АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі - Шалапуда Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційними скаргами представника Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» за довіреністю - Шуліки Аліни Володимирівни і представника ОСОБА_2 за довіреністю - ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа №756/2050/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1546/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Тітов М.Ю.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
07 лютого 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, у якому просив стягнути з нього на свою користь заборгованість за кредитним договором № DNH4KS20540213 від 17 вересня 2005 року у розмірі 49 184, 96 грн. і вирішити питання про розподіл судових витрат. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 17 вересня 2005 року банк на підставі заяви ОСОБА_2 і згідно Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт») надав йому кредит у розмірі 9997 грн. строком до 16 березня 2009 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 25, 08 % на місяць. ОСОБА_2 свої зобов'язання не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 49 184, 96 грн., що складається із суми відсотків і штрафних санкцій.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2014 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» було відмовлено.

11 листопада 2014 року представник ПАТ КБ «ПриватБанк» за довіреністю - Шуліка А.В. подала апеляційну скаргу на вказане рішення, у якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, порушення норм матеріального права, просила його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк». В обґрунтування заявлених вимог апелянт вказала, що позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним і ПАТ КБ «Приватбанк» договір, а згідно п. 5.5. Умов позовна давність складає 5 років. Також апелянт вважає, що останнє погашення кредиту відбулось 13 квітня 2010 року, що свідчить про визнання ОСОБА_2 свого боргу та перериває строк позовної давності відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України.

19 листопада 2014 року представник ОСОБА_2 за довіреністю - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу на вказане рішення, у якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просила його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк». В обґрунтування заявлених вимог апелянт вказала, що сума у розмірі 8000 грн. була незаконно списана банком з рахунку ОСОБА_2 без будь-яких додаткових повідомлень, а тому зазначена обставина не може свідчити про визнання ним свого боргу. Також апелянт вказала, що Умови надання споживчого кредиту ОСОБА_2 не підписані, не мають дати їх прийняття, строку дії, а тому посилання на них при вирішенні спору є неправомірним.

У судовому засіданні представник ПАТ КБ «ПриватБанк» за довіреністю - Олейнік Н.О. апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» підтримала і просила задовольнити, у задоволенні апеляційної скарги представника ОСОБА_2 за довіреністю - ОСОБА_3 просила відмовити.

Представник ОСОБА_2 за довіреністю - ОСОБА_3 подану нею апеляційну скаргу підтримала і просила її задовольнити, у задоволенні апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» просила відмовити.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка Д.Р., пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 17 вересня 2005 року ОСОБА_8 звернувся із письмовою заявою до ПАТ КБ «ПриватБанк» про надання йому споживчого кредиту в розмірі 9997, 00 грн. на строк 42 місяці по 16 березня 2009 року за умови сплати відсотків за його користування у розмірі 2, 09 % на місяць на суму залишку заборгованості в обмін на зобов'язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії в зазначені в Заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) строки.

Згідно з п. 4.2. Умов при порушенні позивальником зобов'язання щодо погашення кредиту він сплачує банку 6, 00 % на місяць розрахованих від залишку погашеної заборгованості за кредитом.

Також судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_2 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував. Згідно розрахунків ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість ОСОБА_2 складає 49 184, 96 грн., з яких:

- заборгованість по процентам за користування кредитом - 12 156, 58 грн.;

- пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором - 34 210, 05 грн.;

- штраф (фіксована частина) - 500 грн.;

- штраф (процентна складова) - 2 318, 33 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції керувався ст.ст. 256, 257, ч. 4 ст. 267 ЦК України та виходив з того, що строк звернення до суду з позовом сплив, доказів поважності його пропуску позивачем не надано.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно зі ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Пунктом 5.5 Умов передбачено, що терміни позовної давності до вимог про стягнення кредиту, процентів за користування ним, пені, штрафу сторонами встановлені тривалістю в п'ять років.

Свою згоду з Умовами ОСОБА_2 висловив у своїй заяві, яку власноручно підписав.

У постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року, прийнятій за результатами перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 грудня 2013 року у справі про стягнення боргу зазначено, що оскільки сторони досягли згоди та уклали договір, в якому передбачили, що позовна давність, установлена законом збільшена за домовленістю сторін до п'яти років відповідно до п. 5.5. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (стандарт), це відповідає вимогам ч. 1 ст. 259 ЦК України.

Отже, сторонами встановлено строк позовної давності звернення до суду з позовом про стягнення суми основного боргу, процентів і штрафних санкцій тривалістю 5 років.

Крім того, статтею 264 цього ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 вносилися кошти на погашення заборгованості: 31 жовтня 2005 року - 500 грн., 22 листопада 2005 року - 421, 00 грн., 15 грудня 2005 року - 1 000 грн., 17 березня 2006 року - 812, 00 грн., 14 лютого 2007 року - 3 151, 32 грн., 09 квітня 2010 року - 17, 88 грн. Крім того, 13 квітня 2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» було списано з карткового рахунку ОСОБА_2 8 000 грн. на погашення кредитної заборгованості (а.с. 66).

Отже, ОСОБА_2 вчинялися дії з метою погашення заборгованості, що свідчить про визнання ним свого боргу. Вказані дії мали наслідком переривання строку позовної давності.

Посилання представника ОСОБА_2 за довіреністю - ОСОБА_3 на те, що сума у розмірі 8000 грн. була незаконно списана банком з рахунку ОСОБА_8 без будь-яких додаткових повідомлень, а тому зазначена обставина не може свідчити про визнання ним свого боргу, колегія суддів до уваги не приймає з огляду на таке.

Згідно п. 3.2.5 Умов позичальник доручає банку списувати кошти із всіх своїх поточних рахунків у валюті кредиту та у валюті, відмінної від валюти кредиту при наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у кредит, у межах сум, які підлягають сплаті банку за заявою та цими умовами при настанні строків встановленого законодавством порядку. Списання коштів здійснюється відповідно до встановленого законодавством порядку.

Відповідно до ст. 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом або договором між банком і клієнтом.

Згідно з п. 6.5 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22, якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, та право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника.

Отже, ОСОБА_2 надав банку право списувати кошти зі своїх поточних рахунків для погашення заборгованості, що було здійснено банком. Такі дії банку ОСОБА_2 не оскаржувались, незаконними не визнавались.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до необґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення наступного змісту.

На підставі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За умовами укладеного з ОСОБА_2 кредитного договору останній зобов'язався сплачувати відсотки за його користування у розмірі 2, 09 % на місяць на суму залишку заборгованості. Згідно з п. 4.2. Умов при порушенні позивальником зобов'язання щодо погашення кредиту він сплачує банку 6, 00 % на місяць розрахованих від залишку погашеної заборгованості за кредитом.

Отже, вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення відсотків у розмірі 12 156, 58 грн. є такими, що підлягають задоволенню.

На підставі ч.ч. 1, 2 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до п. 5.1. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт») при порушенні Позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених Заявою та п.п.3.2.2, 3.2.3 даних Умов Банк мас право нарахувати, а Позичальник зобов'язується сплатити Банку пеню в розмірі 0, 15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки платежу. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

При порушенні Позичальником строківплатежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених Договором більш ніж на 30 днів позичальник сплачує банку штраф у розмірі 500 грн. + 5 % від суми заборгованості (п. 5.3. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»)).

Передбачене у ч. 2 ст. 549 ЦК України право сторін на встановлення розміру штрафу з урахуванням норм ст. 6, ч. 1 ст.627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру штрафу, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми невиконаного або несвоєчасно виконаного зобов'язання), оскільки ч. 2 ст. 549 ЦК України визначено, що штраф обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Сума несвоєчасно виконаного зобов'язання становить 12 156, 58 грн., а тому штраф складає 607, 83 грн.

Отже, розмір нарахованої банком неустойки (пені та штрафу) в сукупності становить 34 817, 88 грн., що вдвічі перевищує суму боргу за кредитним договором.

Частиною третьою статті 551 ЦК України, зокрема передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

У постанові Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року, прийнятій за результатами перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 травня 2013 року у справі про стягнення боргу за договором позики вказано, що частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

З урахуванням зазначеного, а також ступеня виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором, колегія суддів вважає за можливе зменшити розмір неустойки до розміру залишку заборгованості за кредитним договором, а саме до 12 156, 58 грн.

Отже, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2014 року слід скасувати та ухвалити нове рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» боргу у розмірі 24 313, 16 грн.

Керуючись ст.ст. 208, 303-305, п. 2 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 313-314, 316-317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 за довіреністю - ОСОБА_3 - відхилити.

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» за довіреністю - Шуліки Аліни Володимирівни - задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2014 року - скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту:

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () заборгованість за кредитним договором № DNH4KS20540213 від 17 вересня 2005 року у розмірі 24 313, 16 грн. та судовий збір у розмірі 243, 13 грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді