РІШЕННЯ

Іменем України

25.11.2015 року м.Львів

Франківський районний суд м.Львова в складі:

головуючого судді - Мартинишин М.О.

при секретарі - Кметь Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_3 Львівської державної нотаріальної контори,

третя особа: реєстраційна служба Львівського міського управління юстиції

про звільнення майна з-під арешту,-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_3 Львівської державної нотаріальної контори, третя особа: реєстраційна служба Львівського міського управління юстиції про звільнення майна з-під арешту. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що згідно вироку Франківського районного суду м.Львова від 11.08.2010 року ОСОБА_1 засуджено за ч.2 ст.121 КК України до 7-ми років позбавлення волі. Окремою постановою судового засідання від 11.08.2010 року, цього ж суду, відповідно до ст.346 КПК України накладено заборону на відчуження квартири АДРЕСА_1. Дочка позивача ОСОБА_4 звернулася в 5 державну нотаріальну контору для отримання спадщини, ? частини квартири, після смерті тітки ОСОБА_5, однак не могла отримати свідоцтво, оскільки згідно вказаної окремої постанови на квартиру накладено арешт. Після цього остання звернулася в Франківський районний суд з позовом про звільнення квартири з-під арешту, рішенням якого від 24.09.2012 року позов ОСОБА_4 задоволено, звільнено з-під арешту квартиру АДРЕСА_2 в цілому, та накладено заборону на ? частку квартири по вул.Сахарова 60/75 у м.Львові належну ОСОБА_1, з метою збереження житла та майна засудженого. Заборону на частку квартири на підставі вказаного рішення суду внесено 5-ю Львівською державною нотаріальною конторою за №13179742. 13.02.2014 року ОСОБА_1 звільнено з місць відбування покарання, а тому вважає, що підстави вжиття заходів збереження майна засудженого встановлені рішенням Франківського районного суду відсутні.

Представник позивача в судове засідання не зявився, подав письмову заяву, в якій просить справу заслухати у його відсутності, позов підтримує в повному обсязі, а тому суд вважає, що справу слід слухати у його відсутності на підставі наявних у справі доказів, достатніх для постановлення рішення.

Відповідач у судове засідання не зявився, також подав заяву 01.07.2015 року з якої видно, що він просить справу слухати у його відсутності, позов визнає повністю, просить такий позов задоволити, а тому суд вважає, що справу слід слухати у його відсутності, на підставі наявних у справі доказів, достатніх для постановлення рішення.

Представник відповідача ОСОБА_2 районної адміністрації Львівської міської ради в судове засідання не зявився, подав письмову заяву, в якій просить справу розглянути за його відсутності, а тому суд вважає, що справу слід слухати у його відсутності, на підставі наявних у справі доказів, достатніх для постановлення рішення.

Представник відповідача ОСОБА_3 Львівської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, подав письмову заяву, в якій просить справу розглянути за його відсутності, а тому суд вважає, що справу слід слухати у його відсутності, на підставі наявних у справі доказів, достатніх для постановлення рішення.

Представники третьої особи у судове засідання не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце слухання справи, а тому суд вважає, що справу слід слухати у його відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов є обґрунтованими і підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що Франківського районного суду м.Львова від 11.08.2010 року ОСОБА_1 засуджено за ч.2 ст.121 КК України до 7-ми років позбавлення волі.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16.11.2010 року в частині засудження ОСОБА_1 та призначеного покарання залишено без змін.

Згідно окремої постанови судового засідання Франківського районного суду м.Львова від 11.08.2010 року, вжито заходів збереження житла та майна засудженого ОСОБА_1, а саме накладено заборону на відчуження квартири АДРЕСА_3.

Відповідно до свідоцтва про право власності №210337 від 23.12.2010 року та витягу про державну реєстрацію №28536902 від 28.12.2010 року квартира АДРЕСА_2 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_1.

Згідно рішення Франківського районного суду м. Львова від 24.09.2012 року задоволено позов ОСОБА_4, звільнено з-під арешту квартиру по вул.Сахарова, 60/75 у м.Львові від 26.07.2011 року, скасовано заборону на відчуження в цілому на квартиру. Накладено заборону на частку у квартирі по вул.Сахарова, 60/75 у м.Львові належну ОСОБА_1 з метою збереження житла та майна засудженого.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.10.2012 року спадкоємцем майна ОСОБА_6, яка померла 03.06.2009 року ? частки квартири АДРЕСА_4 є її племінниця ОСОБА_4.

Згідно довідки про звільнення серія ЛЬВ №11675 ОСОБА_1 13.02.2014 року звільнено з Дрогобицької виправної колонії УДПС України у Львівській області і останній прямує до місця проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна долучилася 17.07.1997р., відповідно до ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти будь-які угоди щодо свого майна, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У відповідності до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно вимог ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» підставою для реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав є, зокрема, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно і обмежень цих прав, що набрали законної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту.

Відповідно до п. 33 Постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» від 07.02.2014р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» - застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57-59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 27.08.1976р. № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (з наступними змінами та доповненнями) за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є визнання права, припинення дії, яка порушували право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно із ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити та звільнити з-під арешту майно ОСОБА_1, оскільки останній звільнився з місць відбування покарання, а тому відсутні підстави для арешту майна з метою збереження житла та майна засудженого.

Керуючись ст.ст. 3,4,10,11,30,57-60,88,169,208,209,212-215,218 ЦПК України,-

в и р і ш и в:

позов задовольнити.

Звільнити з-під арешту ? частку квартири АДРЕСА_5, належну ОСОБА_1, накладену згідно рішення Франківського районного суду м.Львова від 24.09.2012 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Мартинишин М.О.