Справа № 462/8530/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2015 року Залізничний районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді Колодяжного С.Ю.

при секретарі Обертас Н.М.

з участю

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

представника третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, про зняття з реєстрації та виселення,

встановив:

ОСОБА_4 звернувся з позовом в суд про виселення ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 з квартири №34 на вул.С.Петлюри, 49 у м.Львові та зняття їх з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 28.12.2011 року на прилюдних торгах з реалізації арештованого нерухомого майна придбав вказану квартиру, однак у такій продовжують проживати та залишаються зареєстрованими відповідачі колишній власник квартири ОСОБА_5 і члени її сімї ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, тобто сторонні люди, які не є членами його сімї. Він звертався до відповідачів з вимогою добровільно виселитись із квартири, однак, отримав відмову. Зазначає, що проживання та реєстрація відповідачів в даній квартирі порушує його права як власника, створює для нього відповідні незручності, які обмежують його права вільного володіння, користування та розпорядження своїм майном, на підставі чого просить виселити відповідачів з квартири №34 на вул.С.Петлюри, 49 у м.Львові і зняти їх з реєстрації за цією адресою.

Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 24.11.2015 року позов ОСОБА_4 в частині вимог про зняття ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 з реєстрації місця проживання у ІНФОРМАЦІЯ_1 залишено без розгляду.

В судовому засіданні представник позивача позов в частині вимог про виселення підтримав, покликаючись на мотиви такого, та доповнив, що ОСОБА_4 неодноразово протягом тривалого часу звертався до відповідачів з проханням виселитись з квартири, однак відповідачі відмовляються це зробити, хоча не мають законних підстав на проживання у спірному житлі. Просить позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, зазначивши, що у позивача немає законних підстав вимагати виселення відповідачів із квартири, оскільки вони вселилась в це житло на законних підставах, окрім того, в квартирі у 2008 році ще до проведення прилюдних торгів були зареєстровані діти ОСОБА_5, в тому числі залишається проживати її неповнолітній син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2. Відповідачі не мають будь-якого іншого житла, тому вимога про їх виселення є незаконною. Просить в позові відмовити.

В судовому засіданні представник третьої особи органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради ОСОБА_3 позовні вимоги заперечила посилаючись на їх безпідставність, зокрема, в частині виселення неповнолітнього відповідача ОСОБА_9, який іншим житлом, окрім спірного, не забезпечений.

Заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 28.12.2011 року на прилюдних торгах придбав квартиру №34 на вул.С.Петлюри, 49 у м.Львові, що стверджується протоколом проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна №1411230-1, свідоцтвом р.№128 від 17.01.2012 року та витягом про реєстрацію прав №32954757 від 24.01.2012 року (а.с. 4-6).

Згідно довідки № 91 від 16.09.2015 року, виданої житлово-будівельним кооперативом №66, у вказаній квартирі зареєстровані відповідачі колишній власник квартири ОСОБА_5 і члени її сімї ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 (а.с.49).

Як вбачається з рішення Залізничного районного суду м.Львова від 07.07.2014 року у задоволенні позову ОСОБА_5 до Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, приватного підприємства Нива В.Ш., ОСОБА_4, про визнання протоколу прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна недійсним, акту про проведення прилюдних торгів з продажу квартири, свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів та повернення майна власникові відмовлено за безпідставністю вимог (а.с.32-36). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дане рішення залишено в силі.

Конституцією України в ст.41 та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317, 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. На зміст права власності невпливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які вселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника. Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування житлом.

Таким чином, право відповідачів на користування спірною квартирою було похідним від права колишнього власника цієї квартири ОСОБА_5, а з припиненням її права власності, припиняється й право користування житлом усіх відповідачів.

Згідно зі ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З огляду на наведене та встановивши, що відповідач ОСОБА_5 користувалась квартирою як власник, а інші відповідачі вселилися та проживали у спірній квартирі зі згоди колишньоговласника, право власності якої на квартиру припинилось у зв'язку із продажем такої на прилюдних торгах, а з припиненням права власності припиняється й право користування житлом відповідачів та враховуючи, що відповідачі не набули самостійного права на спірну квартиру або її частку з підстав, передбачених законом, суд дійшов висновку, що право позивача, як нового власника зазначеної квартири, порушено і підлягає захисту.

З огляду на наведене, суд критично оцінює доводи представника відповідача про те, що сімя ОСОБА_5 не втратила правові підстави для проживання в квартирі, оскільки такі твердження не ґрунтуються на законі та спростовуються вказаними дослідженими судом доказам, а також про те, що сімя ОСОБА_5протягом тривалого часу безперервно проживала у спірній квартирі, несла витрати по утриманню цього житла, так як ці твердження не мають правового значення для вирішення спору в межах заявлених позовних вимог.

Крім цього, вирішуючи даний спір, судом взято до уваги, що гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути зокрема і житло - житловий будинок, квартира, садиба. Права власника житлового будинку чи квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до положень ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку чи квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника квартири (будинку) на користування цією квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на цю квартиру, а відтак - припинення права власності особи на квартиру припиняє право членів його сім'ї на користування цією квартирою. Таким чином, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) (на відміну від договору найму (оренди) житла - ст. ст. 810,814 ЦК України. Частина 4 ст.156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Зазначені висновки не суперечать нормам ст.47 Конституції України, ст.9 ЖК України, ст.311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Враховуючи, що відповідачі не набули самостійного права на житло з підстав, передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо), їх право на проживання в спірній квартирі не підлягає захисту, так як з припиненням права власності колишнього власника квартири ОСОБА_5 вона і інші відповідачі як члени її сім'ї також втратили право користування цим приміщенням і підлягають виселенню за позовом нового власника.

Саме з таких позицій виходив Верховний Суд України в ухвалах від 06.11.2002 року, 04.10.2006 року та 18.09.2008 року, визнавши, що з припиненням права власності особи на жиле приміщення члени його сім'ї також втрачають право користування цим приміщенням і підлягають виселенню за позовом нового власника.

Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Виходячи з наведеного та враховуючи, що відповідачі зареєстровані у спірній квартирі та мешкають у ній, у зв'язку з чим позивач не має можливості здійснювати своє право власності на квартиру, а також не має можливості належним чином користуватися та розпоряджатися своїм майном, суд приходить до переконання, що ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 слід виселити з квартири №34 на вул.С.Петлюри, 49 у м.Львові.

Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 по 57,35 грн. судового збору, сплаченого позивачем (а.с. 1, 2).

Керуючись ст.ст. 150, 156 Житлового кодексу України, ст.ст. 317, 319, 321, 383, 391 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов задовольнити.

Виселити ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 з квартири №34 на вул.С.Петлюри, 49 у м.Львові.

Стягнути із ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 по 57,35 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м.Львова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: (підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя: Колодяжний С.Ю.