Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 19 Доповідач Шевчук А. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Шевчук А.М.,

суддів: Заполовського В.Й., Талько О.Б.,

з участю секретаря судового засідання: Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5, про визнання договору дарування удаваним, визнання його договором купівлі-продажу, недійсним у частині зазначення покупця та визнання покупцями певних осіб, визнання квартири обєктом права спільної сумісної власності подружжя

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 24 вересня 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Просила: визнати договір дарування квартири від 22 лютого 2001 року удаваним, визнавши його договором купівлі-продажу; недійсним у частині зазначення набувачем майна ОСОБА_4 та визнання покупцями квартири ОСОБА_6 та ОСОБА_1; визнати квартиру обєктом права спільної сумісної власності останніх, як колишнього подружжя. В обґрунтування позову посилалася на те, що вона 03 липня 1993 року уклала шлюб з ОСОБА_6. У шлюбі за спільні кошти вони придбали для власного проживання квартиру ІНФОРМАЦІЯ_1. Після смерті ОСОБА_6, на початку 2014 року, до неї з позовом звернулася мати колишнього чоловіка - ОСОБА_4 про визнання її такою, що втратила право користування квартирою та виселення з вищевказаного житла. Зі змісту позову їй стало відомо, що ОСОБА_4 є власником спірної квартири згідно договору дарування від 22 лютого 2001 року, укладеного між останньою та ОСОБА_3, який посвідчений у нотаріальному порядку.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 24 вересня 2015 року в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позов у повному обсязі. Вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, посилається на те, що спірна квартира була куплена за спільні кошти її та покійного колишнього чоловіка і є спільним сумісним майном їх, як колишнього подружжя, а тому договором дарування порушуються її законні права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

За змістом ст.ст.10,11,60,212 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Із матеріалів справи вбачається, що відчуження квартири №14, яка знаходиться у будинку №73 по вул. Перемоги у м. Житомирі, оформлено договором дарування від 22 лютого 2001 року відповідно до змісту якого, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 передали безоплатно ОСОБА_4 вищевказане нерухоме майно у власність (а.с.5). Договір посвідчено в нотаріальному порядку.

Однак, у пункті 3 цього договору дарування вказується, що кватира «продається».

Оцінивши в сукупності надані сторонами на засадах змагальності докази (пояснення сторін, покази свідків, письмові докази), суд першої інстанції, правильно, керуючись ч.2 ст.58 ЦК Української РСР (1963 року), прийшов до обґрунтованого висновку про те, що спірну квартиру ОСОБА_2 продали за 10 500 дол. США, а не подарували.

Позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 з 1993 року (а.с.23). Згодом шлюб було розірвано, а 23 січня 2013 року ОСОБА_6 помер (а.с.158).

Сам по собі факт купівлі спірної квартири у період знаходження позивача у зареєстрованому шлюбу з ОСОБА_6 не є достатньою підставою для задоволення позову. Так, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції на підставі пояснень сторін, показів свідків та письмових доказів обґрунтовано виходив із того, що першою оглядала кватиру ОСОБА_4, під час посвідчення договору був присутній її син, ОСОБА_6, який не заперечив проти укладення договору із матірю, після укладення договору з претензіями про звільнення квартири та про повернення 500 дол. США у звязку із недоліками квартири зверталася до продавців ОСОБА_4, а не її син або невістка, хоча у спірній квартирі проживала сім'я сина, особові рахунки по наданню комунальних послуг оформлені на ОСОБА_4 і вона оплачувала комунальні послуги до 2009 року, покази свідка ОСОБА_7 відносно того, що ОСОБА_6 заробляв достатньо та міг придбати для своєї сім'ї квартиру оцінені судом першої інстанції критично з огляду на те, що свідок під час укладення оспорюваного правочину присутнім не був, а доказів того, що у 2001 році при посвідченні договору грошові кошти в сумі 10 500 грн. належали ОСОБА_6, а отже, є спільним майном подружжя ОСОБА_6, надано не було.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів. Однак, позивачем не надано достатніх належних та допустимих доказів того, що спірна квартира була куплена позивачем та її покійним колишнім чоловіком за їх спільні кошти як подружжя, а висновки суду не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Так, допитані у суді апеляційної інстанції свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9І , хоча свідчили про те, що ОСОБА_6 був приватним підприємцем та засновником господарського товариства, але у матеріалах справи відсутні письмові докази одержання ОСОБА_6 до 2001 року доходів від бізнесової діяльності, а тому стверджувати, що спірна квартира була придбана за кошти ОСОБА_6, отримані від його бізнесової діяльності, є припущенням. Окрім того, свідки при укладенні оспорюваного правочину присутні не були.

Покази ОСОБА_2 відносно того, що вони гроші за квартиру одержали із рук ОСОБА_6 підтверджують пояснення ОСОБА_4 про те, що у день укладення договору, у себе дома, вона належні їй гроші за квартиру передала сину та попросила його їх передати продавцям при здійсненні правочину, бо так їй видавалося надійним.

За життя ОСОБА_6 не оспорив у судовому порядку договір за яким була набута спірна квартира, отже він погоджувався з тією обставиною, що квартира куплена за кошти його матері, а не його кошти.

Позивач із 2011 року зареєстрована у спірній квартирі (а.с.169). Вона могла зареєструватися у спірному житлі лише за згодою власника квартири - ОСОБА_4 Однак, з 2011 року позивач не оспорила договір за яким було придбано житло та у якому вона проживає, а звернулася з відповідними вимогами лише у 2014 році після того, як ОСОБА_6 помер.

Таким чином, суд першої інстанції повно встановив обставини справи, висновки їм відповідають, правильно застосував норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення суду, згідно ст.308 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду залишає без змін.

Рішення законне та обґрунтоване. Підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,308,313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 24 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: