Справа № 202/3068/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

08 грудня 2015 року Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі: головуючої судді Марченко Н.Ю. за участю секретаря судового засідання Шишляннікова О.В., представника позивача ОСОБА_1, відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, представників відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Сьома дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування квартири недійсним та стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначає, що на праві власності йому належала квартира АДРЕСА_1, а також вклад у ПАТ КБ Приватбанк у розмірі 140 000 грн. На початку 2013 року до нього звернулася його хрещена мати ОСОБА_3 та її дочка ОСОБА_2 з пропозицією передати їм на зберігання правовстановлюючі документи на його квартиру та грошові кошти в розмірі 140 000 грн. до кінця осені 2013 року. Свою пропозицію мотивували тим, що він є інвалідом ІІ групи, дуже часто хворіє та має ризик втратити свою квартиру та кошти, а також, що його рідна сестра ОСОБА_7, яка мешкає в республіці Білорусь, має намір приїхати в травні 2013 року з метою отримання 1/2 частини цього майна. Оскільки він є юридично не обізнаним та між ним та відповідачами існували близькі та довірчі відносини, то погодився на пропозицію відповідачів. Наприкінці березня 2013 року відповідачі приїхали до нього додому та повідомили, що їх очікують в ПАТ КБ ПриватБанк і в нотаріуса для переоформлення та укладення договору на зберігання коштів на ім'я ОСОБА_2 Також остання попросила надати оригінали правовстановлюючих документів на його квартиру начебто для їх зберігання в неї. Після цього вони поїхали до ПАТ КБ ПриватБанк, де він підписав усі необхідні документи для зняття коштів з депозитного рахунку та передав кошти в сумі 140 000 грн. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Згодом вони вирушили до Сьомої дніпропетровської державною нотаріальної контори, де, як його запевнила відповідач ОСОБА_2, йому потрібно підписати договір на зберігання коштів. Йому надали підписати якісь папери, при цьому вважав, що підписує договір про збереження коштів на певний час. На початку листопада 2013 року він зателефонував ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з проханням повернути йому усі кошти та документи на квартиру, на що отримав відмову. Посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_8 30 березня 2013 року під приводом підписання договору про зберігання коштів шляхом обману та зловживання довірою, використала завідомо недостовірну інформацію та, скориставшись його необізнаністю, заволоділа належними йому коштами та набула право власності на його квартиру, на підставі статті 230 ЦК України, позивач просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2, укладений між ним та ОСОБА_2, посвідчений 30 березня 2013 року завідуючою Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 2-1602, як укладений під впливом обману, застосувавши наслідки недійсності правочину; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_2; поновити за ним право власності та державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2, а також відповідно до ст. 1212 ЦК України стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь кошти в розмірі 140 000 грн. як набуті без достатньої правової підстави.

У судове засідання позивач ОСОБА_6 не з'явився, надіславши заяву про розгляд справи в його відсутність.

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримала за наведених у ньому підстав та в подальшому до суду не з'явилася, у зв'язку з чим розгляд справи завершено в її відсутність.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнали, пояснивши, що позивач є хрещеним сином ОСОБА_3, між ними були добрі відносини. Оскільки ОСОБА_6 є інвалідом, останній просив його відвідувати та доглядати. В 2013 році до ОСОБА_6 почав навідуватися його знайомий Левченко, з яким вони вживали алкоголь. З метою збереження належної ОСОБА_6 квартири останній сам запропонував подарувати її ОСОБА_2 Після цього позивач з власної волі без будь-якого обману з їх боку уклав договір дарування ОСОБА_2 належної йому квартири АДРЕСА_3. Ніяких грошових коштів позивач їм не передавав. Просили в задоволенні позову відмовити.

Представники відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судовому засіданні проти позову також заперечували, вважали його необґрунтованим.

Представник третьої особи Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений.

Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне:

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_6 на праві власності належала квартира АДРЕСА_2.

30 березня 2013 року між ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_6 безоплатно передав у власність ОСОБА_2 вищевказану квартиру.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Отже правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При вчиненні правочину під впливом обману формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення. Внутрішня воля потерпілого на вчинення правочину відповідає його зовнішньому волевиявленню, однак її формування відбувається не вільно, а під впливом обману з боку інших осіб.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

Частиною 3 статті 10 та частиною 1 статті 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Таким чином відповідно до вимог закону, при вирішенні спору про визнання договору недійсним вчиненого під впливом обману, саме на позивача покладається обов'язок довести наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману.

Проте позивачем та його представником не було надано суду доказів того, що відповідачі навмисно ввели його в оману відносно обставин, що мають істотне значення для укладення договору, які б перешкоджали його укладанню.

В суді не було доведено обставини, які свідчили б, що відповідачами при укладанні оспорюваного договору дарування були вчинені навмисні дії, внаслідок яких позивач був введений в оману стосовно істотних умов укладеного договору.

Заявляючи вимоги про визнання договору дарування квартири недійсним, позивач посилається на те, що він помилявся щодо природи правочину, вважаючи, що укладає договір про передання на зберігання грошових коштів. Разом із тим, наслідки укладення правочину під впливом помилки регулюються положенням статті 229 ЦК України, а позов із зазначених підстав ОСОБА_6 не заявлявся.

Враховуючи, що в судовому засіданні не було доведено умислу в діях відповідачів щодо введення позивача в оману, щоб спонукати останнього до вчинення саме договору дарування квартири, позов в частині визнання договору дарування квартири недійсним, скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 та поновлення реєстрації права власності позивача на квартиру АДРЕСА_4 задоволенню не підлягає.

Також суд вважає такими, що не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_6 у частині стягнення з відповідачів грошових коштів у сумі 140 000 грн., оскільки частиною 1 статті 1212 ЦК України, на яку посилається позивач у своєму позові, передбачено обовязок особи, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), повернути це майно потерпілому, а в судовому засіданні взагалі не було доведено передання позивачем вказаних грошових коштів відповідачам, належних доказів на підтвердження факту передання позивачем 30 березня 2013 року цих коштів відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 суду не надано. Крім того, як вбачається з виписки по рахунку ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 130-131) кошти за вкладом у сумі 140 000 грн. були зняті позивачем з рахунку 30 квітня 2013 року, що спростовує доводи позивача про передачу ним грошових коштів у зазначеному розмірі відповідачам 30 березня 2013 року.

За таких обставин у задоволенні позову ОСОБА_6 слід відмовити повністю.

Керуючись ст. 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Сьома дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування квартири недійсним та стягнення грошових коштів відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги через Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н.Ю. Марченко