Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 серпня 2015 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Шклярука Д.С.

при секретарі - Бєльченко Б.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк, Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», про визнання договору поруки недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із вищевказаним позовом та просить визнати недійсним договір поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року, а також стягнути з відповідача судові витрати по справі.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що оспорюваний договір поруки було укладено без його повідомлення, що суттєво збільшило обсяг його відповідальності за кредитним договором укладеним із ПАТ «КБ «ПриватБанк», оскільки збільшився термін звернення до суду порівняно зі строком, що встановлено чинним законодавством, а саме до 5 років.

Укладений договір поруки № 167 від 20.10.2010 року був необхідним відповідачам для звернення до суду із вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки строк передбачений ст. 257 ЦК України сплив, і правових підстав для стягнення із нього заборгованості за договором немає. Все це вказує на домовленість між відповідачами щодо стягнення з нього неправомірної вигоди.

За змістом ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Оспорюваний договір поруки безпосередньо впливає на його права та обовязки як позичальника, а відповідно до ст. 511 ЦК України зобовязання не створює обовязку для третьої особи у випадках встановлених договором; зобовязання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та/або кредитора.

Оскільки зазначеною нормою передбачене загальне правило участі третьої особи у зобовязанні, а саме зобовязання не повинно створювати обовязків для третьої особи, тобто не можна без згоди особи покласти на неї обовязок вчинити якусь дію або утриматися від вчинення такої дії, з урахуванням цього оспорюваний договір поруки не відповідає вимогам чинного законодавства, а тому є недійсним.

Статтею 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку.

З правового аналізу наведеної норми випливає, що природа поруки полягає у поєднанні волі боржника і поручителя відповідати спільно, а тому порука за договором передбачає волевиявлення як боржника, так і поручителя.

Оспорюваний договір поруки не відповідає зазначеним нормам Закону, а також суперечить поняттю договору відповідно до ст. 626 ЦК України, як домовленості двох або більше сторін, спрямованої на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків, що встановлює права і обовязки в т.ч. і для боржника (солідарна відповідальність), який не є стороною договору.

Він не надавав ПАТ «Акцент-Банк» будь-якої інформації про кредитний договір, а отже це свідчить про наявність домовленості між відповідачами про укладення договору поруки з метою отримання він нього неправомірної вигоди.

Згідно п. 9 договору відповідачі навмисно встановили збільшену позовну давність для звернення до суду з приводу договору поруки, оскільки строк позовної давності за кредитним договором сплив, а інших підстав для звернення до суду кредитор не має.

Окрім того викликають сумніви у повноваженнях гр. ОСОБА_2 директора юридичного департаменту ПАТ «КБ «ПриватБанк», який підписав оспорюваний договір, щодо можливості укладення договорів поруки та може свідчити про підписання договору не уповноваженою особою банку.

Представник позивача предявлений позов просив задовольнити у повному обсязі, а також просив стягнути судові витрати по справі.

Представник відповідача ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» заперечувала проти позову та просила у його задоволенні відмовити в повному обсязі посилаючись на обставини викладені у письмових запереченнях.

ПАТ «Акцент-банк» повідомлявся належним чином про місце та час судового розгляду, однак представник в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не сповістив.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, а також представника ПАТ «КБ «ПриватБанк», вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

01 березня 2004 року між позивачем та ПАТ «КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № ZOH0SK00000020 згідно з умовами банк надав позивачу кредит в розмірі 10000,00 грн. на термін 12 місяців, тобто по 28.02.2005 року включно.

20 жовтня 2010 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент Банк» було укладено договір поруки № 167, за умовами якого ПАТ «Акцент Банк», як поручитель, зобов'язався перед ПАТ КБ «ПриваБанк» відповідати солідарно в межах суми в 10000,00 гривень за невиконання позивачем обовязків за вищевказаним кредитним договором.

Відповідно до норм ст.ст. 3, 6, 11, 627 ЦК України, підставами для виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договір. При цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Різновидом договору є кредитний договір, договір поруки, які обов'язково укладаються в письмові формі (ст.ст. 553, 1054, 1055 ЦК України).

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ст.ст. 546, 547 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватись порукою. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватись виконання зобов'язання частково або в повному обсязі. Поручителем може бути одна або кілька осіб.

Статтею 554 ЦК України зазначено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою визнання недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1-3, 5 ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі, а також правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені.

Статтею 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Наведені позивачем та його представником обставини не можуть бути враховані судом як такі, що свідчать про недійсність оспорюваного договору поруки.

Відсутність згоди позивача та проінформованості позивача, як боржника за кредитним договором, без його повідомлення не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки згідно положень Параграфу 3 Глави 49 ЦК України, договір поруки укладається між кредитором і поручителем. При цьому законом не передбачено обовязковість погодження поруки із боржником, також як і його сповіщення, про укладення відповідного договору поруки.

Доводи позивача щодо відсутності у сторін спірного договору поруки наміру створити юридичні наслідки не можуть бути прийняті до уваги, оскільки носять характер особистих припущень.

Згідно ст.ст. 3, 6, 12, 627, 553, 554 ЦК України, розмір зобовязання поручителя може визначатися сторонами договору поруки на власний розсуд, і сторони такого договору, якими є кредитор та поручитель, не обмежені обовязком повідомити кредитора про це також як і не зобов'язані приймати до уваги думку інших учасників цивільно-правових відносин.

Судом встановлено, що спірний договір поруки містить посилання на додаток №1 до нього, в якому і викладені дані, достатні для індивідуалізації забезпечуваного порукою зобов'язання та виконання ПАТ «Акцент Банк» свого обов'язку як поручителя в межах 10000,00 гривень.

Окрім того, за змістом норми ст. 548 ч.1 ЦК України, зобов'язання є забезпеченим у випадку, якщо таке забезпечення передбачене законом або договором, яким встановлено вид забезпечення позову, порядок та умови забезпечення тощо.

Таким договором, на який посилається норма ст. 548 ч.1 ЦК України, може бути договір поруки.

В той же час, чинне цивільне законодавство, зокрема ст. 548 ЦК України, не містить обов'язку із зазначення в кредитному договорі посилань на необхідність укладення договорів із забезпечення зобов'язань за цим договором, в тому числі із певними суб'єктами цивільно-правових відносин.

Також при прийнятті рішення, слід звернути увагу на те, що боржник за основними кредитними угодами не є стороною договору поруки, не набуває в його рамках будь-яких прав і обов'язків.

Можливість виникнення будь-яких правовідносин між поручителем та боржником обумовлена виключно діями останнього в частині добросовісного та належного виконання забезпеченого порукою зобов'язання.

При цьому боржник, навіть при виникненні правовідносин із поручителем в порядку ст. 556 ЦК України, фактично не набуває нового для себе обов'язку, не збільшує його обсяг, оскільки фактично змінюється лише кредитор (ст. 512 ЦК України), а обов'язок щодо виконання боржником взятого на себе зобов'язання в цілому не збільшується.

Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що за змістом ст. 215 ч.3 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред'явлена однією із сторін або іншою заінтересованою особою, тобто особами, права яких вже порушені на момент звернення до суду і на права та обов'язки яких безпосередньо впливає оспорюваний правочин.

В той же час, оспорюваний договір не порушує цивільні права або інтереси позивача, який також не є стороною даного договору поруки.

При цьому, доказів порушення майнових прав позивача суду не надано.

Враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку, що підстави для застосування положень ст.ст. 215, 234 ЦК України відсутні, а отже в задоволенні позову необхідно відмовити.

В частині позову про стягнення витрат на правову допомогу слід відмовити, оскільки гр. ОСОБА_3 приймав участь у даній справі від імені позивача ОСОБА_1 як представник на підставі нотаріально посвідченої довіреності, яка є безоплатним правочином, а також з підстав відмови у задоволенні предявленого позову.

Керуючись п. 3 ч. 1 ст. 3, ст. ст. 3, 6, 12, 202, ч.ч. 1, 3, 5 ст. 203, ч. 3 ст. 215, ч. 1 ст. 216, ст. ст. 234, 553 - 559, 627, ч. 1 ст. 632 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60 - 61, 88, 212 -215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк», Публічного акціонерного товариства «Акцент Банк» про визнання договору поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року недійсним відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Д.С. Шклярук