Апеляційний суд Житомирської області
Справа №275/271/15-ц Головуючий у 1-й інст. Грищенко М.В.
Категорія 50 Доповідач Гансецька І. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого - судді: Гансецької І.А.

суддів: Широкової Л.В.

ОСОБА_1

при секретарі: Кравчук Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про присудження аліментів за минулий час, стягнення заборгованості за аліментами з урахуванням індексу інфляції, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про звільнення від повноважень опікуна, передачу малолітньої дитини батькові,-

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 10 листопада 2015 року

встановив:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 В обгрунтування позовних вимог зазначила, що рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 12 серпня 2014 року відповідач зобовязаний до сплати аліментів на її користь на утримання малолітнього ОСОБА_4. Від сплати аліментів він ухиляється, тому просила присудити з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини за минулий час, з 18 березня 2011 року по 18 березня 2014, стягнути заборгованість за аліментами станом на 01.03.2015 року в сумі 4855,50 гривень з урахуванням індексу інфляції в сумі 1674,48грн. та неустойку (пеню) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення у розмірі 23834,50 гривень, а всього на загальну суму 30364,48 гривень.

Відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2, в якому просив звільнити відповідача від повноважень опікуна над малолітнім ОСОБА_4 та передати дитину йому на виховання. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що є батьком ОСОБА_5, батьківських прав щодо нього не позбавлений, бажає виховувати сина. Опікун не має умов для проживання та нормального розвитку дитини, перешкоджає його спілкуванню з сином.

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 10 листопада 2015 року задоволено зустрічний позов ОСОБА_3 Звільнено ОСОБА_2 від повноважень опікуна, зобовязано її передати малолітню дитину, ОСОБА_4, батькові, ОСОБА_3 Припинено з часу набрання рішенням законої сили стягнення аліментів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2

В задоволенні позову ОСОБА_2відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 10 листопада 2015 року і ухвалити нове про задоволення її позову та відмову у задоволенні зустрічного позову. Посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зазначає, що судом при ухваленні рішення не враховано психологічний стан дитини, його відношення до батька, який продовжує ухилятися від виконання обовязків, передбачених ст.ст.180-184 СК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 12 серпня 2014 року ОСОБА_3 позбавлено батьківських прав, стягнуто з нього аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1. Опікуном малолітнього призначено його бабусю ОСОБА_2 Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 14.10.2015 року скасовано рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 12 серпня 2014 року в частині позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав та попереджено останнього про необхідність змінити ставлення до виховання дитини з покладенням на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обовязків.

Згідно висновку органу опіки і піклування Брусилівської райдержадміністрації від 22.09.2015 року № 02-29/2840 ОСОБА_3 після ухвалення апеляційним судом Житомирської області рішення від 14.10.2015 року, змінив ставлення до дитини, характеризується позитивно, працює, має постійний дохід, задовільні умови проживання та виявляє бажання займатися вихованням сина. Зазначене підтверджується матеріалами справи.

За таких обставин, суд дійшов правильного висновку про доцільність звільнення ОСОБА_2 від повноважень опікуна та зобовязання передати малолітню дитину батькові, приймаючи до уваги вимоги ст.151 СК України щодо переважного права батьків перед іншими особами на особисте виховання дитини та виходячи з інтересів самої дитини.

Обгрунтованим є висновок суду в частині припинення стягнення аліментів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 Судова колегія вважає, що саме в такий, передбачений законом спосіб, може бути захищене право ОСОБА_3 самостійно розпоряджатися своїми доходами і витрачати їх, в тому числі, і на утримання сина. Такий спосіб захисту не виходить за межі заявлених позовних вимог, оскільки фактично врегульовує виниклі правовідносини між сторонами щодо утримання дитини.

Також з дотриманням вимог закону ухвалено рішення в частині відмови ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог щодо присудження з відповідача на її користь аліментів на утримання дитини за минулий час, стягнення заборгованості за аліментами станом на 01.03.2015 року у сумі 4855,50 гривень з урахуванням індексу інфляції, оскільки підстави для задоволення таких вимог відсутні.

Разом із тим, не можна погодитись із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, оскільки такі висновки не ґрунтуються на наявних в матеріалах справи доказах.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину.

Частиною 1 ст. 196 СК України встановлено, що при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. При цьому право одержувача аліментів на стягнення неустойки, передбачене ст. 196 СК України, у випадках несвоєчасної виплати присуджених за рішенням суду аліментів виникає з часу набрання рішенням законної сили. Рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 12 серпня 2014 року в частині стягнення аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_4 набрало законної сили 14.10.2014 року.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені), визначена у ст. 196 СК України, настає лише за наявності вини цієї особи, на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Таким чином, виходячи зі змісту ст. 196 СК України, суд відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України повинен встановити факт заборгованості за аліментами й наявність чи відсутність вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, у її виникненні та залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки. При цьому право одержувача аліментів на стягнення неустойки, передбачене ст. 196 СК України, не пов'язується з дотриманням державним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до вимог ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Виходячи з наведеного, законодавець не ставить обов'язок по сплаті аліментів, у разі обізнаності платника аліментів про їх стягнення, в залежність від стягнення таких за виконавчим листом шляхом відрахування із заробітної плати чи іншого доходу, оскільки судові рішення, що набрали законної сили, підлягають обов'язковому виконанню.

Згідно з ч. 1 ст. 196 СК України одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

З урахуванням правової природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов'язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом ст. 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. При цьому сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались.

Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-94цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Виходячи із помісячного розрахунку заборгованості платника аліментів ОСОБА_3 за період з 14.10.2014 року по 01.03.2015 року сума неустойки дорівнюватиме 578,82 грн., яка обчислюється у розмірі 1% відсотка від суми несплачених аліментів на утримання малолітнього ОСОБА_4 за кожен місяць прострочки, виходячи з розрахунку: 411,90 грн. х 1% х 17 днів з 15 жовтня 2014 року по 31 жовтня 2014 року + 411,90 грн. х 1% х30 днів листопада 2014 року + 411,90 грн. х 1% х31 день грудня 2014 року+ 436,50 грн. х 1% х31 день січня 2015 року + 436,50 грн. х 1% х28 днів днів лютого 2015 року = 578,82 грн.

Приймаючи до уваги викладене, колегія суддів приходить до висновку про скасуваня рішення суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_2 у стягненні неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів із ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів в розмірі 578,82 грн. та судового збору на користь держави.

Оскільки ОСОБА_2 є інвалідом другої групи і відповідно до вимог п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, рішення в частині покладення на неї судових витрат також підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 209,218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 10 листопада 2015 року скасувати в частині відмови у позові ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в розмірі 578,82 грн. та судовий збір на користь держави в розмірі 487,20 грн. ОСОБА_2

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: