Справа № 2-548/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.12.2015 року м. Березівка

Березівський районний суд Одеської області у складі:

судді Римаря І.А.,

за участю: секретаря судового засідання Козубенко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Березівка Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, встановлення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини,-

В С Т А Н О В И В:

19.10.2015 року до Березівського районного суду Одеської області від Апеляційного суду Одеської області надійшла позовна заява ОСОБА_1, ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, встановлення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини.

Згідно ухвали Апеляційного суду Одеської області від 08.10.2015 року ухвалу Березівського районного суду Одеської області від 19.03.2014 року про закриття провадження у справі скасовано з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою від 21.10.2015 року відкрито провадження по справі.

11.11.2015 року ОСОБА_2 направила до суду клопотання про розєднання позовів.

Ухвалою від 19.11.2015 року клопотання про розєднання позовів залишено без задоволення.

Позивачі посилаються на те, що 01.09.2006 року помер їхній батько ОСОБА_7. В день поховання батька ОСОБА_4 повідомив, що ОСОБА_7 залишив заповіт на його імя, пізніше відповідач показав вказаний заповіт у письмовому вигляді позивачам. У звязку з вищевказаним позивачі не подавали, як спадкоємці першої черги заяву про прийняття спадщини, також вони не подавали заяву про відмову від спадщини. З письмової відповіді від Комінтернівської державної нотаріальної контори від 31.08.2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 дізнались про те, що заповіту насправді не було, та що 03.03.2007 року відповідачам були видані свідоцтва про право спадкування за законом. Таким чином позивачі вважають, що відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не повідомили нотаріуса про наявність інших спадкоємців за законом. А ОСОБА_4, своїм повідомленням про наявність заповіту батька, свідомо ввів позивачів в оману. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вважають, що вищезазначеними діями відповідачів порушене їхнє право на спадкування. У звязку з чим позивачі просять визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно померлого ОСОБА_7, та встановити додатковий строк для прийняття спадщини, у звязку з пропуском строку для прийняття спадщини з поважних причин.

У судовому засіданні 23.12.2015 року представник позивача та позивач Тіщенко.Г.І. позовні вимоги підтримали повністю, посилаючись на обґрунтування зазначені у позовній заяві.

Представник відповідачів та ОСОБА_4 заперечували проти позову, вважали його безпідставним та необґрунтованим, оскільки заповіт взагалі не складався, позивачі знали про смерть батька, однак вчасно не звернулись до нотаріуса. Також посилались на залишення без розгляду справи у звязку з пропуском строку звернення до суду. Окрім цього зазначили, що вказана справа вже довгий час розглядається, оскільки позивачі постійно заявляють клопотання.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, позивача, врахувавши думку представника відповідачів, оцінивши і проаналізувавши докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року зі змінами та доповненнями (далі ЦК України): «Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців)».

У частинах першої та другої статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Судом встановлено: 01.09.2006 року помер ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Березівського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис №29 (а.с.217 т.І). Згідно довідки виданої виконавчим комітетом Маринівської сільської ради Березівського району Одеської області №258 від 20.05.2011 року ОСОБА_5Д до дня своєї смерті проживав один (а.с. 218 т.І).

Після смерті ОСОБА_7 залишилось спадкове майно, а саме: земельні ділянки площею 4,93 га та 5,38 га, що розташовані на території Маринівської сільської ради Березівського району Одеської області, масив 18, ділянка №6 та ділянка №5 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Вищевказане майно успадкував син померлого ОСОБА_7 ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданого 03.03.2007 року (а.с.151 т.ІІ) та державним актом на право власності на земельну ділянку від 30.01.2008 року (а.с.150 т.ІІ).

Згідно зі ст.1217 ЦК України: «Спадкування здійснюється за заповітом та за законом».

Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини.

З урахуванням частини 1, 2 ст. 1269 ЦК України: «Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто».

Відповідно до частини 1 ст. 1270 ЦК України : «Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини».

Статтею 1272 ЦК України передбачено: «Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини».

В п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначається, що поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов'язані з об'єктивними, істотними труднощами для спадкоємців на вчинення цих дій.

Статтею 10 Цивільно-процесуального кодексу України від 18.03.2004 зі змінами та доповненнями (далі ЦПК України) України передбачено: «Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом».

У статті 60 ЦПК України визначено: «Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях».

У судовому засіданні встановлено, що позивачі дізнались про смерть батька фактично одразу ж та перебували на його похоронах.

В постанові Верховного Суду України 26.09.2012 року по справі №6-85цс-12 зазначається, що правила ч.3 ст.1272 ЦК України можуть бути застосовані ,якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Ця позиція Верховного Суду України є обов'язковою для всіх судів у відповідності з іст.360-7 ЦПК України.

Приймаючи рішення по конкретним цивільним справам №6-42237св11 від 03.10.2012 року, №6-39385ск11 від 11.04.2012 року,№6-23107 св12 від 24.10.2012 року, №6-25263св14 від 09.10.2014 року, №6-39354ск14 від 17.10.2014 року Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду кримінальних і цивільних і цивільних справ дійшов висновків про те, що необізнаність позивачів (спадкоємців) про смерть спадкодавця, проживання в різних населених пунктах зі спадкодавцем, в тому числі за кордоном, неповідомлення іншими спадкоємцями про смерть спадкодавця, не свідчать про наявність об'єктиви, непереборних, істотних перешкод для звернення із заявою про прийняття спадщини.

Щодо пояснення ОСОБА_2 про те, що вона бачила заповіт, суд вважає їх необґрунтованими, оскільки жодного доказу його існування не надано.

Разом з цим, відповідно до довідки від 24.11.2015 року №654 Маринівської сільської ради Березівського району Одеської області вбачається, що померлий ОСОБА_7 заповіту на користь ОСОБА_4 не складав.

Обов'язковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визнана джерелом права.

Так у пункті 50 по справ FABRIS ОСОБА_8 (Заява № 16574/08) зазначено: « Стаття 1 Протоколу№ 1 не гарантує право набуття майна …, зокрема, шляхом успадкування ab intestat або дарування. ОСОБА_8, поняття «майна» може включати як «дійсне майно», так і майнові цінності, включно з правом вимоги, на підставі чого заявник може стверджувати, що має принаймні «законне очікування» отримати у дійсне володіння право власності … Законне очікування повинно мати «достатню внутрішньо-правову базу»… Натомість, очікування на визнання задавненого права власності, яке протягом достатньо довгого часу немає можливості ефективно здійснювати, не можна вважати «майном» у розумінні статті 1 Протоколу № 1, те ж стосується і надання послуги під умовою, яка не була здійснена через невиконання умови …».

З урахуванням проаналізованих правових норм та рекомендацій Верховного суду України,Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду кримінальних і цивільних і цивільних справ, Європейського суду з прав людини в розрізі встановлених обставин у справі,суд доходить до наступних висновків.

Позивачі та її представник всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надали жодного допустимого та належного доказу того, що причини, у зв'язку з якими вони пропустили строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4, є поважними, тобто такими, що пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для них на вчинення цих дій. Також не надано доказівщодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом

Водночас, суд вважає зазначити щодо клопотання представника відповідачів про відмову у задоволені позову, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності, - наступне:

Відповідно до ст. 256 ЦК України, «позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу».

Відповідно до ст. 257 ЦК України, «загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки».

Згідно ст. 267 ЦК України «позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові».

Так, представником відповідачів в судовому засіданні було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, оскільки позивачами пропущено трирічний строк позовної давності для звернення до суду з таким позовом, та нічим не підтверджено, що зазначений строк переривався, поважних причин його пропуску позивачем також не наведено.

Однак, як вбачається позивачі зверталися до Комінтернівської нотаріальної контори з заявою про визначення їм додаткового терміну для прийняття спадщини (а.с.219 т.І).

Відповідно до листа Комінтернівської державної нотаріальної контори Одеської області від 31.08.2011 року №1808/02-17, ОСОБА_2 викликалась до вищевказаної нотаріальної контори для зясування обставин по спадковій справі щодо майна ОСОБА_7 (а.с. 220 т.І). ОСОБА_2 зазначила, що саме з цього часу вона дізналась про порушення її прав.

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що «перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила».

Таким чином, оскільки ОСОБА_2 дізнавшись про порушення її прав саме у серпні 2011 року, тому саме з цього часу почав плинути три річний строк на оскарження.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» від 27 червня 2000 року при вирішення питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру.

Щодо посилання сторін про тривалий розгляд справи, то суд вважає зазначити наступне.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Як відзначив суд у рішенні у справі «Юніон Аліментаріа ОСОБА_9 проти Іспанії» (1989), сторона зобовязана «демонструвати готовність брати участь у всіх етапах розгляду, що мають безпосередній стосунок до нього, утримуватися від використання прийомів для затягування процесу, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухань».

Більш того, (щодо пропуску строків позовної давності, тривалості розгляду справи), суд вважає за недоцільне надавати детальну відповідь, оскільки Європейський суд з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Рішення повинно відповідати вимогам ст.ст. 213, 215 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вище викладених обставин справи, які були встановлені у судовому засіданні, та нормативних положень Законів України, ураховуючи практику Європейського суду з прав людини та Верховного Суду України, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 60, 79, 88, 209, 212-215, 218 Цивільно-процесуального кодексу України , -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, встановлення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції в 10-денний строк з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10-ти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 28.12.2015 року.

Суддя І.А. Римар