Номер провадження: 22-ц/785/7369/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Сидоренко І.П., Цюри Т.В.

при секретарі Колмакові В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності, вселення, стягнення матеріальної та моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи Одеська міська рада, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсними,-

встановила:

ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до відповідачів, який в процесі розгляду справи неодноразово уточнювала, та просила зобов'язати відповідачів усунути їй перешкоди у здійсненні права власності на 245/1000 частину у квартирі АДРЕСА_1, вселити її в належну їй на праві власності в цій квартирі кімнату 2, площею 14,3 кв.м., та стягнути з відповідачів матеріальну шкоду в сумі 10 000,00 гривень і моральну шкоду в розмірі 10 000,00 гривень. В обґрунтування свого позову посилалася на те, що на підставі заповіту від 07.03.2008 року за реєстровим № 183 від імені ОСОБА_6, яка померла 10.07.2011 року, позивачка набула право власності на 245/1000 частину квартири АДРЕСА_1, але відповідачі самовільно зайняли успадковану нею частку у цій квартирі та не впускають її в цю квартиру, чим завдають їй душевні страждання. Вказує, що в жилій кімнаті залишились її особисті речі загальною вартістю 3 200,00 гривень, з липня 2011 року вона несе витрати по утриманню цього майна, у період з липня 2011 року по березень 2015 року сплатила комунальні платежі у загальному розмірі 3 904,97 гривень; через протиправні дії відповідачів вона не могла користуватися успадкованим нею житлом, тому змушена була багаторазово приїжджати до м. Одеси для оформлення спадщини, а згодом в судові засідання, в звязку з чим мусила витратити гроші у загальному розмірі 2 820,00 гривень, повязані з оплатою проїзду з смт Ново-Архангельського Кіровоградської області до м. Одеси та в зворотному напрямку. (т. 1 а. с. 1-2, 104-106, 149-150, 171-172, 259-261, 274-276, 298).

05.02.2014 року до суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3, який згодом уточнили, та просили визнати недійсними заповіт від 07.03.2008 року за реєстровим № 183 від імені ОСОБА_6, яка померла 10.07.2011 року, та видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 на імя ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 06.06.2013 року за реєстровим № 608. В обґрунтування свого позову посилалися на невідповідність підпису ОСОБА_6 в заповіті від 07.03.2008 року за реєстровим № 183 її підпису, який вона ставила у відомостях про отримання пенсії (т. 1 а. с. 180-181, 306-310).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 липня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Зобовязано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не перешкоджати у будь-який спосіб ОСОБА_4 в здійсненні нею права власності на 245/1000 частин квартири під № 7, що розташована у будинку № 13 по вул. Старопортофранківській в м. Одесі, що складають 19,35 кв.м. загальної площі. Вселено ОСОБА_4 в жилу кімнату 2, площею 14,3 кв.м. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ОСОБА_4 матеріальну шкоду в сумі 3 904,97 гривень та моральну шкоду в сумі 10 000 гривень. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частинах судові витрати в сумі 458,20 гривень на користь ОСОБА_4

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відмовлено (т. 2 а. с. 36-38).

В апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_2 просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити, а її зустрічний позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 2 а. с. 51-58).

В апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_3 просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити, а її зустрічний позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 2 а. с. 60-67).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із положень ст. 319 ЦПК України. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 та ОСОБА_2, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із недоведеності зустрічного позову.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 є квартирою спільного заселення.

На підставі свідоцтва про право власності на житло від 01.11.1999 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради, зареєстрованого в реєстровій книзі за № 7-15969 та зареєстрованого Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості 13.12.1999 року (в книзі 301 пр., на стор. 179, під р. № 539) ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на правах спільної часткової власності в рівних частках належить 755/1000 частин квартири АДРЕСА_2 (т. 1 а. с. 62).

ОСОБА_6 була власником 245/1000 частин квартири АДРЕСА_2, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.06.2000 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради, зареєстрованого в реєстровій книзі за № 7-16780 та зареєстрованого Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості 18.07.2000 року (в книзі 351 пр., на стор. 112, під р. № 539) (т. 1 а. с. 23, 24).

За життя, 07 березня 2008 року, ОСОБА_6 залишила заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим № 183, яким право власності на все її майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що на день її смерті належатиме їй та на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_4 (т. 1 а. с. 3).

10 липня 2011 року ОСОБА_6 померла, про що свідчить свідоцтво про смерть, видане Першим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління 11 липня 2011 року, актовий запис № 1135 (т. 1 а. с. 4).

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на 245/1000 частини квартири № 7 по вул. Старопортофранківській в м. Одесі.

Із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори 15.07.2011 року звернулась ОСОБА_4, за заявою якої була заведена спадкова справа № 04/2011 до майна померлої ОСОБА_6 (а. с. 5).

06.06.2013 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 видала ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за заповітом за реєстровим № 608, згідно з яким спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з 245/1000 частин в праві власності на квартиру АДРЕСА_3, яка належала померлій ОСОБА_6 (т. 1 а. с. 108-109).

Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1299 ЦК України, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобовязаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексу). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06.06.2013 року за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на 245/1000 частин квартири АДРЕСА_2, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 4490491 від 06.06.2013 року (т. 1 а. с. 110).

Згідно ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За приписами ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Проте, як вбачається із матеріалів справи, з часу відкриття спадщини і до теперішнього часу ОСОБА_4 позбавлена можливості користуватися належним їй на праві власності 245/1000 частин квартири АДРЕСА_2, оскільки відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 чинять перешкоди та не допускають її у спірну квартиру.

Вказане підтверджується відповідними заявами ОСОБА_4 до прокуратури Приморського району м. Одеси та Портофранківського ВМ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області у 2011 році, а також листом Портофранківського ВМ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 06.09.2011 року, з якого вбачається, що факти, зазначені позивачем у своїй заяві, знайшли частково своє підтвердження, але в звязку з тим, що між ОСОБА_4 і ОСОБА_10 склались цивільно-правові відносини, які не належать до компетенції ОВС, тому для вирішення спірного питання ОСОБА_4 може звернутися до суду.

Також, не заслуговує на увагу довід ОСОБА_2 відносно того, що вона на протязі тривалого часу не проживає в спірній квартирі, оскільки доказів на підтвердження цього матеріали справи не містять, відповідно до ст. 60 ЦПК України.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_4 в частині зобовязання відповідачів не перешкоджати їй у здійсненні права власності на 245/1000 частин квартири АДРЕСА_2.

За приписами ст. 322 ЦК України, власник зобовязаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що починаючи з липня 2011 року ОСОБА_4 виконує свій обовязок по утриманню належного їй нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_4, сплачуючи комунальні платежі, за період з липня 2011 року по березень 2015 року вона сплатила комунальні платежі у загальному розмірі 3 904,97 гривень, проте у звязку з противоправними діями відповідачі позбавлена можливості користуватися належним ним майном.

Статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування в повному обсязі. У ч. 2 цієї статті зазначається, що збитками є втрати, яких особа зазнала, у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно із ч. 1 ст. 1166 ЦК України така майнова шкода відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, а ч.1 ст. 1192 ЦК України визначає способи відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, а саме з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Отже, судова колегія вважає, що сума оплати за комунальні послуги в розмірі 3 904,97 гривень не може вважатися матеріальною шкодою в сенсі ст. 22, ст. 1166 ЦК України, оскільки вказані витрати ОСОБА_4 понесла у звязку з необхідністю утримання своєї власності, а не у звязку з неправомірними діями відповідачів. Не проживання осіб в належному їм житловому приміщенні не звільняє їх від оплати комунальних послуг.

У відповідності до ч. 3 ст. 386 ЦК України, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За приписами ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Враховуючи те, що доведено неправомірність дій відповідачів по справі, порушення ними прав позивачки та заподіяння внаслідок цього моральної шкоди суд, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, зробив правильний висновок, що позов в частині відшкодування моральної шкоди підлягає задоволенню.

Судова погоджується з висновками суду першої інстанції щодо стягнення з відповідачів моральної шкоди у розмірі 10 000 гривень, врахувавши тяжкість і тривалість моральних страждань, які зазнала позивач, ступінь вини відповідачів у спричиненні позивачу моральної шкоди.

Судом першої інстанції було правильно відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 в частині стягнення з відповідачів матеріальної шкоди в сумі 2 820,00 гривень, які вона витратила на оплату переїзду з смт. Ново-Архангельського Кіровоградської області до м. Одеси та в зворотному напрямку, оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 85 ЦПК України, витрати, повязані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони.

Доказів того, що в жилій кімнаті, яка їй належить позивачки залишились її особисті речі і гроші на загальну суму 3 200,00 гривень, матеріали справи не містять, у звязку з чим суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Судом першої інстанції також обґрунтовано відмовлено у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 і ОСОБА_3

Згідно ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

У зустрічному позові ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ставили питання про визнання недійсним заповіту від 07.03.2008 року від імені ОСОБА_6 на імя ОСОБА_4 та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06.06.2013 року.

Ухвалами суду від 24.02.2014 року та від 22.09.2014 року у справі призначалась судово-почеркознавча експертиза, відповідно до клопотання позивачів за зустрічним позовом, на вирішення якої були поставлені наступні питання: чи виконано підпис в заповіті від імені померлої ОСОБА_6 нею особисто або іншою особою?; чи виконано рукописний текст в заповіті від імені померлої ОСОБА_6 нею особисто або іншою особою? (т. 1 а. с. 200-201, 236-237).

Справа поверталася до суду з повідомленням про неможливість надання експертного висновку, у звязку з тим, що експерту не надано додаткового порівняльного матеріалу - вільних зразків підпису померлої ОСОБА_6 та її почерку, достовірно виконаних нею самою у оригіналах різних документів, у тому числі максимально наближених за часом виконання до досліджуваного заповіту, а надані на експертизу зразки значно відрізняються від досліджуваного документу за часом, й відомості на виплату пенсії за грудень 2010 року та січень-червень 2011 року з підписами від імені ОСОБА_6 відрізняються між собою за цілим рядом ознак, що викликає сумніви в їх виконанні самою ОСОБА_6, й тому вони не можуть бути прийняті до порівняльного дослідження.

Необґрунтованими є доводи апеляційних скарг ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про те, що спірна квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності, у звязку з чим порядок володіння та користування квартирою визначається за домовленістю всіх співвласників. Так, квартира АДРЕСА_2 є квартирою спільного заселення. Частки кожного із співвласників визначені правовстановлюючими документами. ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01.11.1999 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради належить в рівних частках 755/1000 частин квартири АДРЕСА_2, інші 245/1000 частин цієї ж квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом належить ОСОБА_4 Посилання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на те, що вони можуть самостійно визначати житлові кімнати для проживання, є неспроможними, оскільки перелік приміщень, які повинні займати сторони зазначені технічному паспорті та експлікації, які є невідємною частиною свідоцтва про право власності на житло, в якому також зазначені розміри долі, на яку набуває право власності сторона. Мешканці квартир загального заселення не наділені правом самостійно змінювати статус приміщень (загального користування або окремого) та змінювати порядок користування квартирою.

Доводи ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про те, що вони не чинять перешкод в користуванні ОСОБА_4 спірною квартирою, є неспроможними, оскільки на пропозицію суду передати позивачці ключі від квартири в судовому засіданні вони відповіли відмовою.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду пе6ршої інстанції.

З урахуванням наведеного, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 липня 2015 року в частині задоволення позову ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 матеріальної шкоди у розмірі 3 904,97 гривень підлягає скасуванню з ухваленням нового по суті заявлених вимог в цій частині, в іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись п. 2 ч.1 ст. 307, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, ст. ст. 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 липня 2015 року скасувати в частині стягнення матеріальної шкоди. В цій частині ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди відмовити.

В решті рішення залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий Погорєлова С.О.

Судді Цюра Т.В.

ОСОБА_11