Справа № 192/2308/14
Провадження № 2/192/543/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" грудня 2015 р.СОЛОНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - судді Омелюх В.М.

за участю секретаря судового засідання - Савчукової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в смт.Солоне цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства Банк Фінанси та Кредит до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості за договором №040-Р/002396 про відкриття карткового рахунку, надання і використання платіжної картки та договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії №051/08-ФЛ/11.

На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 29 травня 2008 року між ВАТ Банк Фінанси та Кредит (правонаступником якого є ПАТ Банк Фінанси та Кредит) та ОСОБА_1 був укладений договір №040-Р/002396 про відкриття карткового рахунку, надання і використання платіжної картки, згідно п.1.1 якого позивач відкрив відповідачу картковий рахунок № 159219 і надав відповідну платіжну карту Vіsа Еlесtron, а п.4.6.2 договору передбачено списання з вказаної карти сум комісійної винагороди згідно з Тарифами банку.

Також, відповідно до п.п.5.1,5.4 договору відповідач зобовязаний не допускати виникнення несанкціонованого овердрафту і несе відповідальність за його виникнення в розмірі, встановленому тарифами банку (п.3.14), тобто в розмірі 40%, при цьому в подальшому шляхом опублікування 13 грудня 2011 року в газеті Урядовий курєр № 232 відповідно до п.п.6.1.4, 10.5 договору, за яким банк зобовязується повідомляти держателів карток про зміну тарифів через всеукраїнські засоби масової інформації або поштою, або особисто (на свій вибір), позивач змінив умови вказаного договору в частині плати за несанкціонований овердрафт та встановив новий розмір на рівні 60%, у звязку з чим відповідач з 01.04.2012 року при виникненні несанкціонованого овердрафту зобовязаний сплатити нараховані на суму заборгованості відсотки встановленому тарифами банку 60%.

03 червня 2008 року між ВАТ Банк Фінанси та Кредит (правонаступником якого є ПАТ Банк Фінанси та Кредит) та ОСОБА_1 був укладений договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії №051/08-ФЛ/11, згідно якого банк надав відповідачеві в тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, терміновості, платності кредитні ресурси щляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії на картковий рахунок, передбачений договором - 1, з розміром кредитного ліміту 5000 гривень 00 копійок зі сплатою 22% річних, а відповідач зобовязався повністю повернути отримані кошти в строк до 05 квітня 2010 року.

Однак відповідачем належним чином не виконувались умови указаних договорів, несвоєчасно та не у повному обсязі здійснювалось зарахування коштів на погашення заборгованості по відсотках, у звязку з чим банком було направлено лист вимогу від 28 серпня 2014 року, яка була отримана відповідачем, але і після цього порушення усунені не були.

Заочним рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2012 року у справі №0438/1656/2012 було задоволено вимоги банку до відповідача та ухвалено стягнути з відповідача заборгованість станом на 07 червня 2012 року, у звязку з чим згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішення у цивільній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якого встановлено ці обставини, в той же час, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора не припиняє правовідносин сторін за укладеними договорами і не звільняє згідно положень ст.625 ЦК України відповідача від відповідальності за неможливість виконання грошового зобовязання та не позбавляє позивача від отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки належним виконанням зобовязання є його виконання.

Крім зазначеного, позивач з посиланням на ст.264 ЦК України посилається на те, що перебіг позовної давності був перерваний внаслідок виконання відповідачем зобовязання щодо сплати заборгованості відповідно до постанови відділу державної виконавчої служби від 25 січня 2013 року про закінчення виконавчого провадження, а, оскільки відповідачем умови договору №040-Р/002396 про відкриття карткового рахунку, надання і використання платіжної картки та договору про відкриття відновлювальної кредитної лінії №051/08-ФЛ/11 не виконані, то станом на 11 вересня 2014 року за період з 11 вересня 2013 року по 11 вересня 2014 року мається заборгованість по нарахованих відсотках по простроченій (несанкціонованій) заборгованості в сумі 2306 гривень 51 копійка та нарахованій за цей же період пені в сумі 6364 гривні 27 копійок, а всього 8724 гривні 78 копійок, яку просили стягнути з відповідача в примусовому порядку.

Представник позивача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи (а.с.55,62 т.1), в судове засідання не зявився, надавши до матеріалів справи 26 січня 2015 року письмові пояснення по суті позову (а.с.89-106 т.1), а також письмову заяву від 10 грудня 2015 року за підписом представника ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності від 23 вересня 2015 року зі строком дії до 17 грудня 2015 року (а.с.42,60 т.2), згідно якої позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили здійснювати розгляд справи без участі представника позивача. Крім цього, зазначили, що надати розрахунок заборгованості у розмірі, передбаченому ст.625 ЦК України, не мають можливості, так як це технічно не передбачено відповідними програмами банку. У звязку з зазначеним, суд ухвалив розглядати справу за відсутності представника позивача згідно поданої заяви.

Відповідач ОСОБА_1, яка про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином через свого представника (а.с.56,57 т.2), в судове засідання не заявилася, надаши суду заяву, згідно якої просила розглянути справу без її участі за участю адвоката ОСОБА_3 (а.с.113 т.1).

Представник відповідача - адвокат ОСОБА_3, який діє від імені відповідача ОСОБА_1 на підставі укладеного договору про надання правової допомоги від 07 грудня 2014 року (а.с.76-77), який про час та місце слухання справи повідомлений належним чином згідно розписки про отримання повістки (а.с.57 т.2) в судове засідання 21 грудня 2015 року надав письмову заяву, згідно якої позовні вимоги не визнав, просив розглянути справу за його відсутності (а.с.63 т.2).

В судовому засіданні 24 листопада 2015 року позов не визнав та пояснив, надавши суду і письмові заперечення проти позову від 29 грудня 2014 року та від 03 грудня 2015 року (а.с.70-74 т.1, 44-53 т.2), згідно яких не оспорював факт укладання відповідачкою з позивачем договору №040-Р/002396 про відкриття карткового рахунку, надання і використання платіжної картки, згідно з умовами якого банк відкрив останній платіжну картку №4476 0701 0015 9219, яку видав 03 червня 2008 року, строком на 2 роки, тобто строк дії картки визначено до травня 2010 року, а іншої картки їй не видавали. За договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії №051/08-ФЛ/11 їй було надано кредит шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії в сумі 5000 гривень строком до 05 квітня 2010 року. Жодних коштів після закінчення строку дії картки 31 травня 2010 року відповідачка від банку не отримувала.

Рішенням Солонянського районного суду від 17 листопада 2010 року у справі №2-1630/10 з ОСОБА_1 було стягнуто заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії в сумі 3911 гривень 50 копійок, яке нею не оскаржувалось та було виконане добровільно згідно постанови про закінчення виконавчого провадження від 16 червня 2011 року у звязку з фактичним повним виконання. Пізніше, заочним рішенням Солонянського районного суду від 10.09.2012 року у справі №0438/1656/2012 було стягнуто з відповідачки заборгованість за тими ж договорами вже у сумі 1513 гривень 65 копійок, яке нею не оскаржувалась та було виконане добровільно, про що свідчить закінчення виконавчого провадження від 25 січня 2013 року, однак банк у вересні 2014 року втретє звертається з позовом до суду про стягнення заборгованості за спірними договорами, при цьому його твердження про те, що після 08.06.2012 року по 11.09.14 року відповідачка користувалась грошовими коштами банку є хибними, так як всю суму основної заборгованості за кредитними коштами вона погасила за рішенням суду від 17.10.2010 року і більше грошових зобовязань за ними не виникало, а банк замовчує перед судом наявність двох рішень суду, в тому числі і від 10.09.2012 року, при цьому намагається стягнути з відповідача відсотки нараховані на відсотки у сумі вже майже вдвічі більшій від суми кредитної лінії.

Крім цього, зазначив, що відповідно до п.3.5 договору карткового рахунку встановлено, що перевипуск картки на новий строк здійснюється за письмовою заявою, наданою в банк не пізніше ніж за 45 днів до закінчення строку дії договору, а оскільки такі дії відповідачем не вчинялись, то тарифи, опубліковані позивачем у грудні 2011 року не були доведені до відома ОСОБА_1 та не підписані нею. Також вважав, що не можуть бути прийняті доводи позивача щодо користування відповідачем несанкціонованим овердрафтом та у звязку з цим зміни відсотків до 60%, оскільки платіжною карткою відповідач могла скористатися лише в межах строку дії платіжної картки, тобто до 31 травня 2010 року, з дня спливу строку дії якої минуло 4 роки, при цьому в розрахунку заборгованості позивач зазначає, що заборгованість по кредиту відсутня, то з якої ж тоді суми обчислювались відсотки.

Стосовно стягнення пені в сумі 6 364 гривні 27 копійок, то позивачем не зазначено ні суму заборгованості, з якої позивач здійснив розрахунок пені, а ні договору чи його положень чи норм законодавства, на підставі яких банк бажає стягнути з відповідача зазначену пеню в сумі 6364 гривні 27 копійок, розмір якої є несправедливим та не співмірним зважаючи на те, що відповідач вже двічі сплатила борг за рішенням суду, а тому такі вимоги є зловживанням та маніпуляцією правовими нормами. З посиланням на постанову Верховного суду України від 19.03.2014 року у справі №6-14цс14 та №6-127цс14 подав до суду заяву (а.с.78-79 т.1), яка викладена також і у запереченнях проти позову (а.с.70-74 т.1, 50-52 т.2), про застосування строку позовної давності стягнення суми пені, оскільки вважає, що відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України річний строк позовної давності сплив ще 05 квітня 2011 року, так як з дня закінчення строку дії платіжної картки в травні 2010 року відповідачка не мала можливості користуватися коштами на кредитному рахунку 2013 року, а у банку є не більше трьох років, щоб стягнути з власника карткового рахунку плату за обслуговування картки і залишок за позикою, а сплив строку позовної давності є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог з зазначених в запереченнях підстав.

Представник позивача надав письмові пояснення на заперечення представника відповідача від 29 грудня 2014 року та на заяву про застосування строку позовної давності, в яких зазначив, що представник відповідача плутає поняття платіжна картка та картковий рахунок, а кредитні кошти були перераховані на картковий рахунок, який відповідно до умов договору про відкриття карткового рахунку №040-Р/002396, не закритий і строк його дії згідно п.10.1 - на невизначений строк. Стосовно надання розрахунку по нарахованих відсотках по простроченій (несанкціонованій) заборгованості, то зазначив, що підставою для їх нарахування є розділ 4 договору №051/08-ФЛ/11, а підставою для нарахування пені є п.6.1 цього ж договору, згідно якого за прострочення повернення кредитних ресурсів або сплати процентів відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення. Згідно письмових заперечень на заяву представника відповідача про застосування позовної давності вважає, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора не припиняє правовідносин сторін по укладеним договорам, не звільняє відповідача від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє позивача від отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України. За час слухання справи та добровільного виконання рішення суду продовжували діяти умови укладених договорів, нараховувались проценти за користування кредитними коштами, а тому за період з 08 червня 2012 року до 11 вересня 2014 року утворилася заборгованість по нарахованих відсотках та пеня, які підлягають стягненню з відповідача (а.с.89-112 т.1).

У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд у відповідності з ч.2 ст.197 ЦПК України ухвалив здійснювати розгляд справи у відсутність сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, але не зявились в судове засідання, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, а згідно ч.3 даної статті обставини, встановлені судовим рішення у цивільній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якого встановлено ці обставини.

крім випадків встановлених цим законом.

Згідно ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а відповідно до вимог ст.599 цього Кодексу зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), а відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, а також сплата неустойки (штрафу, пені), якою відповідно до ст.549 ЦК України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання і право на яку згідно ст. 550 ЦК України виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобовязання.

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення зміну, або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст договору відповідно до ст.628 ЦК України становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Однією із різновидностей зобовязання є кредитний договір, укладений згідно положень ст.ст.1046-1050,1054-1055 ЦК України, який відповідно до ст.629 ЦК України є обовязковим до виконання сторонами.

Частиною 1 ст.1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 даної статті передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 Глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч.2 ст.1050, ч.2 ст.1054 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок повернути кредит частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів.

Судом встановлено, що 29 травня 2008 року між ВАТ Банк Фінанси та Кредит (правонаступником якого є ПАТ Банк Фінанси та Кредит (а.с.24-33 т.1) та ОСОБА_1 був укладений договір №040-Р/002396 про відкриття карткового рахунку, надання і використання платіжної картки, згідно п.1.1 якого позивач відкрив відповідачу картковий рахунок № 4476 0701 0015 9219 і надав відповідну платіжну карту Vіsа Еlесtron строком на два роки, а згідно п. 4.6.2 договору передбачено списання з вказаної карти сум комісійної винагороди по платіжних картках відповідно до Тарифів банку за відкриття, дворічне обслуговування картрахунку і платіжних карток, згідно з Тарифами банку, які передбачені в п. 3 вказаних Тарифів (а.с.7-8,9 т.1).

Пунктами 5.1, 5.4 договору встановлено, що відповідач зобовязаний не допускати виникнення несанкціонованого овердрафту і несе відповідальність за його виникнення та при виникненні несанкціонованого овердрафту зобовязаний платити нараховані на суму заборгованості відсотки в розмірі встановленому Тарифами банку, а саме п. 3.14 Тарифів - в розмірі 40%, які є додатком до цього договору (а.с.9 т.1) .

Згідно п.п.6.1.4, 10.5 банк зобовязується повідомляти держателів карток про зміну тарифів через всеукраїнські засоби масової інформації або поштою, або особисто (на свій вибір), при цьому на виконання зазначених положень позивач змінив умови вказаного договору в частині плати за несанкціонований овердрафт опублікував оголошення 13 грудня 2011 року в засобах масової інформації в газеті Урядовий курєр № 232 (а.с.34-35 т.1), але в оголошенні тарифи не зазначено, а лише зазначалось, що відповідно до укладених договорів про відкриття карткового рахунку надання і використання платіжної картки з 04 січня 2012 року банк змінює тарифи по платіжних картках. Зміни стосуються плати, яку нараховує банк за користування несанкціонованим овердрафтом, та плат за розрахунковими операціями з платіжними картками, що імітуються в рамках програм «Гроші Є» та «Ульотная картка». Для детального ознайомлення зі змінами можна звертатися в будь-яке відділення банку, а з зазначеного вбачається, що конкретна зміна тарифів та розмір платежів до користувачів платіжних карток доведено не було, в той час як з тарифами, які є додатками до договору №040-Р/002396 відповідач була ознайомлена особисто, про що свідчить її підпис у розписці (а.с.9 т.1).

Відповідно до розписки про отримання картки (а.с.10 т.1) відповідач отримала картку №4476 0701 0015 9219 зі строком дії до травня 2010 року (а.с.75 т.1) та згідно умов договору уповноважувала банк самостійно проводити списання коштів протягом двох років (п.4.6), а договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і є укладеним на невизначений строк (п. 10.1- а.с.7-8 т.1).

Судом також встановлено, що 03 червня 2008 року між ВАТ Банк Фінанси та Кредит (правонаступником якого є ПАТ Банк Фінанси та Кредит) та ОСОБА_1 був укладений договір №051/08-ФЛ/11 про відкриття відновлювальної кредитної лінії, відповідно до п.2.1 якого банк надав відповідачеві в тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, терміновості, платності кредитні ресурси щляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії на картковий рахунок, передбачений договором -1, з розміром кредитного ліміту 5000 гривень 00 копійок зі сплатою 22% річних, а відповідач зобовязався повністю повернути отримані кошти в строк до 05 квітня 2010 року (а.с.11-13).

Пунктом 6.1 договору передбачено, що за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати відсотків, позичальник сплачує банку пеню із розрахунку 1% від простроченої суми за кожен день прострочення (а.с.12 оборот).

Судом встановлено, що заочним рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2012 року у справі №0438/1656/2012 за позовом ПАТ банк Фінанси та кредит до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідача станом на 07 червня 2012 року було стягнуто 969 гривень 07 копійок заборгованості по кредиту та 544 гривні 58 копійок нарахованих відсотків, а всього - 1513 гривень 65 копійок та судові витрати у справі (а.с.5-6,169-170 т.1), а рішення суду виконано відповідачем 25 січня 2013 року (а.с.16-17,171-172 т.1), при цьому у вказаному рішенні зазначено, що рішенням Солонянського районного суду від 17 листопада 2010 року у справі №2-1630/2010 було стягнуто з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість станом на 20 жовтня 2010 року по кредиту в сумі 969 гривень 07 копійок та нарахованих відсотках в сумі 544 гривні 58 копійок (а.с.6 т.1), що також підтверджується копією рішення суду, що набрало законної сили (а.с.166-167 т.1), яке було виконано відповідачем 16 червня 2011 року згідно постанови державного виконавця про закриття виконавчого провадження від 16 червня 2011 року (ас.53-54,168 т.1).

Статтею ст.1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлено договором, а згідно ст.530 ЦК України, якщо в зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк. У разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, зокрема, сплата неустойки (пені).

Відповідно до ч. 1 ст.598 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Ці підстави зазначені у ст.ст. 599,600,604-609 ЦК України, відповідно до яких зобовязання припиняється, зокрема, виконанням проведеним належним чином, а належним є виконання зобовязання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обовязки сторін зобовязання.

У п.17 постанови Пленума Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» розяснено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статі 625 ЦК України, оскільки зобовязання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526,599 ЦК України.

Той же час, судом встановлено, що рішення Солонянського районного суду від 17 листопада 2010 року у справі №2-1630/2010, яким було стягнуто з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за спірними кредитними договорами станом на 20 жовтня 2010 року, в тому числі по кредиту в сумі 969 гривень 07 копійок та нарахованих відсотках в сумі 544 гривні 58 копійок та заочне рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2012 року у справі №0438/1656/2012 за позовом ПАТ банк Фінанси та кредит до ОСОБА_1 про стягнення за спірними кредитними договорами заборгованості станом на 07 червня 2012 року в загальному розмірі в сумі 1513 гривень 65 копійок (а.с.5-6,166-167,169-170 т.1) було виконано відповідачем 16 червня 2011 року (ас.53-54,168 т.1) та 25 січня 2013 року (а.с.16-17,171-172 т.1), а зазначене свідчить про те, що відповідачем ОСОБА_1 виконання зобовязань за кредитними договорами проведено належним чином відповідно до вимог статей 526,599 ЦК України, при цьому за кожним з рішень суду стягнення заборгованості було проведено після закінчення строку дії платіжної картки № 4476 0701 0015 9219, яка була видана позивачем відповідачеві зі строком дії до травня 2010 року (а.с.10, 75 т.1), і доказів видачі іншої картки позивачем суду не надано.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів на встановлений договором або законом.

Позивачем на підтвердження позовних вимог наданий розрахунок пені за прострочену заборгованість за період з 08.06.2012 року по 11.09.2014 року (а.с.14-15 т.1), з якого вбачається, що станом на 11 вересня 2013 року мається заборгованість по нарахованих відсотках по простроченій (несанкціонованій) заборгованості в сумі 2360 гривень 51 копійка, при цьому її розмір станом на 31.08.2013 року складав 1265 гривень 23 копійки, на яку в послідуючому в період з 11 вересня 2013 року по 11 вересня 2014 року і була нарахована пеня в загальному розмірі 6364 гривні 27 копійок. В той же час, згідно цього ж розрахунку (а.с.14) вбачається, що в період з 08.06.12 року по 11.09.14 року відповідачка кредитними коштами не користувалась, заборгованість у відповідача по кредиту відсутня, а звідки виникла заборгованість по нарахованих відсотках по простроченій (несанкціонованій) заборгованості з розрахунку позивача не вбачається, як не надано позивачем і інших доказів виникнення такої заборгованості. Більш того, згідно поданої до суду позивачем письмової заяви від 10 грудня 2015 року за підписом представника ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності від 23 вересня 2015 року (а.с.42,60 т.2), зазначено, що надати розрахунок заборгованості у розмірі, передбаченому ст.625 ЦК України, позивач не може, так як це технічно не передбачено відповідними програмами банку.

Як вбачається з зазначеного розрахунку, позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором позивачем заявлено не як відповідальність за невиконання зобовязань за кредитним договором відповідно до положень ч.2 ст.625 ЦК України, а як заборгованість, що виникла з умов кредитного договору.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу

Статтею 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки, а ч.2 ст. 258 ЦК України - спеціальна позовна давність в один рік, яка застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Як зазначено в правових висновках Верховного суду України, в тому числі у рішеннях, постановлених 19 березня 2014 у справі №6-14цс14 та №6-127цс14 від 22 жовтня 2014 року, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, а автоматичне неодноразове продовження дії картки не змінює терміну виконання кредитного зобовязання, отже продовження дії картки для настання кінцевого терміну повернення заборгованості значення немає. Подальше продовження дії картки є способом виконання зобовязання щодо повернення простроченого кредиту, процентів і неустойки. В разі, якщо що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України).

Судом встановлено, що згідно укладеного між сторонами 29 травня 2008 року договору №040-Р/002396 про відкриття карткового рахунку, надання і використання платіжної картки (а.с.7-9 т.1) позивач відкрив відповідачу картковий рахунок № 4476 0701 0015 9219 і надав відповідну платіжну карту Vіsа Еlесtron строком на два роки, тобто до травня 2010 року, при цьому строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця (а.с.75 т.1).

Відповідно до укладеного між сторонами 03 червня 2008 року договору №051/08-ФЛ/11 про відкриття відновлювальної кредитної лінії банк надав відповідачеві в тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, терміновості, платності кредитні ресурси шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії на картковий рахунок, передбачений договором -1, з розміром кредитного ліміту 000 гривень 00 копійок зі сплатою 22% річних, а відповідач зобовязався повністю повернути отримані кошти в строк до 05 квітня 2010 року (а.с.11-13), при цьому карта Vіsа Еlесtron № 4476 0701 0015 9219 надана відповідно до договору №040-Р/002396 про відкриття карткового рахунку, надання і використання платіжної картки від 29 травня 2008 року.

Таким чином, за спірними кредитними договорами сторонами строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, строк дії платіжної картки встановлено травень 2010 року, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено 05 квітня 2010 року, а зазначене свідчить про те, що позивачем пропущено і строк позовної давності на звернення з даним позовом до суду, оскільки позивач звернувся до суду з позовом 18 вересня 2014 року (а.с.2 т.1), у звязку з чим суд за заявою представника відповідача застосовує до даних правовідносин зазначений строк та приходить до висновку, що це є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки здійснення відповідачкою платежів на виконання рішення суду не перериває строку позовної давності.

Таким чином, в задоволені позову необхідно відмовити як по суті позовних вимог, так і у звязку з пропуском строку позовної давності

Згідно ст. 88 ЦПК України у звязку з відмовою у задоволенні позову, витрати по справі покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.257, 258, 266, 267, 525, 526, 550, 530, 549, 598, 599, 600, 604-609, 610-611, 626, 628, 1046-1050, 1054 ЦК України, ст.10, 11, 60, 88, 131, 208, 212-215, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову публічного акціонерного товариства Банк Фінанси та Кредит до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Солонянський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 28 грудня 2015 року.

Головуючий: суддя