Справа № 2-339/13 Головуючий у І інстанції Скарлат О. І.
Провадження № 22-ц/780/1095/15 Доповідач у 2 інстанції Журба С.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Коцюрби О.П., Мережко М.В.,

за участю секретаря Химинець Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на нерухоме майно, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про витребування майна, звільнення приміщення та вчинення дій,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2012 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом, який мотивувала наступним:

01 липня 2011 року без згоди та без участі позивача було посвідчено договір дарування, згідно умов якого вона подарувала ОСОБА_3 приміщення магазину, що знаходиться за адресою: Київська область, АДРЕСА_1. Позивач зазначала, що вона перебувала у дружніх стосунках з приватним нотаріусом ОСОБА_4, якою й був посвідчений спірний договір. Оскільки та часто посвідчувала правочини з участю позивача, остання підписала чистий нотаріальний бланк. При цьому позивач не знала, що підписує бланк договору дарування спірного магазину, обдаровану ОСОБА_3 вона ніколи не бачила та не знає її. Крім того, позивач зазначила, що жодних документів для вчинення спірного правочину нотаріусу не подавала, наміру укладати договір дарування незнайомій особі у неї не було. Зважаючи на наведене, просила суд визнати спірний договір недійсним з моменту укладання та визнати за нею право власності на приміщення згаданого магазину.

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила витребувати у ОСОБА_2 спірний магазин, зобов'язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні нею приміщенням магазину шляхом його звільнення, зобов'язати вчинити дії щодо усунення перешкоди в користуванні приміщенням магазину шляхом його звільнення та внесення відповідних змін до ЄРДПОУ та Статуту ПП „Дніпро-Еліт" в частині зміни місце знаходження зазначеної юридичної особи на іншу адресу, а також стягнути з ОСОБА_2 судові витрати.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 29 грудня 2014 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Частково не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для її вирішення, просила рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні її позову та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог в повному обсязі. Обґрунтувала скаргу тим, що судом першої інстанції незаконно відмовлено у задоволенні її позовних вимог, суд не дав належної оцінки наданим доказам по справі. Зазначає, що вказане в оспорюваному договорі місце реєстрації ОСОБА_3 не відповідає її місцю реєстрації на час укладення договору. Крім того, згідно висновку експертного дослідження Науково-дослідного Експертно-криміналістичного центру Головного управління МВС України в Київській області від 16 вересня 2013 року № 46 підпис, рукописні записи від імені ОСОБА_3 на копії договору дарування (другий примірник) від 01 липня 2011 року, копії заяви приватному нотаріусу й копії довіреності на ім'я ОСОБА_5 виконані ймовірно різними особами, однак даний висновок судом першої інстанції не було взято до уваги. Відповідач ОСОБА_3 протягом всього часу розгляду даної справи Вишгородським районним судом жодного разу не з'явилася у судові засідання для відібрання вільних зразків її підпису для проведення експертизи в КНДІСЕ, що свідчить про її ухиляння від проведення експертизи. Позивач ОСОБА_2 вважає висновки суду такими, що не ґрунтуються на положеннях закону.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне:

У відповідності до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Перевіривши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду в повній мірі відповідає наведеним вимогам, підстави для його скасування чи зміни відсутні.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона не мала намір укладати договір дарування магазину, підписавши чистий бланк договору. Проаналізувавши доводи позивача та дослідивши обставини справи, суд першої інстанції визнав безпідставними наведені вище твердженнями позивача, з чим погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Ст. 10 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Аналогічна норма міститься і в ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами.

Зважаючи на те, що позивачем не було надано жодного доказу в підтвердження своїх тверджень про підписання нею чистого, без тексту нотаріального бланку, такі твердження суд першої інстанції цілком обґрунтовано визнав недоведеними. Більш того, вони спростовуються іншими обставинами справи, зокрема наявністю відповідних записів з підписами позивача в книзі реєстрації вчинення нотаріальних дій за 01.07.2011 року, замовленням та договором про надання послуг Вишгородським БТІ про проведення технічної інвентаризації для відчуження спірного приміщення, а також договором про видачу витягу з реєстру прав на нерухоме майно з підписом ОСОБА_2, які свідчать про послідовну та обдуману підготовку позивача до укладення правочину щодо відчуження спірного майна.

Також колегією суддів не можуть бути прийняті й посилання апелянта на недійсність договору через непідписання його обдарованою особою. З положень ст.ст. 626, 712 ЦК України договір дарування є одностороннім договором, який може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони. Таким чином, підписання договору дарування обдарованою особою чинним законодавством не передбачено й не може впливати на дійсність чи недійсність такого договору.

В обґрунтування своїх вимог позивач також зазначала, що фактично спірний договір так і не було укладено (що є іншою, відмінною від предмету позову - визнання договору недійсним, обставиною), оскільки фактичне прийняття обдарованою предмету дарування не було здійснене. З таким твердженням колегія суддів також погодитися не може. Як вбачається з положень ст. 722 ЦК України прийняття дарунка визначає не чинність чи нечинність (як і не факт укладення) договору дарування, а момент виникнення у обдарованого права власності на дарунок. Крім того, відповідно до ч. 2 зазначеної статті, прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів щодо приналежності предмета договору, вважається прийняттям дарунка. Як було встановлено в ході розгляду справи, оригінали документації на спірний магазин знаходяться у відповідача. При цьому позивач так і не надала жодного доказу в підтвердження своїх посилань на те, що такі документи нею були передані не обдарованій під час укладення договору, а були передані нотаріусу значно пізніше дати оспорюваного правочину. Таким чином зазначені твердження позивача залишилися недоведеними.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а його рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права. За таких умов передбачених законом підстав для скасування рішення суду при апеляційному розгляді не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді