМЕР_1, виготовлене 12.03.11р., та визнання недійсним договору довічного утримання від 28.05.12р., укладений ОСОБА_5 та ОСОБА_1, засвідчений приватним нотаріусом Рокитнянського районного нотаріального округу Скоробагатько В.Д., зареєстрованого в Реєстрі за № 1166..

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він з ОСОБА_5 проживав однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з січня 2000 року до моменту реєстрації шлюбу - 13.02.2010 року.У зазначений період часу вони проживали в смт. Коцюбинське та в м. Ірпінь у квартирах за різними адресами, які наймали.Попередній шлюб позивача був розірваний 17.10.2001 року, що доводиться Свідоцтвом про розірвання шлюбу. Попередній шлюб ОСОБА_5 був розірваний 15.04.1999 року вказана обставина доводиться Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про розірвання шлюбу.Тобто, з 17.10.2001 року, в період проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ніхто з них у іншому шлюбі не перебував.Їх відносини за своїм змістом повністю відповідали ознакам сімейних відносин. Вони проживали разом, мали спільний бюджет та спільне господарство, харчувались з одного столу, разом проводили вільний час, у разі необхідності надавали один одному допомогу, мали відносини як чоловік та жінка. Влітку 2004 року вони з ОСОБА_5 прийняли рішення про придбання житлової квартири в смт. Коцюбинське. 25.08.2005 року ними був укладений Договір про дольову участь у будівництві житла № 155 з ТОВ "Облжитлобуд", за умовами якого ЗАБУДОВНИК (ТОВ "Облжитлобуд") зобов'язався збудувати та передати їм (ДОЛЬОВИКАМ) у власність 2-о кімнатну квартиру загальною площею 71,84 м.кв. за АДРЕСА_1, а вони (ДОЛЬОВИКИ) в порядку дольової участі зобов'язалися сплатити вартість будівництва житла на умовах цього Договору (п. 1.1. Договору). У відповідності до п. 2.3 Договору загальна вартість квартири складала 230 966 грн.

Зобов'язання за вказаним Договором в частині оплати вартості всієї квартири позивач виконав сам особисто.З 17.10.1997 року він був зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності, від якої мав відповідний дохід. 21.02.2006 року позивач сплатив на користь ТОВ "Облжитлобуд" 110 000 грн. в рахунок оплати дольового внеску до Договору № 155 від 25.08.2005 року. Крім цього, в 2005 році ОСОБА_3 мав депозитний рахунок в ПАТ "РайффайзенБанк Аваль", на який періодично перераховував частину доходу від підприємницької діяльності, а також свою пенсію з метою акумулювання коштів. 24.09.2006 року з вказаного депозитного рахунку він зняв 123 568 грн. 31 коп. 02.10.2006 року позивач сплатив за рахунок отриманих грошових коштів 120 966 грн. на користь ТОВ "Облжитлобуд" відповідно Платіжного Доручення № 01 від 02.10.2006 року. Загалом Позивач сплатив в рахунок виконання умов Договору № 155 від 25.08.2005р. - 230 966 грн.. Таким чином, в період спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 ними були вчинені окремі дії, направлені на придбання нерухомого майна, та укладений Договір № 155 від 25.08.2005р. про дольову участь у будівництві житла та оплачена повна вартість квартири. В результаті укладення Договору про дольову участь у будівництві житла та оплати вартості квартири позивач та ОСОБА_5 12.03.2011. отримали Свідоцтво про право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 серії НОМЕР_1 було виготовлене..Того ж дня (12.03.2011р.) зазначене Свідоцтво було зареєстроване в КП КОР "Ірпінське бюро технічної інвентаризації", що підтверджується Витягом про державну реєстрацію серії ССУ № 631947.Наведене доводить, що право власності на спірну квартиру виникло у позивача з ОСОБА_5 12.03.2011р., тобто вже в період їх шлюбу, який вони зареєстрували 13.02.2010р.. Разом з тим, у Свідоцтві про право власності на нерухоме майно від 12.03.2011р. зазначено, що форма власності на квартиру - "приватна спільна часткова" із зазначенням частки кожного з них у розмірі 1/2. Тобто, форма власності на об'єкт нерухомого майна, зазначена у Свідоцтві про право власності на нерухоме майно, визначена невірно, у зв'язку з чим вказане Свідоцтво неправильно відображає зміст майнових прав співвласників спірної квартири. Вважав, що згідно сімейного законодавства у Свідоцтві повинна була бути зазначена форма власності - спільна сумісна, та кожен із співвласників міг би розпорядитися своєю часткою у праві спільної сумісної власності виключно з письмової згоди іншого співвласника. Зазначення у Свідоцтві форма власності співвласників спірної квартири як "приватна спільна часткова" негативно вплинула на його права співвласника даної квартири, тобто, порушило його права. 28.05.2012 року між ОСОБА_5 дружиною позивача та її онукою ОСОБА_1 був укладений Договір довічного утримання, за умовами якого ОСОБА_5 передала у власність ОСОБА_1 належну їй 1/2 частину двокімнатної квартири за АДРЕСА_1, а остання зобов'язалася довічно утримувати ОСОБА_5. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 04.03.2014 року серії НОМЕР_2. 08.04.2014 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Рокитнянського районного нотаріального округу Київської області Скоробагатько В.Д. з завою про прийняття спадщини після померлої дружини ОСОБА_5. Втім відповідачка повідомила його про існування Договору довічного утримання приблизно через тиждень після смерті ОСОБА_5, яку він поховав за власний рахунок.ОСОБА_1 будь-якого догляду ОСОБА_5 не надавала, остання увесь час до дня смерті проживала з позивачем за адресою: АДРЕСА_2, стороннього догляду до самої смерті не потребувала.Разом з тим, зазначений Договір укладений всупереч вимогам законодавства України, оскільки згоди в усній чи письмовій формі на укладення його дружиною ОСОБА_5 Договору довічного утримання від 28.05.2012р. ОСОБА_3 не надавав, до березня місяця 2014 року йому не було відомо про укладення та існування такого договору.Та обставина, що вказаний Договір укладений без його письмової згоди доводиться Листом Приватного нотаріуса Рокитнянського районного нотаріального округу Київської області Скоробагатько В.Д. № 38 від 02.07.2014р. За таких підстав просив задоволити його позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 23 вересня 2015 року за заявою представника позивача від 23.09.2015 року про залишення позовної вимоги без розгляду та уточнення позовних вимог, було залишено без розгляду позовну вимогу щодо визнання набуття Позивачем та Відповідачем в період перебування в шлюбі права спільної сумісної власності подружжя на об'єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 серії НОМЕР_1 12.03.2011 року. (а.с. 149-150)

Відповідачка ОСОБА_1 з позовними вимогами ОСОБА_3 не погодилась та надала свої заперечення проти цивільного позову відповідно до якої просила відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі. Мотивувала своє заперечення тим, що їй зі слів бабусі ОСОБА_5 відомо, що хоч її бабуся та позивач проживали спільно, але їх відносини не носили характеру сімейних стосунків, оскільки протягом цього часу вони спільно лише вели бізнес, хоч і зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності був лише позивач. Протягом цього часу вони проживали як партнери по бізнесу, так як займались приготуванням обідів для громадян. Кожного дня вони спільно закуповували продукти, причому кожен з них вкладав рівну частину коштів на придбання продуктів, її бабуся готовила їсти спочатку щодня на 20 чоловік, а потім клієнтів у них стало більше до 100 чоловік у день, а позивач розвозив обіди та продавав їх. Виручені кошти ділились ними порівну. Тобто кожен з них мав свій особистий бюджет та спільного господарства між ними не велось. Про це фактично і підтверджує сам позивач надаючи до матеріалів справи виписку по вкладному рахунку, де він особисто вкладав ту частину коштів, що припадала йому від спільної діяльності. Крім того при придбанні квартири ОСОБА_5 говорила відповідачці та її батькам, що належну їй частину квартири вона купує своїй онуці ОСОБА_1. Про це також було відомо позивачу, оскільки під час навчання у м. Києві відповідачка певний період проживала в спірній квартирі. При цьому кожен із співвласників мав свою кімнату та в ній проживав. Сплату комунальних послуг вони ділили порівну, а коли проживала ОСОБА_1, то вона також приймала участь у сплаті комунальних послуг. Так її бабусі на той час належала кімната площею 21,92 кв.м. та лоджія, а позивачу належала кімната площею 14,8 кв.м.. Та під час навчання відповідачка проживала разом із ОСОБА_5 у її кімнаті. На придбання квартири її бабусі також допомагали батьки відповідачки, оскільки знали, що в подальшому половина квартири буде належати їй, відповідачці. Так її мати та батько, будучи підприємцями та крім того працюючи за основним місцем роботи відкладали кошти для придбання квартири та передали її бабусі майже половину суми, необхідної для внесення її долі в дольовій участі. Також відповідачці відомо, що ОСОБА_5 передала кошти для внесення її частини ОСОБА_3 в сумі 110 000 грн. та потім скаржилась їй та матері про те, що вказану оплату позивач здійснив на своє ім'я. Натомість під час реєстрації права власності ОСОБА_5 наполягала на тому, що ця квартира є спільною частковою власністю, оскільки придбавалась за особисті кошти кожного із співвласників. Тому, відповідачка вважає, позивачем і не оспорювалось право власності на квартиру, оскільки протягом цього часу була жива ОСОБА_5 та могла надати достеменні відомості щодо придбання квартири та фінансового вкладення кожного з них. Таким чином квартира придбавалась виключно за особисті кошти співвласників та не могла бути зареєстрована іншим чином як спільна часткова власність. Крім того позивачу з 12.03.2011 року було достеменно відомо про форму власності спірної квартири та позивач не звернувся до суду про скасування свідоцтва протягом строку позовної давності, що у відповідності до ст. 257 ЦК України складає 3 роки, що свідчить про пропуск строку позовної давності позивачем при зверненні до суду щодо вказаних правовідносин. Підтвердженням того, що кожен з них набував свою частку у придбанні нерухомого майна є також і договір дарування житлового будинку від 15.12.2002 року за яким одна сторона подарувала ОСОБА_3 та ОСОБА_5, як співвласникам, житловий будинок в АДРЕСА_2. 28.05.2012 року ОСОБА_5, бабуся відповідачки, уклала з нею договір довічного утримання за яким передала останній у власність належну їй ? частину двокімнатної квартири за АДРЕСА_1. На час укладання спірного Договору вказана частина квартири належала ОСОБА_5, на підставі Свідоцтва про право власності, виданого на підставі рішення № 269 виконавчого комітету Коцюбинської селищної ради Ірпінського району Київської області від 21.12.2010 року та зареєстрованого у КП Київської обласної ради «Ірпінське бюро технічної інвентаризації» 12.03.2011 року, книга № 12-40, запис № 11. Таким чином ОСОБА_5 використовуючи своє право власності, яке полягає в тому, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, уклала з відповідачкою договір довічного утримання. Протягом дії Договору довічного утримання відповідачка постійно надавала догляд та допомогу своїй бабусі, ОСОБА_5, а в разі, коли відповідачка хворіла, або займалась доглядом своєї новонародженої дитини, то догляд ОСОБА_5 надавала мати відповідачки ОСОБА_7 та батько ОСОБА_8. Вони допомагали їй по дому та на городі, але лиш у тих випадках, коли позивача не було вдома, оскільки він не дозволяв ОСОБА_5 спілкуватись з ними, так як вважав їх претендентами на те майно, що мала ОСОБА_5. Натомість ОСОБА_5 майже до останнього могла обслуговувати не лише себе, а й свого чоловіка, позивача. Вона сама готувала їсти, займалась домашнім господарством, прала, прибирала, тобто виконувала домашню роботу. Коли ОСОБА_5 хворіла, то ОСОБА_1 з матір'ю та позивачем відвозили її до лікарні, купували ліки, приносили їсти, змінний одяг, піклувались за неї та її здоров'я. Коли ОСОБА_5 померла, то відповідачка зі своєю мамою взяли на себе обов'язок по її похованню та відбуванню обіду, позивач також приймав участь в похованні своєї дружини, ОСОБА_5. Таким чином, вважає, що нею повністю було виконано умови Договору довічного утримання щодо її бабусі, ОСОБА_5.

Крім того 07.07.2015 року відповідачка та її представник ОСОБА_2 подали до суду заяву про застосування строку позовної давності, відповідно до якої просили застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3, оскільки 12.03.2011 року позивачу та ОСОБА_5 було видано Свідоцтво про право власності на спірне нерухоме майно, де чітко вказана форма власності - приватна спільна часткова форма власності по ? частці за кожним співвласником. Також, 12.03.2011 року співвласники ОСОБА_5 та ОСОБА_3 отримали Витяг про державну реєстрацію прав, виданий КП Київської обласної ради «Ірпінське бюро інвентаризації» № 29273562 на спірну квартиру, де також вказана форма власності - приватна спільна часткова по ? частці за кожним співвласником. Таким чином, про видачу вказаного Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 позивачу було відомо з 12.03.2011 року та про форму власності за якою було зареєстровано вказане свідоцтво також позивачу було відомо з 12.03.2011 року, що свідчить про пропуск строку позовної давності щодо вказаної вимоги, оскільки з часу коли позивачу стало відомо про вказану обставину пройшло 4 роки. З 12.03.2011 року ні позивач, ні нині померла ОСОБА_5 не оспорювали форму власності, зазначеної у свідоцтві та самого свідоцтва про право власності на нерухоме майно, хоч не мали жодних перешкод щодо звернення до Коцюбинської селищної ради Київської області з вказаним питанням чи до суду з відповідним позовом.

Позивач ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав просив задоволити їх у повному обсязі. Також будучі допитаним у якості свідка пояснив суду, що з 2001 року він проживав з ОСОБА_5 однією сім,єю. Під час їх сумісного проживання вони разом вели господарство та займались підприємницькою діяльністю. Він повністю утримував свою дружину, купував їй речі та необхідні ліки. Під час їх сумісного проживання він підприємницькою діяльністю заробив гроші на які вирішив купити квартиру. Дружина дійсно допомагала йому у підприємницькій діяльності, однак всі важливі питання приймав він, робив закупку продуктів та розвезення її клієнтам, збирав гроші, а вона лише готувала обіди. Під час укладання договору на покупку квартири він погодився на прохання дружини укласти його від них обох, хоча гроші, які вони сплачували були його та перебували на його рахунку в банку. Він був обізнаний, що свідоцтво про право власності видане на них обох у рівних частках, однак він вважав, що частина, яка належала дружині не могла бути нею відчужена без його згоди.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_9 позовні вимоги підтримав та пояснив, що перебуваючи у шлюбі позивач ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не могли набути права спільної часткової власності на придбану ними квартиру.Записи у Свідоцтві про право власності на нерухоме майно від 12.03.2011 року свідчать про те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3, (кожен з них) значаться власниками 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, та доводить, що кожна із зазначених часток являється окремим об'єктом права власності, набутим спільно ОСОБА_5 та ОСОБА_3.Враховуючи положення ст. 60 СК України про те, що майно, набуте дружиною та чоловіком за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, кожна із зазначених часток являлася окремим об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. А отже при укладанні договору довічного утримання на свою частку ОСОБА_5 повинна була отримати письмову згоду свого чоловіка на вчинення цього правочину. Просив суд врахувати ту обставину, що на момент видачі зазначеного Свідоцтва та державної реєстрації речового права ОСОБА_5 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі.Оскільки право власності на спірну квартиру виникло у них в період перебування у шлюбі, при визначенні правової природи та об'єму набутих у зазначений період прав та обов'язків обов'язково мають бути враховані норми Сімейного Кодексу України.

У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_1 позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволені у повному обсязі. Підтримала подані нею письмові заперечення, будучи допитаною судом у якості свідка по справі надала пояснення аналогічні викладеним у них.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 просила відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону. Зазначила, що позивач та ОСОБА_5 ще за життя останньої визначились із правовим режимом майна, яке вони придбали та позивач не оспорював рівність їх прав у спірній квартирі. Просила суд звернути увагу, що частка яка перейшла у власність її довірителю за договором довічного утримання належала її бабусі на праві спільної часткової власності та при укладанні даного договору не вимагалась згода на нього позивача.

Представник співвідповідача Коцюбинської селищної ради Пушанко П.П. в судове засідання не з,явився надав до суду заяву від 17.07.2015 року № 04.12/251 відповідно до якої просив справу слухати за відсутності представника Коцюбинської селищної ради, рішення прийняти з урахуванням матеріалів справи.

Третя особа приватний нотаріус Рокитнянського районного нотаріального округу Скоробагатько В.Д. в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву в якій повідомила, що позов ОСОБА_3 не підтримує та просила слухати справу без її участі.

Допитана у якості свідка ОСОБА_7 суду пояснила, що позивач є чоловіком її покійної свекрухи ОСОБА_5, а відповідачка її дочкою. З приводу спірної квартири їй відомо, що позивач та її свекрова придбали на двох у рівних частках та ОСОБА_5 як і позивач внесла свою частку за придбане житло із своїх збережень. Зазначила, що позивач ще під час оформлення квартири намагався оформити усе на себе, оскільки він займався як чоловік усіма документами, однак свекрова йому не дозволила це зробити та настояла, щоб квартира була оформлена у частках на кожного. Позивачу відомо, що його дружина бажала, щоб після її смерті належна їй частина квартири перейшла онуці ОСОБА_1. Також пояснила, що коли позивач дізнався про укладений договір утримання на частку в квартирі, пропонував їм обміняти її на частку у будинку, що належала свекрові на праві власності, однак вони не погодились, оскільки така була воля бабусі.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1, ч. 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст.61 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 355, ч. 1 ст. 356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини.

Позивач ОСОБА_3 проживав однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 в період з січня 2000 року до моменту реєстрації шлюбу - 13.02.2010 року.

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу виданого 05.11.2001р. розірвав шлюб 17.10.2001р. із ОСОБА_11, про що вчинений реєстраційний запис №299 ВРАГС Ірпінського міського управління юстиції Київської області (а.с. 7)

13.02.2010р. ОСОБА_3 і ОСОБА_5 уклали шлюб, про вчинений реєстраційний запис №20 ВРАГС Ірпінського міського управління юстиції Київської області (а.с. 17)

25.08.2005 року ОСОБА_3 і ОСОБА_5 був укладений Договір про дольову участь у будівництві житла № 155 з ТОВ "Облжитлобуд", за умовами якого ЗАБУДОВНИК (ТОВ "Облжитлобуд") зобов'язався збудувати та передати їм (ДОЛЬОВИКАМ) у власність 2-о кімнатну квартиру загальною площею 71,84 м.кв. за АДРЕСА_1, а вони (ДОЛЬОВИКИ) в порядку дольової участі зобов'язалися сплатити вартість будівництва житла на умовах цього Договору (п. 1.1. Договору). У відповідності до п. 2.3 Договору загальна вартість квартири складала 230 966 гривен.(а.с. 9, 75-77) У п. 1.1 вказано, що предмет договору є 2-о кімнатна квартира загальною площею 71,84 кв.м. за АДРЕСА_1, яку ЗАБУДОВНИК будує та передає у власність ДОЛЬОВИКУ, які в свою чергу в порядку дольової участі, сплачують вартість будівництва житла на умовах цього Договору.

Відповідно до п. 2.1 вартість 1 кв.м. загальної площі квартири, вказаної у п. 1.1 чинного Договору на момент його укладання складає 3 215 гривен, в тому числі ПДВ і розраховується на підставі «базової» вартості 1 кв.м. та % надбавки за поверх.

Згідно з п. 2.3 загальна 100% вартість квартири по цьому договору складає 230 966 грн.. Також у п. 2.4 передбачено, що для закріплення за собою конкретної квартири ДОЛЬОВИКИ сплачують одразу не менше 50% від загальної вартості, в термін що вказано у п.п. 4.1.2, а саме перерахувати у строк до 24 лютого 2006 року на розрахунковий рахунок ЗАБУДОВНИКА кошти дольової участі у розмірі 115 498 грн, що складає 50% від загальної вартості квартири, а у подальшому здійснювати платежі згідно з графіком зазначеному в Додатку 3. (а.с. 106-107)

21.02.2006 року позивач сплатив на користь ТОВ "Облжитлобуд" 110 000 гривен в рахунок оплати дольового внеску до Договору № 155 від 25.08.2005 року, що підтверджується меморіальним ордером № 01 від 21.02.2006р. (а.с. 13)

02.10.2006р. позивач на користь ТОВ "Облжитлобуд" 120 966 гривен в рахунок оплати дольового внеску до Договору № 155 від 25.08.2005 року, що підтверджується меморіальним ордером № 01 від 02.10.2006р. (а.с. 14)

Відповідно до довідки №126 від 02.10.2006р. ТОВ "Облжитлобуд", яка видана «Дольовикам» ОСОБА_3 та ОСОБА_5, про те що вони сплатили 100% вартості 2-о кімнатної квартири загальною площею 71,84м.кв., для будівництва 216-ти квартирного житлового будинку по АДРЕСА_1, згідно п. 2.3 Договору №155 про дольову участь у будівництві житла від 25.08.2005р. (а.с. 16)

Згідно акту передавання квартири АДРЕСА_3 «Забудовник» ТОВ « Облжитлобуд" передав побудовану та готову для подальшої експлуатації квартиру, а «Дольовик» - ОСОБА_3 та ОСОБА_5 згідно Договору № 155 від 25.08.2005 року прийняли дану квартиру за АДРЕСА_1 для подальшого оформлення її у власність. При цьому зазначено, що «Дольовиком» сплачено 100% вартості квартири. (а.с. 16)

Рішенням Коцюбинської селищної ради № 96 від 26.05.2009 року про скасування рішення виконкому Коцюбинської селищної ради від 22.03.2005 року № 25/5 «Про надання поштової адреси земельній ділянці, відведеній під будівництво багатоповерхового житлового будинку поАДРЕСА_1 ТОВ «Облжитлобуд»» було вирішено скасувати вказане рішення та надати поштову адресу багатоповерховому житловому будинку, замовником будівництва якого є ТОВ «Облжитлобуд»: АДРЕСА_1 (а.с. 110)

Рішенням Коцюбинської селищної ради № 269 від 21.12.2010 року було доручено КП КОР «Ірпінське бюро технічної інвентаризації» оформити та видати свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в рівних частинах, по ? кожному (а.с. 100).

12.03.2011р. виконавчим комітетом Коцюбинської селищної ради видане Свідоцтво про право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 серії НОМЕР_1. Того ж дня (12.03.2011р.) зазначене Свідоцтво було зареєстроване в КП КОР "Ірпінське бюро технічної інвентаризації", що підтверджується Витягом про державну реєстрацію серії ССУ № 631947.

Згідно вищевказаного Свідоцтва про право на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 належить ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в рівних частинах по ? кожному на праві приватної спільної часткової власності.

У відповідності до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

В судовому засіданні позивач не заперечував, що погодився із ОСОБА_5 щодо набуття спільного часткового права власності на спірне майно квартиру АДРЕСА_1.

Оформленням всіх документів на нерухоме майно займався саме позивач та не заперечував на час оформлення права власності на квартиру щодо набуття права власності на неї ОСОБА_5., а отже суд вважає, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було досягнуто домовленості щодо володіння спірним майном на праві спільної часткової власності, що й відображено у письмовому договорі про дольову участь у будівництві житла № 155 з ТОВ "Облжитлобуд".

Суд не може прийняти доводи позивача, щодо придбання спірного майна за особисті кошти, оскільки вони спростовуються, як показами самого позивача, який в судовому засіданні поясив, що підприємницькою діяльністю, яка приносила йому доход, вони займались разом із дружиною ОСОБА_5, так і письмовими доказами дослідженими судом, зокрема довідкою №126 від 02.10.2006р. ТОВ "Облжитлобуд".

Так, у відповідності до ст. 4 ч. 1 п. 1 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" право власності на нерухоме майно підлягає обов'язковій державній реєстрації.

Згідно ст. 331 ЦК України якщо право власності не нерухоме майно підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

В судовому засіданні представник позивача просив визнати Свідоцтво про право на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в рівних частинах по ? кожному на праві приватної спільної часткової власності не дійсним оскільки на момент реєстрації нерухомого майна 12.03.2011р. ОСОБА_5 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі та могли набути майно як подружжя тільки на праві спільної сумісної власності.

Разом із тим, такі доводи представника позивача не ґрунтуються на законі.

Так, стаття 368 ЦК України передбачає, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як встановлено судом ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір про дольову участь у будівництві житла № 155 з ТОВ "Облжитлобуд" на підставі якого вони домовились про набуття права власності спірної квартири в рівних частинах по ? кожному на праві спільної часткової власності.

Після завершення будівництва та передання побудованого об,єкта нерухомості ОСОБА_5 та ОСОБА_3 вже перебуваючи у зареєстрованому шлюбі здійснили оформлення права власності на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 відповідно до досягнутої між ними домовленості та договору про Дольову участь у будівництві житла, що не суперечить вимогам закону.

Частина 1 статті 321 ЦК України встановлює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За таких підстав суд вважає, що позовні вимоги позивача ОСОБА_3 щодо визнання свідоцтва про право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 серії НОМЕР_1 не дійсним не підлягають задоволенню, оскільки не ґрунтуються на законі.

Щодо заяви відповідачки про застосування строку позовної давності до вимог позивача про визнання свідоцтва на право власності не дійсним, слід зазначити наступне.

Згідно зі ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами 4, 5 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно з ч. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Тобто, положення ЦК України про позовну давність застосовуються лише у випадку обґрунтованості позову. У разі, якщо вимоги позову є необґрунтованими, то суд має відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю.

Крім того, судом встановлено, що 28.05.2012 року між ОСОБА_5 дружиною позивача та її онукою ОСОБА_1 був укладений Договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Рокітнянського районного нотаріального округу Київської області Скоробагатько В.Д.(а.с. 121)

За умовами вказаного договору ОСОБА_5 передала у власність ОСОБА_1 належну їй 1/2 частку двокімнатної квартири за АДРЕСА_1, а остання зобов'язалася довічно утримувати ОСОБА_5.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 04.03.2014 року серії НОМЕР_2. (а.с. 22)

08.04.2014 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Рокитнянського районного нотаріального округу Київської області Скоробагатько В.Д. з завою про прийняття спадщини після померлої дружини ОСОБА_5. Втім відповідачка повідомила його про існування Договору довічного утримання та про те, що власником ? частки квартири за цим договором є вона.(а.с.23)

Звертаючись до суду із позовом позивач просив визнати вказаний договір довічного утримання не дійсним, оскільки при його укладанні не було отримано його згоду.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 744 ЦК України визначено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність жилий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно ч.1 ст. 747 ЦК України майно, що належить співвласникам на праві спільної сумісної власності, зокрема майно, що належить подружжю, може бути відчужене ними на підставі договору довічного утримання (догляду). У разі смерті одного із співвласників майна, що було відчужене ними на підставі договору довічного утримання (догляду), обсяг зобов'язання набувача відповідно зменшується.

Частина 2 ст. 747 ЦК України передбачає, що якщо відчужувачем є один із співвласників майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, договір довічного утримання (догляду) може бути укладений після визначення частки цього співвласника у спільному майні або визначення між співвласниками порядку користування цим майном.

Статтею 748 ЦК України зазначено, що набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача. Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.

Згідно ч.1,2,3 ст. 65 Сімейного Кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

У відповідності до ст. 369 ч. 4 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Стаття 361 ЦК України передбачає, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Оскільки в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 передала за договором довічного утримання у власність ОСОБА_1 належну їй на праві спільної часткової власності 1/2 частку двокімнатної квартири за АДРЕСА_1, суд приходить до висновку, що правила с. 1,2, 3 ст. 65 СК України та ч. 2 ст. 747 ЦК України не розповсюджуються, а отже відсутність згоди позивача на укладання даного договору не тягне його недійсність.

За таких підстав суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним Договору довічного утримання укладеного 28.05.2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Рокитнянського районного нотаріального округу Київської області Скоробагатько В.Д., слід відмовити через їх необґрунтованість.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 203, 204, 208, 209, 215, 225, 230, 256, 257, 261, 328, 331, 361, 369, 744, 755 ЦК України, ст..ст. 65,74 СК України постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» , ст.ст. 10, 11, 60, 212 - 215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1, Коцюбинської селищної ради Київської області, 3-тя особа: приватний нотаріус Рокитнянського районного округу Київської області Скоробагатько В.Д. про визнання не дійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору довічного утримання, - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Ірпінський міський суд Київської області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Я. В. Шестопалова