Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" грудня 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ластовки Н.Д.,

при секретарях Фузік Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, державний нотаріус Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Трапєзнікова Зінаїда Олексіївна, Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунальне підприємство Київської міської державної адміністрації «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкт нерухомого майна», Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві, про визнання недійсним правовстановлюючих документів та визнання права власності, та за позовом третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Головне управління юстиції у м. Києві, про усунення від права на спадкування, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, ОСОБА_2, звертаючись з позовом до суду, просять визнати недійсним Свідоцтво про право власності на житло, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, видане 28.05.2008 року на ім'я ОСОБА_7 Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської ради Київської міської державної адміністрації на підставі Наказу від 19.05.2008 року № 835-С, зареєстроване Комунальним підприємством Київської міської державної адміністрації «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкт нерухомого майна» 13.06.2008 року та записане у реєстрову книгу № д125-139 за реєстровим № 464/30220а; визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом на ? квартири № 150, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, видане 18.07.2008 року ОСОБА_3 державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Трапєзніковою З.О. за реєстровим № 1-2415, зареєстроване Комунальним підприємством Київської міської державної адміністрації «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкт нерухомого майна» 31.07.2008 року та записане у реєстрову книгу № д125-140 за реєстровим № 464/30220а; визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом на ? квартири № 150, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, видане 18.07.2008 року ОСОБА_4 державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Трапєзніковою З.О. за реєстровим № 1-2413, зареєстроване Комунальним підприємством Київської міської державної адміністрації «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкт нерухомого майна» 31.07.2008 року та записане у реєстрову книгу № д125-140 за реєстровим № 464/30220а; визнати недійсним Договір дарування частини квартири, укладений ОСОБА_4 та ОСОБА_3, який посвідчений державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Трапєзніковою З.О. 11.10.2008 року за реєстровим № 1-3172 та зареєстрований Комунальним підприємством Київської міської державної адміністрації «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкт нерухомого майна» 04.11.2008 року та записаний у реєстрову книгу № д125-141 за реєстровим № 464/30220а; визнати право власності на 1/9 частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1; визнати право власності на 1/9 частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_2; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір 487,20 грн.

Позивачі мотивували свою позовну заяву тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2, не залишивши заповіту, померла мати відповідача ОСОБА_3, мати чоловіка позивачки ОСОБА_2 та бабуся позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_7, яка за життя у 1982 році як член ЖБК «Механізатор» в повному обсязі виплатила пайовий внесок на квартиру АДРЕСА_1 та відповідно до законодавства, діючого на час смерті спадкодавця, була єдиним власником зазначеної квартири. На момент смерті ОСОБА_7 в спірній квартирі були прописані та проживали: ОСОБА_4 - чоловік спадкодавця; відповідач ОСОБА_3 - старший син спадкодавця та ОСОБА_8 - молодший син спадкодавця. По закінченню шести місяців після смерті ОСОБА_7 та до моменту смерті її молодшого сина свідоцтво про право на спадщину за законом не було отримано жодним із спадкоємців. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер молодший син спадкодавця - ОСОБА_8, який був чоловіком позивачки ОСОБА_2 та батьком позивачки ОСОБА_1 14.04.1999 року за заявою позивачки ОСОБА_2 державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Шапченко М.І. була заведена спадкова справа № 217/1999 після смерті ОСОБА_8, та листом від 04.10.2011 року нотаріусом повідомлено позивачці ОСОБА_2 про необхідність надання нею правовстановлюючих документів на майно спадкодавця ОСОБА_8. Позивачі неодноразово звертались до відповідача з пропозицією оформити належним чином усі необхідні документи на спадкову квартиру, однак відповідач відмовлявся від даної пропозиції позивачів. Влітку 2014 року позивачка ОСОБА_2 випадково дізналась, що відповідачем здійснено реєстрацію права власності, і станом на день звернення з даним позовом до суду він є єдиним власником спірної квартири. Так, 28.05.2008 року на ім'я померлої ОСОБА_7, тобто через 14 років після смерті останньої, Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської ради Київської міської державної адміністрації на підставі Наказу від 19.05.2008 року № 835-С було видано Свідоцтво про право власності на житло на квартиру, яке 13.06.2008 року було зареєстровано КП Київської міської державної адміністрації «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкт нерухомого майна» та записано у реєстрову книгу № д125-139 за № 464/30220а. 18.07.2008 року державний нотаріус Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Трапєзнікова З.О. на підставі вказаного Свідоцтва про право власності на житло видала ОСОБА_4 та відповідачу ОСОБА_3 Свідоцтва про право на спадщину за законом на ? часину спірної квартири кожному, які 31.07.2008 року було зареєстровано БТІ та записано у реєстрову книгу № д125-140 за № 464/30220а, після чого 11.10.2008 року державний нотаріус Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Трапєзнікова З.О. посвідчила Договір дарування частини квартири, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував відповідачу ОСОБА_3 ? частину спірної квартири, та 04.11.2008 року на підставі Договору дарування право власності відповідача на ? частину квартири було зареєстровано БТІ та записано в реєстрову книгу № 125-141 за № 464/30220а. Разом з тим, позивачі вважають оспорюване Свідоцтво про право власності на житло, видане Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської ради Київської міської державної адміністрації на підставі Наказу від 19.05.2008 року № 835-С, - недійсним, з підстав його видачі на ім'я спадкодавця ОСОБА_7 вже після смерті останньої, що суперечить вимогам цивільного законодавства, тому були відсутні правові підставі на видачу чоловікові спадкодавця ОСОБА_4 та сину спадкодавця відповідачу ОСОБА_3 Свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7, а також були відсутні правові підставі на укладення оспорюваного Договору дарування частини квартири від 11.10.2008 року, які, на думку позивачів, також підлягають до визнання їх недійсними в межах розгляду даного спору. Таким чином, позивачі вважають, що вищенаведеними діями відповідачем ОСОБА_3 були порушені права власності позивачів на частину спірної квартири, як спадкоємців першої черги після смерті молодшого сина спадкодавця ОСОБА_7 - ОСОБА_8, який на момент смерті спадкодавця мав право на успадкування за законом 1/3 частини спірної квартири, тому просять визнати за ними право власності по 1/9 частині кожній на квартиру АДРЕСА_1, що є складовою предмета спору.

24.09.2015 року в судовому засіданні на підставі клопотання протокольною ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_4 залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. (Том 1 а.с. 233; 241-242; Том 2 а.с. 12)

24.09.2015 року в судовому засіданні протокольною ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва позовну заяву третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Головне управління юстиції у м. Києві, про усунення від права на спадкування, об'єднано в одне провадження із первісним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, державний нотаріус Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Трапєзнікова Зінаїда Олексіївна, Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунальне підприємство Київської міської державної адміністрації «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкт нерухомого майна», Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві, про визнання недійсним правовстановлюючих документів та визнання права власності. (Том 1 а.с. 243-247; Том 2 а.с. 13)

Позивач за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_4, звертаючись із позовною заявою до суду, просить усунути ОСОБА_8 від права на спадкування за законом спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, у зв'язку з ухиленням ОСОБА_8 від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, передбаченого ст. 202 Сімейного кодексу України, мотивуючи свої вимоги тим, що від зареєстрованого 16.05.1966 року між позивачем ОСОБА_4 та спадкодавцем ОСОБА_7 шлюбу народилися двоє синів: ОСОБА_3 та ОСОБА_8, які проживали за адресою: АДРЕСА_1. Дружина позивача ОСОБА_7 тяжко хворіла на цукровий діабет та гіпертонічну хворобу, старший син ОСОБА_3 постійно опікувався матір'ю, купував необхідні ліки та додаткові речі, сплачував комунальні платежі, допомагав у здійсненні додаткових витрат на лікування та харчування. Однак молодший син ОСОБА_8, який у 1995 році був засуджений Печерським районним судом м. Києва за ст. 142, ч. 2 ст. 144 КК УРСР до позбавлення волі, весь час ухилявся від власних обов'язків щодо допомоги матері та її утримання, яка була не тільки пенсіонеркою за віком, але й хворою людиною, не допомагав при поїздках до лікарні та зухвало ставився до матері та своїх обов'язків щодо неї. Крім того, своєю зухвалою поведінкою ОСОБА_8 доводив матір до нервових стресів, що призвело до тяжких хвороб спадкодавця ОСОБА_7 Позивач до смерті сина ОСОБА_8 не звертався до суду із позовом про усунення його від права на спадкування, оскільки ОСОБА_8 не мав наміру приймати спадщину після смерті матері ОСОБА_7 та не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Крім того, позивачем зауважено, що відповідачки звернулись до суду із первісним позовом поза межами строку позовної давності, оскільки з часу смерті спадкодавця ОСОБА_7 минув 21 рік, а з часу смерті ОСОБА_3 минуло 17 років, тому позивач просить застосувати строки позовної давності до вимог за первісним позовом. (Том 1 а.с. 243-247)

16.10.2015 року в судовому засіданні представником позивача за позовом третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_10 подано уточнену позовну заяву третьої особи, яка заявляє самосійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_4, відповідно до якої останній просить в порядку статі 528 ЦК УРСР усунути ОСОБА_8 від спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, у зв'язку з ухиленням ОСОБА_8 від виконання покладених на нього в силу закону обов'язків по утриманню матері ОСОБА_7 (Том 2 а.с. 32-36)

Представник позивачів за первісним позовом та відповідачів за позовом третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_1, ОСОБА_2 - ОСОБА_11 в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримала в повному обсязі, з підстав, що містить зміст первісної позовної заяви, та письмові пояснення, долучені до матеріалів справи (Том. 1 а.с. 227-228), проти позову третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, заперечувала в повному обсязі з підстав, що місять письмові заперечення, долучені до матеріалів справи. (Том 2 а.с.4-5)

Представник відповідача за первісним позовом та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, за позовом третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_3 - ОСОБА_10 в судовому засіданні проти первісного позову заперечувала в повному обсязі, з підстав, що містять письмові заперечення, долучені до матеріалів справи, вважає, що позивачі звернулись з даним позовом поза межами строків давності. (Том 1 а.с. 144-150), позов третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, підтримала в повному обсязі з урахуванням поданих уточнень, з підстав, що містять зміст уточненої позовної заяви та письмові міркування, долучені до матеріалів справи. (Том 2 а.с. 32-40)

Представник третьої особи за первісним позовом та позивача за позовом третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_4 - ОСОБА_10 в судовому засіданні проти первісного позову заперечувала в повному обсязі, позов третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, підтримала в повному обсязі, з підстав, що містить зміст останнього, з урахуванням внесених уточнень.

Представник третьої особи за первісним позовом державний нотаріус Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Трапєзнікова З.О. в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлена належним чином, однак надала до суду заяву, відповідно до якої просить провести судове засідання у відсутності уповноваженого представника. (Том 1 а.с. 45; Том 2 а.с. 24)

Представник третьої особи за первісним позовом Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - Титаренко О.Є. в судовому засіданні проти первісного позову в частині визнання недійними правовстановлюючих документів заперечував з підстав, що місять письмові заперечення проти позову, долучені до матеріалів справи. (Том 1 а.с. 47-52; Том 2 а.с. 53-56)

Представник третьої особи за первісним позовом Комунального підприємства Київської міської державної адміністрації «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкт нерухомого майна» в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, про поважні причини неявки суд не повідомив.

Представник третьої особи за первісним позовом Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, про поважні причини неявки суд не повідомив.

Представник третьої особи за позовом третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, Головного управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, про поважні причини неявки суд не повідомив.

Вислухавши пояснення представника позивачів за первісним позовом та відповідачів за позовом третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_1, ОСОБА_2 - ОСОБА_11, представника відповідача за первісним позовом та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, за позовом третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_3 - ОСОБА_10, третьої особи за первісним позовом та позивача за позовом третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_4 - ОСОБА_10, представника третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, за первісним позовом, Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - Титаренка О.Є., дослідивши матеріали цивільної справи та матеріали спадкової справи № 217, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до пункту другого частини першої ст. 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ч.1 та 2 ст. 321 Цивільного кодексу України).

Так, позови про визнання права власності спрямовані на усунення перешкод у здійсненні власником свого права і виключення домагань на приналежне власнику майно за допомогою підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 16.05.1966 року між ОСОБА_4, 1943 року народження, та ОСОБА_7, 1937 року народження, (дошлюбне прізвище - ОСОБА_7) зареєстровано шлюб, що підтверджено свідоцтвом про шлюб, виданим Староруднянською сільською радою Щорського району Чернігівської області від 16.05.1966 року, Актовий запис № 6. (Том 1 а.с. 184)

Відповідно до положення частини 1 статті 61 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Визнання - це повідомлення стороною чи іншими особами, що беруть участь у справі, обставин, що підтверджують наявність чи відсутність фактів, які за законом повинна доводити друга сторона чи інші особи.

Процесуальним наслідком визнання в цивільному процесі однією зі сторін факту встановленим є набуття фактом безспірного характеру і звільнення другої сторони від його доказування.

Як зазначено у п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12.06.2009 р., в ході розгляду справи сторона може відмовитися від визнання нею чи її представником певних обставин, довівши належними та допустимими доказами, що ці обставини було визнано внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози, тяжкої обставини або обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з іншою стороною. При доведеності причин відмови від визнання обставин суд постановляє ухвалу, яка не підлягає оскарженню, після чого такі обставини доводяться у загальному порядку. Зокрема, це означає, що іншій стороні у справі може бути надано право надати докази, які своєчасно не було надано унаслідок попереднього визнання обставини щодо її підтвердження чи заперечення.

Так, в судовому засіданні встановлено, підтверджено сторонами спірних правовідносин, що від зареєстрованого шлюбу у ОСОБА_4 та ОСОБА_7 народилось двоє дітей: син ОСОБА_3, 1966 року народження, який є відповідачем за первісним позовом/третьою особою за позовом третьої особи, та син ОСОБА_8, 1971 року народження, який до моменту своєї смерті (ІНФОРМАЦІЯ_1) був законним чоловіком позивачки за первісним позовом/відповідачки за позовом третьої особи - ОСОБА_2 та батьком позивачки за первісним позовом/відповідачки за позовом третьої особи ОСОБА_1, що підтверджено відповідними свідоцтвами (Том 1 а.с. 8; 9), та зазначені факти не підлягають доказуванню, з підстав їх визнання сторонами спірних правовідносин під час судового розгляду справи, що відповідає вимогам, встановленим інститутом доказування в межах діючого цивільного судочинства.

На підставі Рішення виконавчого комітету Печерської районної ради від 12.02.1968 року № 53/4, ОСОБА_13 із сім'єю у складі трьох осіб (ОСОБА_13, ОСОБА_4 - чоловік; ОСОБА_3 - син) видано Ордер серії Б № 83544 на зайняття двохкімнатної квартири АДРЕСА_1. У подальшому вулицю перейменовано на - „А. Бучми", та будинок визначено під „№ 1". (Том 1 а.с. 185)

За даними Довідки № 54 від 08.04.2008 року, виданої Житлово-будівельним кооперативом „Механізатор", ОСОБА_7 в 1983 році здійснила виплату суми пайового внеску за кооперативну квартиру АДРЕСА_1 (загальною площею - 46,2 кв.м. житловою площею - 31,2 кв.м.) у розмірі 4165,00 карбованців. (Том 1 а.с. 186; 187)

ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 56 років померла ОСОБА_7, що підтверджено свідоцтвом про смерть, виданим Відділом РАГС Харківської районної державної адміністрації м. Києва від 12.01.1994 року, Актовий запис № 32. (Том 1 а.с. 184)

ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 27 років помер ОСОБА_8, що підтверджено свідоцтвом про смерть, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Харківського району м. Києва від 05.01.1999 року, актовий запис № 1422. (Том 1 а.с. 15)

14.04.1999 року ОСОБА_2, яка діяла в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_1, 1990 року народження, до Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори надіслано заяви про прийняття спадщини після ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі яких заведено Спадкову справу № 217. (Том 1 а.с. 190, 191)

За даними Довідки № 262 від 28.10.2014 року та Акту № 11 від 08.12.2015 року, виданих Житлово-будівельним кооперативом „Механізатор", за адресою: АДРЕСА_1, на момент смерті ОСОБА_7 були прописані: її чоловік ОСОБА_4, 1943 року народження, - з 25.04.1968 року по час видачі Довідки; син - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7, з 18.12.1986 року по день видачі Довідки; син ОСОБА_8, 1971 року народження, - з 05.11.1992 року, який був виписаний у зв'язку із смертю. (Том 1 а.с. 14, Том 2 а.с. 98)

Згідно запиту нотаріуса Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Трапєзнікової З.О., заяви, копії ордеру, довідки про повну виплату пая, технічного паспорта, свідоцтва про смерть, довідки про зміну адреси, та на підставі Наказу № 835-С Головного управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 19.05.2008 року оформлено та видано Свідоцтво про право власності від 28.05.2008 року на ім'я ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_1, яке зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна і записано у реєстрову книгу № д125-139 13.06.2008 року за № 464/30220а. (Том 1 а.с. 19, 182, 183, 184, 185, 186, 187)

18.07.2008 року нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Трапєзніковою З.О. видано ОСОБА_3 як спадкоємцю майна ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, Свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину квартири АДРЕСА_1, за № 1-2415, зареєстроване Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкт нерухомого майна» 31.07.2008 року та записане у реєстрову книгу № д125-140 за реєстровим № 464/30220а. (Том 1 а.с. 19)

18.07.2008 року нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Трапєзніковою З.О. видано ОСОБА_4 як спадкоємцю майна ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, Свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину квартири АДРЕСА_1, за № 1-2413, зареєстроване Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкт нерухомого майна» 31.07.2008 року та записане у реєстрову книгу № д125-140 за реєстровим № 464/30220а, що підтверджено у п. 2 Договору дарування частини квартири від 11.10.2008 року. (Том 1 а.с. 20)

Згідно Договору дарування частини квартири від 11.10.2008 року, посвідченого нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Трапєзніковою З.О., ОСОБА_4 подарував ОСОБА_14 належну йому на праві власності ? частину квартири АДРЕСА_1, реєстровий номер Договору № 1-3172, зареєстровано Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкт нерухомого майна» 04.11.2008 року та записано у реєстрову книгу № д125-141 за реєстровим № 464/30220а. (Том 1 а.с. 20)

Листом від 04.10.2011 року № 2898/02-14 нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори повідомлено ОСОБА_2 про необхідність надання правовстановлюючих документів на майно , що належало спадкодавцю ОСОБА_8. (Том 1 а.с. 16)

Як визначено в статті 57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка позивачка за первісним позовом та відповідачка за позовом третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_2 вимоги за первісним позовом підтримала в повному обсязі, проти позову третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, заперечила, додатково показала, що від зареєстрованого шлюбу із спадкодавцем ОСОБА_8 має доньку ОСОБА_1, яка є позивачкою за первісним позовом та відповідачкою за позовом третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. Із спадкодавцем ОСОБА_7 у свідка були дружні сімейні відносини, після перенесених інсультів та подальшої хвороби ОСОБА_7 свідок здійснювала постійний догляд за останньою, купувала ліки та продукти харчування, відвідувала у лікарні. Спадкодавець ОСОБА_8, який був молодшим сином спадкодавця ОСОБА_7, періодично проживав разом із позивачкою та їх спільною донькою за адресою спірної квартири, ставився до своєї матері з повагою, допомагав їй матеріально, відвідував матір у лікарні та під час її перебування за межами міста Києва, а також за власний кошт здійснював поховання матері після її смерті, оскільки старший син ОСОБА_3, який є відповідачем за первісним позовом, усіляко уникав надання будь-якої допомоги матері ОСОБА_7, жодного разу не відвідував матір під час її хвороби та не здійснював догляд за останньою до часу її смерті. Крім того, свідок показала, що після смерті її чоловіка ОСОБА_8 вона звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, спадкова справа станом на день судового розгляду справи є відкритою, та нотаріусом не відмовлено їй та позивачці ОСОБА_1 у видачі свідоцтв про право на спадщину після смерті ОСОБА_8.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_15 показав, що був другом покійного ОСОБА_8, інколи приходив до нього в гості за адресою спірної квартири, де останній періодично проживав разом із своєю сім'єю, та був свідком поважного відношення ОСОБА_8 до своєї матері ОСОБА_7, однак свідок не пам'ятає, коли востаннє був в гостях у ОСОБА_8, а про догляд за матір'ю, її відвідування у лікарні та про матеріальну допомогу матері з боку її сина ОСОБА_8 свідку відомо лише зі слів спільних друзів, при цьому свідок не обізнаний щодо працевлаштування останнього.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_16 показала, що знала покійного ОСОБА_8 з дитинства, оскільки той був другом її брата, який часто супроводжував ОСОБА_8 під час відвідування ним хворої матері. ОСОБА_8 та його дружина ОСОБА_2 завжди поважно ставилися до ОСОБА_7, відвідували під час її хвороби, доглядали і не заперечували проти спілкування з її онукою ОСОБА_1 Після одруження ОСОБА_8 разом із своєю сім'єю періодично проживав із матір'ю за місцем своєї реєстрації, інколи - в квартирі дружини ОСОБА_2 Свідок стверджувала про матеріальну допомогу з боку ОСОБА_8 його матері ОСОБА_7, однак не обізнана щодо працевлаштування останнього.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_17 показав, що знає сім'ю ОСОБА_7 з 1968 року, тобто з часу поселення у будинок АДРЕСА_1, проживав по сусідству та мав дружні відносини. Стосунки між спадкодавцем ОСОБА_7 та її молодшим сином ОСОБА_8 були складними, оскільки останній не був працевлаштованим, займався злочинною діяльністю, сперечався із матір'ю, ніколи не доглядав за нею та не допомагав матеріально. ОСОБА_8 мав вільний доступ до спірної квартири, однак жив в квартирі своєї дружини ОСОБА_2, яка також ніколи не відвідувала хвору ОСОБА_7, не здійснювала догляд за нею та, зі слів ОСОБА_7, забороняла бачитися із онукою ОСОБА_1 Крім того, свідок наполягав на свідченнях про одноособове здійснення ОСОБА_3 догляду за батьками, в тому числі за матір'ю ОСОБА_7, яка завжди ввічливо та з вдячністю відзивалась про останнього.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_18 показала, що живе по сусідству із сім'єю ОСОБА_7 з часу поселення у будинок АДРЕСА_1, з 1968 року, перебувала у дружніх відносинах із ОСОБА_7 до часу смерті останньої. Зі слів ОСОБА_7 свідку відомо, що старший син ОСОБА_3 завжди добре ставився до батьків, чемно поводився і допомагав їм, а молодший син ОСОБА_8 сперечався з матір'ю, вимагав у неї гроші, ніколи не допомагав батькам, жив разом із своєю сім'єю окремо від батьків, однак свідок не обізнана щодо оформлення спадщини після смерті ОСОБА_7 та її сина ОСОБА_8 та не може дати показання щодо догляду за ОСОБА_7 до часу її смерті.

Суд, надавши оцінку, критично оцінює показання свідків, надані в судовому засіданні, оскільки зазначені свідками дані щодо встановлення факту догляду ОСОБА_8 за спадкодавцем ОСОБА_7 містять свідчення на користь сторони, за клопотанням якої їх було допитано, та зазначені протиріччя неможливо усунути письмовими доказами, що долучено до матеріалів справи, ураховуючи, що допитані свідки перебувають у дружніх відносинах із сторонами по справі, що є зацікавленими особами щодо розгляду справи та за клопотаннями яких було допитано свідків в судовому засіданні. При цьому жоден із свідків не надав показань щодо фактів, які підлягають доказування в межах первісного позову.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема, ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом.

Частиною першою статті 182 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (частина 4 статті 182 Цивільного кодексу України).

Статтею 326 Цивільного кодексу України передбачено, що від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. (ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень")

Статтями 4, 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній на момент видачі спірного Свідоцтва про право власності на житло) визначено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав. Право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою

Відповідно до Положення про порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна в м. Києві, затвердженого Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31.08.2001 року № 1820 (далі - Положення), яке діяло на час видачі 28.05.2008 року спірного Свідоцтва про право власності на житло, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, - Головне управління житлового забезпечення м. Києва, правонаступником якого є Департамент будівництва та житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, було наділено повноваженнями щодо здійснення оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна з видачею свідоцтв про право власності фізичним та юридичним особам, серед іншого, на квартири, за які члени житлово-будівельних кооперативів чи товариств повністю внесли пайові внески. (п. 6.1, п.п. 6.1.4. Положення)

Для оформлення права власності та видачі свідоцтва про право власності на об'єкти нерухомого майна (групу об'єктів) до відповідного органу подається заява по кожній адресі за зразком згідно з додатком 4 до цього Положення, а також матеріали поточної технічної інвентаризації об'єкта нерухомого майна, оформлені БТІ. В разі необхідності орган, який здійснює оформлення права власності з видачею свідоцтва про право власності, може запросити у замовника додаткові документи щодо об'єкта нерухомого майна, або його власника крім тих, що передбачені цим Положенням. (п. 9 Положення)

Згідно пункту 19 Положення, за результатами розгляду наданих замовником документів орган, який здійснює оформлення права власності, видає наказ (розпорядження) про оформлення права власності та видачу свідоцтва про право власності на об'єкт нерухомого майна або надсилає обґрунтоване письмове повідомлення заявнику про відмову в оформленні права власності.

Як убачається з матеріалів справи, складову предмета спору за первісним позовом становлять вимоги позивачів про визнання недійсним Свідоцтва про право власності на житло, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, видане 28.05.2008 року на підставі Наказу від 19.05.2008 року № 835-С Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської ради Київської міської державної адміністрації (далі - Управління), правонаступником якого є Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), на підставі Наказу від 19.05.2008 року № 835-С; визнання недійсним Свідоцтва про право на спадщину за законом на ? квартири № 150, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, виданого 18.07.2008 року ОСОБА_3 державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Трапєзніковою З.О. за реєстровим № 1-2415; визнання недійсним Свідоцтва про право на спадщину за законом на ? квартири № 150, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, виданого 18.07.2008 року ОСОБА_4 державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Трапєзніковою З.О. за реєстровим № 1-2413, та визнання недійсним Договору дарування частини квартири, укладеного ОСОБА_4 та ОСОБА_3, який посвідчений державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Трапєзніковою З.О. 11.10.2008 року за реєстровим № 1-3172, - вказуючи на безпідставність видачі Управлінням спірного Свідоцтва про право власності на житло від 28.05.2008 року на ім'я ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та, відповідно, на момент видачі Свідоцтва втратила цивільну правоздатність, в тому числі щодо оформлення Свідоцтва про право власності на житло, видача якого передбачала надання саме ОСОБА_7, як законним володільцем майна, вичерпного переліку документів, що містить Положення про порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна в м. Києві, затвердженого Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31.08.2001 року № 1820, та зазначені обставини, на думку позивачів, є підставою для визнання такого Свідоцтва недійсним, тому з огляду на недійсність Свідоцтва про право власності на житло, позивачі, відповідно, вважають недійсними видані на ім'я відповідача ОСОБА_3 та третьої особи ОСОБА_4 Свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.07.2008 року та укладений між ними Договір дарування частини квартири від 11.10.2008 року, яка була предметом вищезазначеного оформлення права власності та успадкування.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з'ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

При цьому слід виходити з положень ст. 11 Цивільного кодексу України про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов'язків. Відповідно до них цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов'язки.

Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковими для неї. Виконання цивільного обов'язку забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, яка встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов'язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ст. 14 Цивільного кодексу України).

Офіційне тлумачення поняття інтересу, який підлягає захисту, надано в Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №1-10/2004, яким визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Таким чином, надавши оцінку наявним в матеріалах справи доказам та показанням свідків, вислухавши пояснення сторін та третіх осіб, встановивши характер спірних правовідносин, ураховуючи вищенаведені норми законодавства, діючого на час видачі компетентним органом оспорюваного Свідоцтва про право власності на житло від 28.05.2008 року, суд дійшов висновку про безпідставність вимоги позивачів щодо визнання недійсним Свідоцтва про право власності на житло від 28.05.2008 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської ради Київської міської державної адміністрації, правонаступником якого є Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), - оскільки вказану позовну вимогу позивачами пред'явлено до відповідача ОСОБА_3, який не є уповноваженою особою компетентного державного органу, яким здійснено видачу свідоцтва, та, який, відповідно, позбавлений обов'язку відновлення законного права та/або інтересу позивачів у разі встановлення порушення останніх. Крім того, ураховуючи, що правонаступник державного органу, до компетенції якого належало прийняття рішення та видача Свідоцтва про право власності на житло, не є процесуальною стороною по досліджуваній цивільній справі, тобто є особою, не наділеною процесуальними правами та обов'язками відповідача по справі, тому зазначені вимоги позивачів в цій частині є некоректними, оскільки пред'явлено відносно третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, та яка, відповідно, позбавлена можливості захисту своїх прав та законних інтересів щодо пред'явлених позивачами вимог відносно дійсності виданого Свідоцтва.

Разом з тим, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивачів щодо визнання недійсними Свідоцтв про право на спадщину за законом від 18.07.2008 року, виданих на ім'я ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а також укладеного між ними Договору дарування частини квартири від 11.10.2008 року, - у зв'язку із неможливістю в розрізі даного спору надати оцінку правомірності видачі Свідоцтва про право власності на житло від 28.05.2008 року, недійсність якого є єдиною підставою звернення позивачів із вимогою про визнання недійсними вищезазначених свідоцтв про право на спадщину за законом та договору дарування частини квартири.

Крім того, пред'являючи вимоги про визнання недійсними Свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.07.2008 року, виданого на ім'я ОСОБА_4 та Договору дарування частини квартири від 11.10.2008 року, стороною якого є ОСОБА_4, позивачами не залучено останнього до участі у розгляд справи в якості відповідача та не заявлено відповідне клопотання в судовому засіданні, що позбавляє ОСОБА_4 можливості захисту своїх прав та законних інтересів згідно прав та обов'язків, якими наділено сторону в цивільному процесі, щодо пред'явлених позивачами вимог в частині набуття ним права власності та укладення правочину.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 р. № 1-рп/99 дія нормативно-правового акта починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події чи факту застосовується той закон або нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. При цьому положення ч. 1 ст. 58 Конституції, згідно з яким закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, стосується лише людини і громадянина (фізичної особи).

Згідно роз'яснень, наданих у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7, відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Відповідно до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13, норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР.

Згідно положення статей 525, 527 Цивільного кодексу УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народжені після його смерті.

При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. (ч. 1 ст. 529 Цивільного кодексу УРСР)

Відповідно до ст.ст. 548, 549 Цивільного кодексу УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Як убачається з матеріалів справи, складовою предмету спору за первісним позовом є також вимоги позивачів про визнання в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 права власності на 1/9 частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та визнання права власності на 1/9 частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_2, вказуючи на фактичну належність спадкодавцю на час смерті тобто 18.12.1998 року 1/3 частини спірної квартири, яка підлягає до успадкуванням позивачами в рівних частках як спадкоємцями першої черги за законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 66 Закону України «Про нотаріат» ( в реакції, що діяла на час відкриття спадщини), на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, державним нотаріусом за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до ч 1 ст. 67 Закону України «Про нотаріат» ( в реакції, що діяла на час відкриття спадщини), свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім'я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо.

Згідно роз'яснень, наведених у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7, за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Разом з тим, проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази та показання свідків, вивчивши матеріали спадкової справи № 217, приймаючи до уваги пояснення та заперечення сторін, керуючись положенням законодавства, діючого на час виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновку про відсутність підстав щодо визнання в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 права власності по 1/9 частині квартири АДРЕСА_1 за позивачкою ОСОБА_1 та позивачкою ОСОБА_2, оскільки судом встановлено, що на підставі заяв позивачки ОСОБА_2, поданих 14.04.1999 року в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки спадкодавця, нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори відкрито спадкову справу № 217 щодо майна померлого 18.12.1998 року ОСОБА_8, та матеріали даної спадкової справи не містять письмової відмови нотаріуса у видачі на ім'я спадкоємців свідоцтв про право на спадщину за законом, що виключає розгляд вимог про визнання права на спадщину в розрізі даного спору.

У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 р. роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

З огляду на викладене, первісний позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, державний нотаріус Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Трапєзнікова Зінаїда Олексіївна, Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунальне підприємство Київської міської державної адміністрації «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкт нерухомого майна», Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві, про визнання недійсним правовстановлюючих документів та визнання права власності суд визнає недоведеним, що є самостійною підставою для відмови у позові, тому не підлягають до задоволення вимоги позивачів щодо розподілу в порядку статті 88 Цивільного процесуального кодексу України понесених ними судових витрат.

Відповідно до ч. 2 ст. 528 Цивільного кодексу УРСР, не мають права стати спадкоємцями за законом батьки після дітей, у відношенні яких вони позбавлені батьківських прав і не були поновлені в цих правах на момент відкриття спадини, а також батьки і повнолітні діти, що злісно ухилялися від виконання покладених на них в силу закону обов'язків по утриманню спадкодавця, якщо ці обставини підтверджені в судовому порядку.

Як убачаться з матеріалів справи третьою особу, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_4 подано до суду позовну заяву, предметом якої є вимоги про усунення ОСОБА_8 в порядку статі 528 ЦК УРСР від спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, у зв'язку з ухиленням ОСОБА_8 від виконання покладених на нього в силу закону обов'язків по утриманню матері ОСОБА_7

Відповідно до ст. 9 Цивільного кодексу УРСР здатність мати цивільні права і обов'язки (цивільна правоздатність) визнається в однаковій мірі за всіма громадянами України. Правоздатність громадянина виникає в момент його народження і припиняється з смертю.

Згідно положення ч 1 ст. 11 Цивільного кодексу УРСР здатність громадянина своїми діями набувати цивільних прав і створювати для себе цивільні обов'язки (цивільна дієздатність) виникає у повному обсязі з настанням повноліття, тобто після досягнення вісімнадцятирічного віку.

Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Аналізуючи наявні у справі докази в їх сукупності, надавши оцінку показанням свідків, приймаючи до уваги пояснення сторін та інших учасників процесу, керуючись положеннями законодавства України, діючого на час виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновку про відсутність підстав у задоволенні позову ОСОБА_4, що пред'явлено до відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, які є потенційними спадкоємцями ОСОБА_8, про усунення від права на спадкування якого позивачем заявлено вимоги в розрізі даного спору, - оскільки зазначені вимоги позивачем пред'явлено відносно особи, яка станом на день судового розгляду справи втратила цивільну правоздатність та цивільну дієздатність у зв'язку із своєю смертю та, відповідно, не має цивільних прав та обов'язків та не може набувати цивільних прав, в тому числі прав на спадкування за законом, тому відсутній спір щодо усунення такої особи від права на спадкування майна після смерті ОСОБА_7

Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Головне управління юстиції у м. Києві, про усунення від права на спадкування є безпідставним та таким, що не підлягає до задоволення в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 19, 41 Конституції України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, ст.ст. 3,11, 15, 16,182, 321, 328 Цивільного кодексу України, ст.ст. 9, 11,525, 527, 548, 549 Цивільного кодексу УРСР 1963 р., ст.ст. 2, 4, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст. 66, 67 Закну України «Про нотаріат», Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2, Листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13, ст.ст.1, 3, 4, 10, 11, 15, 57, 60, 61, 64, 88, 131, 208, 209, 212-215, 223, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в:

В задоволенні первісного позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, державний нотаріус Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Трапєзнікова Зінаїда Олексіївна, Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунальне підприємство Київської міської державної адміністрації «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкт нерухомого майна», Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві, про визнання недійсним правовстановлюючих документів та визнання права власності - відмовити.

В задоволенні позову третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Головне управління юстиції у м. Києві, про усунення від права на спадкування - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва, шляхом подання апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10-ти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

С у д д я :