Справа № 266/3041/15-ц
Провадженя№ 2/266/1221/15
24 грудня 2015 року м. Маріуполь
Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі : судді Сараєва І.А., при секретарі Сологуб Т.В., розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1, треті особи - ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітніх дітей : ОСОБА_3 та ОСОБА_4, Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради, про виселення
Представник позивача у судове засідання не зявився, але надав до суду письмове клопотання про розгляд справи без його участі, підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Не заперечував проти заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не зявилася, хоча про час, місце та дату розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила.
Третя особа ОСОБА_2 у судове засідання не зявилася, хоча про час, місце та дату розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила.
Представник 3 особи органу опіки та піклування ОСОБА_5 у судове засідання не зявилася, але надала до суду письмове клопотання про розгляд справи без його участі. Не заперечував проти заочного розгляду справи.
В результаті чого, відповідно зі ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.
Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, за наступних підстав.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 14.10.2010р, що набрало законної сили 25.10.2010 р. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 27.09.2006 р. звернено стягнення на предмет іпотеки - квартиру 81 у будинку 99 по пр.. Нахімова в м. Маріуполі, що є предметом іпотеки за договором іпотеки від 27.09.2006р. ( а.с. 10).

За таких підстав судом встановлено, що вказане житлове приміщення квартиру 81 у будинку 99 по пр.. Нахімова в м. Маріуполі було придбане ОСОБА_1 за рахунок кредиту ПАТ КБ «Приватбанк», на яку в подальшому за рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 14.10.2010р за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 звернуто стягнення, як на предмет іпотеки.

Вимогою №30.1.0.0/2 -669 від 01.04.2014 року, банк повідомив Відповідача у справі про необхідність звільнення житлового приміщення, а саме квартиру загальною площею 57,00 кв.м., житловою площею 41,40 кв.м., яка розташована за адресою: м. Маріуполь, пр.. Нахімова, б. 99 кв. 81., яка була отримані відповідачем 15.04.2014р.. (а.с. 11,12-13,14).

Відповідно до положень ст. 40 ч.ч. 1, 2 Закону України «Про іпотеку» (Закон № 898-IV, нормативні акти в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей; виселення проводиться у порядку, встановленому законом; після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги; якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічні положення містяться у частинах 1 і 3 статті 109 ЖК України, водночас частиною 2 цієї статті передбачено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення; постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Згідно до правової позиції висловленій Верховним Судом України у у справі № 6-39 цс15 за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР).

Тобто в даному випадку, виселення ОСОБА_1 допускається без надання іншого житла.

Разом із тим, формулюючи позовну вимогу як виселення відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі у зв'язку зі зверненням на неї стягнення, позивач не врахував, що таке формулювання хоч і відповідає текстуально змісту положень вищенаведених законодавчих актів, проте не звільняє позивача від обов'язку пред'явлення позову із дотриманням положень ЦПК України. Так, відповідачами за позовом про виселення мешканців із житлового приміщення є фізичні особи, яких виселяють, прав та інтересів яких безпосередньо стосується спір (ст. 2 ч. 1, ст.ст. 15, 24, 25, 30 ЦК України, ст.ст. 28-30 ЦПК України). Зазначене узгоджується з положеннями Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до яких боржник (конкретна особа, рішення про виселення якої слід виконати), є учасником виконавчого провадження, а примусовому виселенню підлягають виключно особи, зазначені у виконавчому документі (ст.ст. 7, 8, 12, ст. 78 ч.ч. 1-4). Інші, окрім ОСОБА_1 мешканці квартири, а саме ОСОБА_2 яка також дії в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4, виселення яких фактично вимагав позивач, не були відповідачами в справі.

Стаття 17 Закону України «Про охорону дитинства» регулює право дитини на майно. Згідно із ч. 3 цієї статті батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Тобто вимоги вказаної статті регулюють правовідносини щодо майна дитини й не можуть бути застосовані до правовідносин із відчуження жилого приміщення, стосовно якого в дитини є право користування.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Крім того, вимога про виселення є похідною від вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки та ґрунтується на нормах матеріального права, однак є передчасною з огляду на дію закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Слід зазначити, що відповідно до п. 1 ч. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

При розгляді справи, суди зобов'язані враховувати не тільки буквальне текстове вираження норми права, але тлумачити і застосовувати вказану норму у контексті тих завдань та очікувань, які стали підставою для прийняття конкретного нормативного акта.

Підставою для прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» стала втрата значних коштів громадянами України внаслідок різких курсових коливань на валютному ринку України, знецінення національної валюти. У пояснювальній записці до проекту зазначеного закону вказувалося, що через знецінення національної валюти десятки тисяч людей не мають можливості обслуговувати кредитні зобов'язання за споживчими кредитами в іноземній валюті. Банки та інші фінансові установи масово звертають стягнення і примусово вилучають у таких боржників рухоме і нерухоме майно. В тому числі, викидаючи людей із неповнолітніми дітьми з житла на вулицю і забираючи засоби до існування. Це викликає гостре незадоволення у людей і напруження у суспільстві.

Отже, зазначений закон було прийнято з метою підтримки громадян України, які мають невиконані зобов'язання за договорами споживчого кредиту в іноземній валюті (валютних кредитів), укладеними з фінансовими установами та банками України шляхом встановлення порядку і умов конвертації зобов'язань за кредитними договорами в іноземній валюті в національну валюту України та пропонувалося мінімалізувати негативні наслідки інфляції національної валюти для громадян України та убезпечити зазначених громадян від виникнення скрутної фінансової ситуації.

Проаналізувавши норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» можна зробити висновок, що вони містять як норми матеріального права, так є і процесуальними нормами, які необхідно застосовувати судам на будь-якій стадії розгляду справи, враховуючи, що саме поняття «мораторій» є відстроченням виконання зобов'язань, що встановлюються на певний термін.

З позову вбачається, що звернення стягнення на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки перебуває на стадії виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 1 ст.40 ЗУ «Про іпотеку» підставою для виселення мешканців є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Оскільки Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено мораторій щодо стягнення на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, суд приходить до висновків про безпідставність вимоги щодо виселення осіб, які там мешкають, на час дії вищевказаної заборони щодо примусового звернення стягнення.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, при відмові у задоволенні позову судові витрати позивачу не компенсуються.

Керуючись ст.ст.3-11, 57 - 60, 208 - 209, 212-218 ЦПК України, ст.ст.526, 527, 530 ЦК України, ст. 109 ЖК України суд -

ВИРІШИВ :

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1, треті особи - ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітніх дітей : ОСОБА_3 та ОСОБА_6, Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради, про виселення відмовити.

Рішення набуває чинності через 10 днів після проголошення, якщо протягом зазначеного часу не буде подана скарга до апеляційного суду Донецької області про його скасування.

Суддя: Сараєв І. А.