Справа №442/5077/15-ц
Провадження №2/442/1763/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

заочне

30 грудня 2015 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі:

головуючого судді Івасівки А.П.

при секретарі Нестір А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики-

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача, в якому просить стягнути з останнього в її користь борг за договорами позики в розмірі 49 830 грн. та 5000 моральної шкоди.

В обґрунтування позову покликається на те, що протягом 2012 -2013 років між нею та відповідачем, її добрим знайомим та сусідом, було укладено кілька договорів позики, на підтвердження укладення яких та отримання коштів позичальником було надано розписки : від 28.09.2012 року, згідно якої він отримав у неї 10000 грн. та зобовязався їх повернути до 01.05.2014 року у сумі, яка відповідатиме еквіваленту позики у дол. США на день повернення; від 23.05.2013 року, згідно якого він отримав у неї 3000 грн. та зобовязується повернути їх до 07.06.2013 року; від 07.06.2013 року, згідно якого отримав від неї 13000 грн. і зобовязався їх повернути до 01.10.2013 року; від 18.09.2013 року, згідно якої він отримав від неї 7000 грн. та зобовязався їх повернути до 04.10.2013 року.

У вказані у договорах терміни вона зверталася до відповідача з вимогою про виконання зобовязань, однак він просив почекати поки у нього налагодиться власна справа, з розумінням поставитись до його негараздів. Однак відповідач уже другий рік своїх зобовязань не виконує і стає зрозумілим, що коштів не має наміру повертати.

Щодо обґрунтування стягнення моральної шкоди в розмірі 5000 грн. покликається на те, що протягом багатьох років вона знаходиться на диспансерному обліку у лікаря-терапевта, їй необхідно періодично проходити обстеження та лікування. Відповідачу вона позичила майже усі заощадження, крім пенсії доходів не має. Тому через неповернення відповідачем коштів, не може пройти необхідний курс лікування. Вона постійно переживає з цього приводу. Думка про те, що її здоровя погіршиться настільки, що лікуватися буде пізно. Завдає тяжких душевних страждань.

Позивачка та її представник ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, з підстав, викладених у такій. Позов просили задоволити, не заперечивши проти ухвалення заочного рішення.

Відповідач в судове засідання не зявився, не повідомивши причин, хоча повістки йому були направлені своєчасно на останню відому судові адресу. Керуючись ст. 224 ЦПК України, суд вважає цю особу повідомленою про час та місце судового засідання. При таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу у його відсутності, провівши заочний розгляд справи.

Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України.

Зясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, вислухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних міркувань.

Матеріалами справи встановлено, що між сторонами позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договори позики, згідно якого ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_2 :

19.09.2013 року отримав 10000 гривень і зобовязався віддати в термін до 01.05.2014 року в еквіваленті американського долара на час віддачі (а.с.4);

23.05.2013 року отримав 3000 гривень із зобовязанням повернення до 07.06.2013 року (а.с.5);

06.07.2013 року отримав 13000 гривень із зобовязанням повернення до 01.10.2013 року (а.с.6);

18.09.2013 року отримав 7000 гривень із зобовязанням повернення до 04.10.2013 року (а.с.7).

Факт укладення таких договорів та передачі вказаних коштів стверджується розписками позичальника ОСОБА_2 від 19.09.2012 р., 23.05.2014 р., 06.07.2013 р. та від 18.09.2013 р (а.с.4-7).

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, у строк та в порядку, що встановлені договором ( ч.1 ст.1049 ЦК України).

Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 629 ЦК закріплено, що договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526, 530 ЦК України зобовязання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства у встановлений строк. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Договір позики з підстав, визначених ст. 1051 ЦК України відповідач не оспорював.

Суд прийшов до висновку, що на підтвердження договорів позики є представлені боргові розписки, що підтверджують як отримання у борг грошових коштів так і умови, на яких ці кошти надаються і коли мають бути повернуті, тобто умови договору.

При цьому, одна з таких розписок, а саме від 28.09.2012 року є такою, що суперечить нормам ст. 1046 ЦК України, оскільки в ній зазначено про отримання коштів в гривнях, а зобовязання повернення у доларах США, а норма статті вказує про необхідність повернення таку ж суму грошових коштів (суму позики), у тій же кількості, що була отримана ч.1 ст.1046 ЦК України).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права (правовий висновок Верховного суду України від 18.09.2013 р. справа № 6-63 цс 13).

Таким чином, суд не вбачає належних, передбачених законом підстав, зазначених в розписці від 28.09.2012 року вимагати повернення коштів в еквіваленті до доларів США на день повернення, оскільки такі були позичені в гривні

Так, в ч.1 ст. 526 ЦК України зазначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, як то передбачено ч. 1 ст.527 ЦК України, зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст.530 ЦК України).

Відповідач, в порушення вищезазначених норм цивільного законодавства та умов Договорів позики, позику в строк, визначений в розписках, не повернув, чим порушує права, як позикодавця.

Так, згідно положень ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

На підставі зазначеного, аналізуючи зібрані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність та взаємний звязок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, оскільки в ході судового засідання достовірно встановлено, що укладення договору відбулось за волевиявленням сторін, вони вчинили дії, які свідчать про укладення договорів позики, однак відсутнє виконання таких з боку відповідача, тому позов є обґрунтованим та таким, що знайшов своє підтвердження в ході судового розгляду, тому підлягає стягнення з відповідача коштів 10000 гривень боргу за договором позики від 28.09.2012 року, 3000 грн. боргу за договором позики від 23.05.2013 року, 13000 гривень боргу за договором позики від 07.06.2013 року, 7000 гривень за договором позики від 18.09.2013 року, а всього 33 000 гривень.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, суд приходить до наступного.

Згідно з ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Між сторонами склались договірні відносини, у яких у відповідності до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно з роз'яснень, які містяться в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №4від 31.03.1995 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" можливість відшкодування такої шкоди має бути прямо передбачена нормами відповідного матеріального закону, на підставі якого суд вирішує справу. Таким чином, ст.611 ЦК України передбачає відшкодування моральної шкоди, проте лише у випадку, коли це встановлено договором або законом. Тому, якщо сторони при укладенні договору передбачили таку відповідальність за порушення зобов'язань, то вимога про стягнення моральної шкоди підлягає задоволенню з урахуванням положень, встановлених ст.23 ЦК України та роз'яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України "Про судовому практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31.03.1995 із змінами та доповненнями. Якщо ж умовами договору не визначено моральну(немайнову) шкоду, як один із видів відповідальності (як у договорі позики укладеного між сторонами), вона підлягає відшкодуванню лише у випадках, передбачених законом.

Судом встановлено, що між сторонами існують договірні відносини, на підтвердження чого було представлено спірні розписки, однак при укладені договору сторони не передбачили такого виду відповідальності, як відшкодування моральної шкоди, адже жодних доказів у відповідності до ст.ст.57-61 ЦПК України суду не представлено; при цьому, відносини позики регулюються нормами ЦК України (параграф 1 Глави 71 ЦК України), які не передбачають такого виду відповідальності як відшкодування моральної шкоди, а тому спеціальна норма (ст.611 ЦК України) не відсилає до загальної норми ст.16 ЦК України, яка серед способів захисту права називає відшкодування моральної (немайнової) шкоди, а тому суд приходить переконання, що у такій вимозі необхідно відмовити за безпідставністю.

Відповідно до змісту ст.88 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути 487,20 гривень судового збору.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212, 214,224 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 10000 гривень боргу за договором позики від 28.09.2012 року, 3000 грн. боргу за договором позики від 23.05.2013 року, 13000 гривень боргу за договором позики від 07.06.2013 року, 7000 гривень за договором позики від 18.09.2013 року, а всього 33 000 гривень.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 487,20 гривень судового збору.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час його проголошення з дня отримання такого.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя А.П. Івасівка

Повний текст рішення виготовлено та підписано 30.12.2015 року