РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2015 року м. Київ

Солом'янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Українця В.В.

при секретарі Кошар А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта", третя особа ОСОБА_2 про визнання наказу незаконним, скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

09 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернувся в суд з зазначеним позовом до Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта".

Свої вимоги мотивує тим, що наказом № 726/к від 26 грудня 2013 року його прийнято на посаду заступника керівника апарату з питань діяльності філіалів УДППЗ "Укрпошта".

Наказом виконуючого обов'язки генерального директора УДППЗ "Укрпошта" від 12 серпня 2014 року № 729/к його звільнення з цієї посади з 14 серпня 2014 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін.

Вважає, що таке звільнення є незаконним, оскільки: по-перше, заява про його звільнення за згодою сторін була написана ним під дією морального та психологічного тиску з боку керівництва відповідача в період перебування його у відпустці; по-друге, оговтавшись від натиску керівництва підприємства, він фактично через 15 хвилин того ж дня написав заяву про відкликання заяви про звільнення з займаної посади; по-третє, трудовий договір припиняться за п. 1 ст. 36 КЗпП України лише за наявною домовленості сторін про підставу припинення трудового договору, якої фактично ніколи не було; по-четверте, відсутність наявного вільного волевиявлення на розірвання трудового договору з роботодавцем саме з 14 серпня 2014 року є порушенням норм Кодексу законів про працю України.

Просить суд ухвалити рішення, яким:

- визнати його звільнення з посади заступника керівника апарату з питань діяльності філіалів Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" згідно наказу від 12 серпня 2014 року № 729/к незаконним та скасувати його;

- поновити його на роботі в Українському державному підприємстві поштового зв'язку "Укрпошта" на посаді заступника керівника апарату з питань діяльності філіалів;

- стягнути з Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 серпня 2014 року по 09 грудня 2014 року.

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлений позов в повному обсязі та просив його задовольнити з наведених в ньому підстав. Пояснив суду, що про звільнення позивача повідомили усно. На підприємстві дії електронна система пропуску, проте електронний ключ позивача не працював, тому він не міг потрапити на свої робоче місце. Лише 21 листопада 2014 року йому видали трудову книжку, наказ про звільнення він отримав в середині грудня 2014 року. Зазначений наказ був виданий лише після того як він розписався про ознайомлення з ним. Разом з тим, ознайомитись з наказом 14 серпня 2014 року він не міг, оскільки з 04 серпня 2014 року по 20 серпня 2014 року перебував за межами України.

Представник відповідача вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню, підтримала письмові заперечення проти позову, що містяться в матеріалах справи (а.с. 19-22). Пояснила, суду, що подана позивачем заява про відкликання не може свідчити про незаконність звільнення позивача з підстав п. 1 ст. 36 КЗпП України, оскільки взаємної згоди між сторонами про анулювання домовленості щодо строку розірвання трудового договору не було. Листом від 04 серпня 2014 року відмовлено в анулюванні раніше досягнутої згоди про звільнення позивача за згодою сторін з 14 серпня 2014 року. Також позивачем не надано суду доказів на підтвердження факту написання ним заяви про звільнення за згодою сторін під моральним та психологічним тиском. Твердження ОСОБА_1 про те, що домовленості про підставу звільнення за згодою сторін фактично не було не відповідає дійсності, оскільки його волевиявлення на звільнення виражене у формі власноручно написаної заяви про звільнення з зазначенням часу проведення такого звільнення - після закінчення щорічної відпустки та підстави звільнення - за згодою сторін.

Третя особа - ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що наказом генерального директора УДППЗ "Укрпошта" від 26 грудня 2013 року № 726/к позивача призначено на посаду заступника керівника апарату з питань діяльності філіалів УДППЗ "Укрпошта" (а.с. 24).

Наказом виконуючого обов'язки генерального директора УДППЗ "Укрпошта" від 12 серпня 2014 року № 729/к ОСОБА_1 звільнено з посади заступника керівника апарату з питань діяльності філіалів УДППЗ "Укрпошта" з 14 серпня 2014 року на підставі п. 1 ст.36 КЗпП України, за угодою сторін (а.с. 25).

Підставою для видачі наказу про звільнення стала заява ОСОБА_1 від 25 липня 2014 року та згода власника (а.с. 26).

Відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Згідно з п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року № 9 судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Позивач зазначає, що звільнення є незаконним, оскільки заява про звільнення була написана під дією морального та психологічного тиск з боку керівництва; він фактично через 15 хвилин того ж дня написав заяву про відкликання заяви про звільнення; трудовий договір припиняться на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України припиняється лише за наявності домовленості сторін про підставу припинення трудового договору, якої фактично ніколи не було, а відсутність вільного волевиявлення на розірвання трудового договору є порушенням норм Кодексу законів про працю України.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

25 липня 2014 року ОСОБА_1 звернувся з заявою на ім'я виконуючого обов'язки генерального директора "УДППЗ "Укрпошта" ОСОБА_2, у якій просив звільнити його з роботи в останній день його щорічної відпустки за згодою сторін, а саме 14 серпня 2014 року (а.с. 26).

Не заслуговують на увагу доводи представника позивача про те, що не зрозуміло як відповідач отримав заяву позивача про звільнення, оскільки вона не була зареєстрована. Разом з тим, з заяви про звільнення, яка зберігається у відділі укомплектування та підготовки кадрів УДППЗ "Укрпошта", вбачається, що вона містить резолюцію ОСОБА_3 "До наказу" та погодження ОСОБА_4, що свідчить про її передачу до відділу кадрів.

Стороною позивача не надано будь-яких доказів того, що заява про звільнення за згодою сторін була написана під дією морального та психологічного тиску з боку керівництва. Такі посилання ґрунтуються лише на викладеному в позовній заяві та поясненнях представника позивача в судовому засіданні.

На спростування вимог позивача представник відповідача зазначила, що заява на звільнення від 25 липня 2014 року написана власноручно позивачем, містить його підпис та день проведення звільнення, що свідчить про вільне волевиявлення ОСОБА_1 на його звільнення з займаної посади саме на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Факт написання заяви стороною позивача не оспорювався.

Необґрунтованим є посилання сторони позивача на те, що трудовий договір припиняться за п. 1 ст. 36 КЗпП України лише за домовленістю сторін про підставу припинення трудового договору, якої фактично ніколи не було.

Підставою для припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України є угода сторін, і в заяві ОСОБА_1 вона зазначена (а.с. 26).

Останнім днем щорічної відпустки позивача відповідно до наказу від 24 липня 2014 року № 828/в було 14 серпня 2014 року (а.с. 27) та оскаржуваним наказом від 12 серпня 2014 року № 729/к ОСОБА_1 звільнено з посади саме з 14 серпня 2014 року (а.с. 25).

Не є підставою для визнання наказу про звільнення незаконним посилання позивача на те, що він через 15 хвилин того ж дня написав заяву про відкликання заяви про звільнення.

25 липня 2014 року ОСОБА_1 звернувся з заявою на ім'я виконуючого обов'язки генерального директора УДППЗ "Укрпошта" ОСОБА_2, у якій повідомив про те, що він відкликає свою заяву про звільнення від 25 липня 2014 року (а.с.6).

Листом від 04 серпня 2014 року позивача повідомлено про те, що УДППЗ "Укрпошта" прийнято рішення про відмову в скасуванні раніше досягнутої згоди (а.с. 28). Зазначений лист отримано ОСОБА_1 21 серпня 2014 року, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 30).

Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року № 9 роз'яснено, що анулювання домовленості про припинення трудового договору може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Таким чином, припинення трудового договору на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін має свої особливості, тобто є особливою формою припинення трудового договору, оскільки звільнення за даним пунктом можливе в разі досягнення взаємної згоди про це власника та працівника. Відповідно і відкликання заяви на звільнення можливе також лише в разі досягнення взаємної згоди власника та працівника на це.

Разом з тим, відповідачем відмовлено в задоволенні заяви позивача про відкликання згоди на звільнення за п. 1 ст. 36 КЗпП України, що свідчить про відсутність взаємної згоди на анулювання домовленості про звільнення.

Звертаючись в суд з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що звільнення є незаконним і він має бути поновлений на роботі, оскільки 25 липня 2014 року він відкликав свою згоду на припинення трудового договору з 14 серпня 2014 року, тобто з останнього дня його щорічної відпустки.

У відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України на запит суду щодо перетинання державного кордону України громадянином України ОСОБА_1 зазначено, що 06 серпня 2014 року позивач здійснив виїзд за межі України, а 20 серпня 2014 року здійснив в'їзд на територію України.

Вбачається, що з 14 серпня 2014 року позивач не міг приступити до роботи після відпустки, оскільки до 20 серпня 2014 року перебував за кордоном, що свідчить про його обізнаність про звільнення з роботи з цієї дати та про відсутність згоди відповідача на відкликання заяви про звільнення за п. 1 ст. 36 КЗпП України.

За таких обставин, звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог закону, тому не підлягають задоволенню його вимоги про визнання звільнення незаконним, скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись статтями 21, 36, 116, 232, 233, 235 КЗпП України, пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року № 9, статтями 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 169, 209, 212-215, 218, 223, 367 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта", третя особа ОСОБА_2 про визнання наказу незаконним, скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення коштів.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: