Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2015 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Жарікова О. В. ,

при секретарі Гавриш О. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 3 в м. Біла Церква справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором про надання споживчого кредиту,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з цивільним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором про надання споживчого кредиту, обґрунтувавши свої вимоги тим, що 04.06.2008 року між ПАТ «УркСиббанк» та відповідачем ОСОБА_3 було укладено кредитний договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно якого позичальник отримав кредит в розмірі 30 300 доларів США 00 центів, під 14% річних. В забезпечення виконання грошових зобовязань по кредитному договору, було передано в заставу рухоме майно, а саме: Citroen U9 Jumper, рік випуску 2008, колір білий, тип ТЗ фургон малотонажний В, номери агрегатів: шасі VIN VF7YCBMFC11376106, державний номер НОМЕР_1. 04.06.2008 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 209020. Банком, 14.08.2014 року відповідачам були відправлені вимоги про дострокове повернення кредиту та процентів у звязку з неналежним виконання умов кредитного договору.

Станом на 17.09.2014 року загальний борг позичальника перед ПАТ «УкрСиббанк» за кредитним договором становить 60 214,15 доларів США, що в еквіваленті становить 782 071 гривню 62 коп.. Вказаний позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість в сумі 60214,15 доларів США, що в еквіваленті становить 782 071,62 грн. та судові витрати.

20.04.2015 року ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» уклали договір факторингу № 17, згідно якого останній набув право нового кредитора до ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 04.06.2008 року та до ОСОБА_2 за договором поруки № 209020 від 04.06.2008 року, що підтверджується копією договору факторингу та копією витягу з реєстру боржників. За викладених обставин, ухвалою суду від 07.10.2015 року здійснено заміну позивача з ПАТ «УкрСиббанк» на ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

Позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів 60 214,15 доларів США, що в еквіваленті становить 782 071 грн. 62 коп. та 3 654,00 грн. витрат понесених на сплату судового збору.

Представник позивача в судове засідання не зявився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлені належним чином, надіслали до суду клопотання, в яких просять суд розглянути справу без участі представника позивача, позов підтримує в повному обсязі, а, також, просить суд стягнути з відповідачів додаткові судові витрати, пов»язані з викликом відповідача до суду.

Відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 в судове засідання не зявилися, про місце, час та дату розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили. Представник відповідача ОСОБА_1, ОСОБА_4, що діє згідно довіреності в судове засідання не зявився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлено належним чином, позов не визнав, подав до суду, через канцелярію суду заперечення на позов та письмові пояснення, в яких позовні вимоги вважає безпідставними, просив відмовити в їх задоволенні. Заперечуючи проти задоволення позову ОСОБА_4 посилався на те, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту свого порушеного права, оскільки останній мав змогу забезпечити виконання зобовязання шляхом звернення стягнення на предмет застави, чого зроблено не було. Крім того, в письмових поясненнях він просить суд застосувати строки позовної давності і відмовити в задоволенні позову як необґрунтованого..

Суд, оглянувши та дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 04.06.2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та відповідачем ОСОБА_1, а не відповідачем ОСОБА_3, як вказано в позовній заяві, було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, на підставі якого позичальнику було надано кредит в сумі 33 300,00 доларів США, строком до 04.06.2013 року, згідно з графіком погашення кредиту, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14,0% річних. Відповідач ОСОБА_1 умови договору не виконала, та сума заборгованості відповідача перед позивачем, як зазначено в позові, становить станом на 17.09.2014 року 60214,15 дол. США, що в еквіваленті становить 782 071 грн. 62 коп.. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 04.06.2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 209020, відповідно до якого поручитель взяв на себе зобов'язання нести солідарну з боржником відповідальність в разі невиконання умов кредитного договору. Крім того, між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір застави транспортного засобу № 129003 від 04.06.2008 року, відповідно до якого вона передала в заставу рухоме майно, а саме: Citroen U9 Jumper, рік випуску 2008, колір білий, тип ТЗ фургон малотонажний В, номери агрегатів: шасі VIN VF7YCBMFC11376106, державний номер НОМЕР_1. Відповідачам було направлено вимоги про погашення заборгованості, однак, вимоги банку залишені без задоволення.

Відповідно до п. 1.1 договору, банк зобовязався надати позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті, в сумі 33300,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 161571 гривень 60 копійок за курсом НБУ на день укладення договору, а позичальник зобовязався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі.

Відповідно до п. 1.2.2 договору, позичальник зобовязаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту, але в будь-якому випадку не пізніше 04.06.2013 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього договору та/або згідно умов відповідної угоди сторін.

Відповідно до п. 1.3.1 договору, за використання кредитних коштів у межах встановленого строку кредитування, процентна ставка встановлюється у розмірі 14,00 % річних. Після закінченню 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту та кожного наступного місяця кредитування, процентна ставка підлягає перегляду, відповідно до умов п. 10.2 договору.

Відповідно до п. 1.3.2 договору, сторони домовились, що за умовами договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої із обставин, які передбачені п. 10.2 договору.

Відповідно до п. 1.3.5 договору, позичальник згідно умов договору сплачує банку комісію у національній валюті за надання кредиту у розмірі 2 %.

Відповідно до п. 1.4 договору цільове призначення (мета) кредиту : придбання автомобіля марки CITROEN.

Відповідно до п. 4.1. договору, позичальник зобовязалася використовувати кредит на зазначені у цьому договорі цілі, а також повернути суму кредиту, і сплатити плату за кредит й інші грошові платежі на рахунок банку в порядку та на умовах, передбачених цим договором.

Позичальник ОСОБА_1 зобов'язувалася повернути в повному обсязі одержаний кредит, сплатити проценти, та інші платежі, нараховані за обслуговування кредиту.

З матеріалів справи вбачається, що в забезпечення виконання зобовязань позичальника за кредитним договором, між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 04.06.2008 року було укладено договір поруки № 2090020.

Як передбачено п.1.1 вказаного договору, поручитель зобовязується відповідати перед кредитором за невиконання ТОВ «БЗБВ «Моноліт», а не ОСОБА_1, яка уклала кредитний договір усіх його зобовязань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту, укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Відповідно до п. 1.2 договору поруки, поручителю добре відомі усі умови вищезазначеного основного договору.

Відповідно до п. 1.3 договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобовязаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу (в т.ч. суми кредиту, регресу), сплату процентів, комісій відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору.

Відповідно до п. 1.4 договору поруки відповідальність поручителя і боржника є солідарною.

Відповідно до п. 3.1. договору, цей договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до повного припинення всіх зобовязань боржника за основним договором.

Відповідно до п. 4.2. договору, у випадку невиконання боржником своїх зобовязань за основним договором та наявність між поручителем та кредитором зустрічних однорідних зобовязань, вони можуть бути припинені заліком у сумі зобовязань поручителя.

В суді також було встановлено, що боржник ОСОБА_5 не виконала умови кредитного договору щодо своєчасного повернення основної суми кредиту та сплати відсотків за користування кредитом.

Наведене підтверджується розрахунком кредиторської заборгованості, який надано позивачем.

14.08.2014 року відповідачам направлено вимоги про погашення заборгованості, однак, станом на 17.09.2014 року, вимоги банку залишені без задоволення.

Позивач просив суд стягнути суму заборгованості за кредитним договором, судові витрати з боржника та поручителя солідарно.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона /боржник/ зобовязана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію/передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

В ст.610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання /неналежне виконання/.

За ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

Згідно ч. 2 ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників /солідарних боржників/ кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі.

Виконання солідарного обов'язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов'язок решти солідарних боржників перед кредитором.

За ст.544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу /регрес/ до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Як вбачається з доданих до справи документів, в забезпечення виконання грошових зобовязань по кредитному договору, було передано в заставу рухоме майно, а саме: Citroen U9 Jumper, рік випуску 2008, колір білий, тип ТЗ фургон малотонажний В, номери агрегатів: шасі VIN VF7YCBMFC11376106, державний номер НОМЕР_1, що підтверджується копією договору застави транспортного засобу №129003 від 04.06.2008 року.

Станом на 17.09.2014 року загальний борг позичальника перед позивачем ПАТ «Укрсиббанк» за кредитним договором становив 60 214,15 доларів США, що в еквіваленті становить 782 071 гривню 62 коп., з яких: заборгованість за кредитом 28 105 дол. США 31 цент, що в еквіваленті становить: 365 036 грн. 54 коп.; заборгованість по процентам 24 430,46 дол. США 46 цент., що в еквіваленті становить 317 306 грн. 97 коп.; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом 4 286,39 дол. США 39 центів, що в еквіваленті становить 55 672 грн., 35 коп., пеня за несвоєчасне погашення заборгованості про процентам: 3 391, 99 дол. США 99 центів, що в еквіваленті становить 44 055 грн. 76 коп.. Розрахунок утвореної заборгованості міститься в матеріалах справи. Кредитний договір між позивачем та ОСОБА_1, укладено 04.06.2008 року, остання плата заборгованості за кредитом була здійснена 31.05.2010 року в сумі 441 долар США 95 центів, що підтверджується розрахунком заборгованості наданим позивачем.

Оскільки обґрунтованої заяви про зменшення розміру неустойки відповідачами та представником відповідача зроблено не було, то суд не знаходить підстав для її зменшення. Аналогічна позиція викладена і в п.27 ППВСУ України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до якого, положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через неспівмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу.

Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

Суд критично оцінює доводи представника відповідача щодо неналежного способу захисту порушеного права позивачем, з огляду на таке.

Відповідно до п.9 ППВСУ України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

20.04.2015 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» було укладено договір факторингу № 17, відповідно до якого, останній набув прав нового кредитора до ОСОБА_1 за укладеним кредитним договором та ОСОБА_2 за договором поруки.

Як вбачається з копії витягу з Реєстру боржників до договору факторингу № 17 від 20.04.2015 року, ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» отримала право вимоги до ОСОБА_1 та до ОСОБА_2.

Разом з тим, суд позбавлений можливості перевірити суми, право на стягнення яких перейшло від ПАТ «УкрСиббанк» до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія». З копії витягу з Реєстру боржників до договору факторингу № 17 від 20.04.2015 року вбачається, що ОСОБА_1 має заборгованість в валюті в сумі 57 476,05, сума простроченого основного боргу за кредитом у валюті 28 105,31, сума прострочених процентів в валюті 29 020,99. В даному додатку не вбачається в якій саме валюті зазначено суми, та не додано жодних розрахунків на підтвердження заявлених сум боргу. Крім того, відповідно до позовної заяви, де заявлялися позовні вимоги ПАТ «Укрсиббанк» до відповідачів вказано суму боргу 60214,15 доларів США, що еквівалентно 782071,62 грн., тобто в матеріалах справи зазначені різні суми заборгованості у відповідачів за кредитним договором, що не дає можливості встановити наявну заборгованість.

Крім того, заслуговує на увагу заява представника відповідача щодо застосування строків позовної давності з огляду на таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина пята статті 261 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлена законодавцем тривалістю у три роки(ст.257 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 здійснила останній платіж за наданий кредит 31.05.2010 року в сумі 441,95 доларів США, що вбачається з наданої позивачем довідки-розрахунку заборгованості за кредитом.

Отже, ПАТ «УкрСиббанк» 04.06.2010 року мав отримати черговий платіж по кредиту, однак, проплати здійснено не було, і тому ПАТ «УкрСиббанк» не отримавши черговий платіж по кредитному договору від ОСОБА_1 обєктивно міг дізнатись про порушення свого права як кредитодавця. Разом з тим, дана позовна заява ПАТ «УкрСиббанк» датована 02.10.2014 року, тобто з моменту коли ПАТ «УкрСиббанк» дізнався про порушення своїх прав і до моменту звернення до суду з вказаним позовом пройшло більше встановленого законодавцем трирічного строку, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Враховуючи встановлені обставини по справі та вимоги закону щодо спірних правовідносин, суд вважає, що позивачем заявлені позовні вимоги не доведені.

Крім того, як вже зазначалося, 04.06.2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 209020. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники(ч.1ст.554 ЦК України). ОСОБА_1 здійснила останній платіж за наданий кредит 31.05.2015 року в сумі 441,95 доларів США, що вбачається з наданої позивачем довідки-розрахунку заборгованості за кредитом.

Відповідно до ч.4 ст.599 ЦК України, якщо строк договору поруки не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить до поручителя вимоги.

Банком, 14.08.2014 року відповідачам були відправлені вимоги про дострокове повернення кредиту та процентів у звязку з неналежним виконання умов кредитного договору, однак останні не було вручені адресатам та повернулись за закінченням терміну зберігання.

Виходячи з тотожної природи зобовязань, які регулюються реченнями першим і третім частини четвертої статті 559 ЦК України та реченням другим частини четвертої цієї статті, правову конструкцію частини четвертої статті 559 ЦК України, викладену в одному абзаці, ототожнює правову природу усіх зобовязань, преклюзивність строку дії договору поруки, необхідно дійти висновку, що такою вимогою може бути лише позов, заявлений кредитором до поручителя в судовому порядку, оскільки предявлення іншої вимоги суперечить правовій природі поруки як строкового зобовязання.

Отже, непредявлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обовязку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобовязанням.

Звернення до суду після спливу передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку є підставою для відмови в позові у звязку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя.

Враховуючи встановлені обставини по справі та вимоги закону щодо спірних правовідносин, суд вважає, що позивачем заявлені позовні вимоги належним чином доведені в повному обсязі не були. Позивачем пропущено строк позовної давності для звернення з вказаним позовом до відповідача ОСОБА_1. Крім того, позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до поручителя ОСОБА_2 з вказаним позовом, і тому його порука вважається припиненою, і задоволення позову шляхом стягнення з ОСОБА_2Б заборгованості, як з солідарного боржника, не вбачається можливим.

Таким чином, в задоволенні позову слід відмовити.

Крім того, на підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне залишити судові витрати за позивачем.

На підставі вищекладеного, керуючись ст. ст. 256, 258, 261, 267, 509, 526, 543, 553, 554, 610, 611, 625, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 88, 209, 212, 212-215, 294, 296 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором про надання споживчого кредиту, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя ОСОБА_6