Головуючий суду 1 інстанції - Філіпенко Л.П.
Доповідач - Авалян Н.М.
Справа № 408/2856/15-ц
Провадження № 22ц/782/740/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2015 року Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Авалян Н.М.

суддів - Орлова І.В., Стахової Н.В.

за участю секретаря судового засідання - Коротенка С.В.

позивачки - ОСОБА_2

представника позивачки - ОСОБА_3

прокурора - Кудіної Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Сєвєродонецьку Луганської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Біловодського районного суду Луганської області від 20 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, за участю третьої особи - Органу опіки та піклування Біловодської районної державної адміністрації Луганської області, про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ

Позивачка звернулась до суду 19 червня 2015 року з позовом, в якому просила позбавити відповідача батьківських у зв'язку з його ухиленням від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини. В обґрунтування позову вказала, що вона перебувала в шлюбі з відповідачем, який 13 березня 2013 року. Від шлюбу мають малолітню дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після розірвання шлюбу проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Відповідач не цікавиться дитиною, яка потребує постійного батьківського піклування, не спілкується з нею та навіть не виказує бажання щодо такого спілкування. Не виділяє необхідних коштів та не приділяє підвищеної увага до потреб дитини; не відвідує дошкільний учбовий заклад, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не цікавиться життям, здоров'ям та розвитком дочки, не надає будь якої матеріальної допомоги, крім мінімального розміру аліментів, присуджених за рішення суду в мінімальному розмірі 305 гривень. Позивачка ніколи не перешкоджала відповідачу спілкуватися з дитиною, але відповідач не висловлював бажання бачитися з дитиною, приймати участь в її житті. Натомість, подав заяву до органу опіки та піклування про надання йому часу на спілкування з дитиною. Рішенням органу опіки та піклування відповідачу призначено час на спілкування з дочкою, але відповідач жодного разу не зажадав зустрітися з дитиною. Позивачка вважає, що відповідач своїх батьківських обов'язків не виконує без поважних причин, оскільки не проявляє про неї щонайменшої батьківської турботи та піклування, хоча має таку можливість, що свідчить про його небажання займатися вихованням дочки.

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що позивачка бажає відокремити від нього доньку за будь яких обставин, а всі її доводи є надуманими. Позивачка вийшла на роботу після народження ІНФОРМАЦІЯ_1 дитини, десь через місяць, приблизно 26 травня 2011 року, тому всі обов'язки по догляду за дитиною перейшли до нього, які він виконував. З 12 листопада 2011 до травня 2012 працювала в м.Луганську, де проживада з дитиною. Щотижня він приїздив до м.Луганська. Привозив позивачці продукти харчування, гроші на утримання та оплату послуг няньки. В травні 2012 року позивачка повернулась на проживання та роботу до смт.Біловодськ Луганської області. А в червні 2012 року вони фактично припинили подружні стосунки. Деякий час позивачка проживала в с.Городище Біловодського району Луганської області у батьків. За цей час він постійно спілкувався з донькою, крім випадків, коли йому в цьму заважали позивачка або її батьки. Він купував доньки дитячі речі, продукти харчування, солодощі, фрукти. Вони читали з нею казки, грали в дитячі ігри. До звернення позивачки до суду в вересні 2013 року з питання стягнення з нього аліментів, він в добровільному порядку щомісячно сплачував позивачці на утримання доньки 400 гривень. Кожен рік на день народження доньки він купував їй подарунок, дбав про неї, спілкувався. З червня 2012 року позивачка періодично стала перешкоджати спілкуванню з дитиною, що спонукало відповідача звернутися до органу опіки та піклування Біловодської райдержадміністрації. Позивачка то дозволяла, коли в неї виникала потреба, його спілкуванню з дитиною, то будь без якої причини не дозволяла. При першій його нагоді взяти дитину з дитсадочку до дому позивачка раніше часу брала дитину з дитсадочку або не відводили її до дитячого закладу взагалі, або відвозила дитину на цей день до своїх батьків. В серпні 2013 року позивачка в усній формі дала вказівку вихователю групи ясла-садка №2 забороняти його спілкуванню з дочкою, незважаючи на існування на той час розпорядження органу опіки та піклування. В останні роки його підприємницька діяльність дає мало прибутку. Цей факт примушує його за потребою існування та підтримки дочки займатися підробітками. За умовами праці він іноді находіться за межами смт.Біловодськ. Тому звертання до нього в цей час позивачки з проханням забрати дочку з дитячого закладу стає для нього фізично неможливим. І позивачка використовує цей факт в своїх звинуваченнях проти нього в позовній заяві. Крім того, із спілкування з дитиною йому зрозуміло, що дитиноу настроюють проти нього.

Оскаржуваним рішенням суд відмовив в задоволенні позову про позбавлення відповідача батьківських прав.

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, доводи позивачки та її представника, а також прокурора, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з вимогами ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до п.п.1,2,3 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити рішення його без змін, скасувати рішення і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог або змінити рішення.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.309 ЦПК України підставами для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповід-ність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до вимог ст.ст.11,213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно із законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції повністю відповідає.

Судом були встановлені наступні факти, які підтверджені належними письмовими доказами.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 липня 2010 року, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дитина ОСОБА_5. З січня 2012 року сторони проживають окремо. 13 березня 2013 року шлюб сторін розірвано. Після розірвання шлюбу дитина сторін проживає з позивачкою в смт.Біловодськ Луганської області. Відповідач проживає окремо від дитини в с.Семікозівка Біловодського району Луганської області. На підставі рішення суду з відповідача на користь позивачки стягуються аліменти на утримання дитини.

Після розірвання шлюбу між сторонами виниклі суперечки що до участі у вихованні дитини, у зв'язку з чим відповідач звертався до органу опіки та піклування. Розпорядженням голови Біловодської райдержадміністрації 30 квітня 2013 року № 99 відповідачу призначено час на спілкування з дочкою з 16 годин п'ятниці до 16 години суботи. Але виконанню цього розпорядження періодично перешкоджала та обставина, що позивачка не завжди у п'ятницу на протязі останніх шести місяців відводила доньку до дитячого закладу, у зв'язку з чим відповідач не мав можливості бачити дитину.

Між сторонами склалися неприязні стосунки, внаслідок чого виникло ряд спорів між ними: про стягнення аліментів, встановлення порядку та часу побачень з дитиною. Все вищенаведене свідчить про те, що існують труднощі у спілкуванні батька з малолітньою донькою, з мамою якої (позивач по справі) у нього напружені відносини.

Відмовляючи в задоволенні позову про позбавлення відповідача батьківських прав, суд першої інстанції, застосувавши до правовідносин сторін правила ст. 164 СК України, виходив з того, що позивачкою не надано достатніх доказів, які б свідчили, що відповідач свідомо, злісно нехтував своїми обов'язками по вихованню та утриманню дитини.

Апеляційний суд погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, оскільки рішення суду цілком відповідає встановленим обставинам справи, правильно застосованим до правовідносин сторін нормам матеріального права, а також інтересам малолітньої дитини сторін, яка має право на спілкування не тільки з матір'ю, але й з батьком.

Згідно з п.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року і ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року, ст. 7 ч. 8 СК України, в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК України , зокрема, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини (п.2 ч.1 ст.164 СК України).

Виходячи з правової позиції, висловленої в п.п.15,16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

У відповідності зі ст.ст.12, 15 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в родині є першочерговим завданням розвитку особистості дитини. На кожний з батьків покладає однакова відповідальність за виховання, навчання й розвиток. Дитина, що проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримку з ними регулярних особистих відносин і прямих контактів.

Відповідно до вимог ст. 164 Сімейного кодексу України позбавлення батьківських прав є крайньою мірою, тому вона може бути застосована виключно тоді, коли всі інші заходи впливу виявились безрезультатними.

Отже, законодавство та судова практика виходять з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім засобом відповідальності.

Але, у справі не встановлено, що відповідач свідомо ухилявся від виконання своїх батьківських обов'язки щодо виховання доньки. Напроти, звернення відповідача до органу опіки та піклування свідчить про його активну позицію в своєму бажанні спілкуватися з дитиною та виконувати свої обов'язки щодо виховання.

Для позбавлення батьківських прав мало впевнитися в невиконанні обов'язків по вихованню. Належить також встановити, що батько ухиляється від їх виконання , адже виходячи з пріоритету інтересів дитини, потрібна вагома причина для того, щоб відповідач був позбавлений батьківських прав. Це з одного боку засіб захисту прав дитини, а з другого - крайній захід впливу на батька, який злісно не виконує свої батьківські права та обов'язки, своєю поведінкою порушує права та інтереси дитини .

Але при зверненні до суду позивачка навіть не посилалась саме ці обставини. Натомість,позов обґрунтований суб'єктивним міркуваннями позивачки про ставлення відповідача до дитини, викликаними зі зрозумілих причин емоційним ставлення до відповідача.

З огляду на вищевикладене доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не дав належної оцінки доказам по справі, є безпідставними, оскільки суд вмотивовано відмовив в задоволенні позову. Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, які не можуть бути прийняті до уваги.

Так, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що висновок органу опіки та піклування є неналежним доказом.

Відповідно до ч.6 ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини

Орган опіки та піклування Біловодської районної державної адміністрації надав суду свої висновок, відповідно до якого не вбачається підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Позивачка вважай орган опіки та піклування заангажованим, оскільки двоє з членів комісії були зацікавленими у негативному висновку на користь відповідача.

Однак, орган опіки та піклування є колегіальних органом. Питання про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав було заслухано на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Біловодської райдержадміністрації 17 вересня 2015 року за активною участю обох батьків. Рішення, яке є достатньо вмотивованим, було прийняте колегіальним органом одноголосно, що позивачкою визнається. Отже, голоси членів комісії, які позивачка вважає упередженими, не були вирішальними у прийнятті рішення. До того ж, суд першої інстанції оцінив висновок органу опіки та піклування у сукупності з іншими доказами.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про допущенні на її думку порушення норм процесуального права в оцінці показань свідкив, оскільки відмова в задоволенні позову не грунтувалась на показаннях свідків.

Суд виходив з того, що саме неприязнені стосунки сторін стали наслідком труднощів в спілкуванні батька з дитиною.

Аргументів проти цього висновку позивачка не має. Натомість, вона підтвердила в апеляційному суді, що зараз вона проживає однією сімєю з іншим чоловіком, до якого їх спільна з відповідачем дитина стала відноситься як до батька. З цієї підстави вона вбачає інтерес дитини в позбавленні відповідача батьківських прав.

Доводи апеляційної скарги про безпідставну відмову у витребуванні доказів про притягнення відповідача до криміальної відповідальності та перебування на обліку як особи, що вживає наркотики, не заслуговують на увагу, оскільки ці докази не стосувались підстави позову, які визначені позивачкою в позовній заяві.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про невірність застосування судом норм матеріального чи порушення процесуального права, яке призвело до невірного вирішення справи; за своїм змістом є доводами, викладеними в обґрунтування позову, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст.307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319, 323-325, 327 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Біловодського районного суду Луганської області від 20 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції - Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Авалян Н.М.

Судді Орлов І.В.

Стахова Н.В.