Номер провадження: 22-ц/785/6883/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.12.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Панасенкова В.О., Драгомерецького М.М.,

при секретарі Добряк Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3, яка діє від імені та в інтересах недієздатного ОСОБА_4, до ОСОБА_2, ОСОБА_5, про визнання договорів дарування недійсними, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування записів про державну реєстрацію,

в с т а н о в и л а:

Позивач, з урахуванням поданої ним заяви про зміну предмету позову, звернувся до суду з вимогами про визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/4 частки та 3/8 частки квартири АДРЕСА_1, про витребування на користь недієздатного ОСОБА_4 1/4 частки та 3/8 частки квартири АДРЕСА_1, про визнання договорів дарування недійсними та про скасування запису про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2. Позов обґрунтований тим, що недієздатний ОСОБА_4 прийняв спадкове майно у вигляді 1/4 частки квартири АДРЕСА_3, що залишилась після смерті його рідного батька ОСОБА_6 у порядку спадкування за законом, а також прийняв, у порядку спадкування за правом представлення свого батька ОСОБА_6, спадкове майно у вигляді 3/8 частки квартири АДРЕСА_3, що залишилося після смерті його (Позивача) баби ОСОБА_7. Позивачем було зазначено, що право власності на успадковане ним майно вибуло з його володіння до сторонніх осіб: ОСОБА_2 та ОСОБА_5, незаконно, поза його волі, на підставі договорів дарування.

У судовому засіданні представник позивача підтримала заявлений позов та просила вимоги задовольнити повністю.

Представники відповідачів та відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнали, у задоволені позовних вимог просили відмовити з тих підстав, що спадщина приймається нотаріально та позивач невірно обрав спосіб захисту свого порушеного права, їх довірителі стали власниками згідно договору дарування, а попередні власники прийняли спадщину за заповітом.

Рішенням суду позов ОСОБА_3, яка дії від імені та в інтересах недієздатного ОСОБА_4, був задоволений частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на спадкове майно у вигляді 1/4 частки квартири АДРЕСА_4, - у порядку спадкування за законом після смерті 02.01.2007 року його батька ОСОБА_6.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на спадкове майно у вигляді 3/8 частки квартири АДРЕСА_4, - у порядку спадкування за правом представлення після смерті 02.01.2008 року його баби ОСОБА_7.

Витребувано у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 1/8 та 3/16 часток квартири АДРЕСА_4.

Витребувано у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 1/8 та 3/16 часток квартири АДРЕСА_4.

Скасовано запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) на 5/16 частки квартири АДРЕСА_4.

Скасовано запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_2) на 5/16 частки квартири АДРЕСА_4.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати це рішення та постановити нове, яким в задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає у зв'язку з тим, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази згідно ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та застосував необхідні норми матеріального права.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

Відповідно до свідоцтва про народження від 19.04.1978 року №ДР450303 ОСОБА_4 є сином ОСОБА_6.

Відповідно до дублікату свідоцтва про право власності на житло від 28.01.2008 року та витягу про державну реєстрацію права власності від 04.03.2008 року № 17979833 квартира АДРЕСА_5 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6 (батькові позивача), ОСОБА_8 (бабі позивача), ОСОБА_9 (діду позивача).

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Статтею 357 ЦК України передбачено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

З урахуванням положень ч.1 статті 357 ЦК України, суд зробив правильний висновок, що кожному із трьох членів сімї ОСОБА_9 належало по 1/3 частки квартири № 102, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Балківська, 38.

ОСОБА_9 (дід позивача) помер 27 листопада 2006 року.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Таким чином, у день смерті ОСОБА_9 (діда позивача) відкрилася спадщина у вигляді 1/3 частки квартири №102, що знаходиться за адресою м. Одеса, вул. Балківська, 38.

Відповідно до ч.1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Заповіту після померлого не залишилося.

Частиною 3 ст. 1268 ЦК України визначається, що cпадкоємець, якій постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Частиною 5 ст. 1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Так, у порядку спадкування за законом, з урахуванням того, що заповіту після померлого не залишилось, спадкоємці першої черги: син померлого ОСОБА_6 (батько позивача) та дружина померлого ОСОБА_8 (баба позивача) успадкували майно, що складалося з 1/3 частки квартири, яка належала померлому ОСОБА_9 (діду позивача), у звязку з тим, що постійно проживали зі спадкодавцем та не заявили про відмову від спадщини.

Отже, право власності померлого ОСОБА_9 (діда позивача) на 1/3 частку в квартирі дійсно перейшло у порядку спадкування за законом у рівних частках до дружини померлого (баби позивача) та його сина (батька позивача).

За таких обставин, частина, що стала належати ОСОБА_7 після смерті її чоловіка склала 1/6 частки вказаної квартири (1/3:2=1/6), а в цілому їй належало 1/2 частки квартири, оскільки 1/3 частки належала їй згідно свідоцтва, а 1/6 у порядку фактичного прийняття спадщини.

За аналогічним підрахунком 1/2 частки квартири стала належати батькові позивача - ОСОБА_6.

Таким чином, ОСОБА_6 (батько позивача) та ОСОБА_7 (баба позивача) стали з 27 листопада 2006 року спільно у рівних частках (по 1/2 кожен) володіти квартирою №102, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Балківська, 38.

ОСОБА_6 (батько позивача) помер 02 січня 2007 року.

У відповідності до вказаної вище ст. 1220 ЦК України, у день смерті ОСОБА_6 (батька позивача) відкрилася спадщина у вигляді належної йому 1/2 частки квартири №102, що знаходиться за адресою м. Одеса, вул. Балківська, 38.

Відповідно до ч.1 ст. 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Заповіту після померлого не залишилось.

Спадкоємцями першої черги були мати спадкодавця ОСОБА_7 (баба позивача) та його син ОСОБА_4 (позивач).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26.07.2004 року по справі № 2-4216/04 ОСОБА_4 визнано недієздатним.

Відповідно до ч.4 ст. 1268 ЦК України недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Матеріалами справи підтверджується той факт, що від опікуна недієздатного щодо прийняття спадщини заява про відмову не надавалось.

Згідно з ч.5 статті 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що відповідно до порядку, встановленого ст. 1268 ЦК, недієздатний син померлого ОСОБА_4 (позивач) прийняв половину спадщини після смерті батька, та, як це передбачено ч.5 ст. 1268 ЦК України, став володіти на праві власності 1/4 частки (1/2:2=1/4) квартири АДРЕСА_6 з 02 січня 2007 року.

Також, суд правильно зазначив, що мати померлого - ОСОБА_7 (баба позивача), успадкувала половину спадщини від її померлого сина (батька позивача), в порядку, встановленому ч.3 ст. 1268 ЦК України, оскільки постійно проживала разом з ним в одній квартирі на час відкриття спадщини, у вигляді 1/4 частки (1/2:2=1/4) квартири АДРЕСА_6 з 02 січня 2007 року.

Враховуючи, що ОСОБА_7 вже мала частку у зазначеній квартирі, то після прийняття спадщини, яка залишилася після смерті сина, її частка у квартири АДРЕСА_6 склала 3/4 частки квартири (1/2+1/4=3/4).

Таким чином, станом на 02 січня 2007 року право власності на квартиру АДРЕСА_6 належало: 1/4 частки ОСОБА_4 (позивачу) та 3/4 частки ОСОБА_7 (бабі позивача).

ОСОБА_8 (баба позивача) померла 02 січня 2008 року.

Відповідно до ст. 1220 ЦК, після смерті ОСОБА_7 (баби позивача) відкрилася спадщина у вигляді 3/4 частки квартири №102, що знаходиться за адресою м. Одеса, вул. Балківська, 38.

Після смерті спадкодавця залишився заповіт, відповідно до якого ОСОБА_7 розпорядилась всім належним їй майном на користь ОСОБА_10 та ОСОБА_11

Відповідно до ч.1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Так, матеріалами справи підтверджується, що син спадкодавця ОСОБА_7 (баби позивача) ОСОБА_6 (батько позивача) на момент своєї смерті був інвалідом 3 групи, тобто був непрацездатним і незалежно від змісту заповіту мав право на обовязкову частку спадкового майна, відповідно до ч.1 ст. 1241 ЦК України та Рішення Конституційного Суду України від 11.02.2014р. по справі №1-рп/2014.

У разі спадкування за законом ОСОБА_6 належав до першої черги спадкування та був би єдиним спадкоємцем після смерті своєї матері і успадкував би все належне їй майно, тобто 3/4 частки зазначеної квартири.

Враховуючи вищевикладене, обовязкова частка ОСОБА_6 (батька позивача), як непрацездатного сина, при наявності заповіту, складеного на користь інших осіб, складала б половину від 3/4 частки квартири.

Таким чином, суд вважає, що ОСОБА_6 (батько позивача) мав би право на час відкриття спадщини після смерті його матері ОСОБА_7 (баби позивача), на отримання у порядку спадкування в порядку ч.1 ст. 1241 ЦК України 3/8 частки (3/4 : 2 = 3/8) квартири №102, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Балківська, 38.

Згідно з ч.1 ст. 1266 ЦК України (спадкування за правом представлення) внуки, правнуки, спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

За таких обставин, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що недієздатний (непрацездатний) позивач, будучи онуком ОСОБА_7, спадкує в порядку ч.1 ст. 1266 ЦК України ту частку спадщини, яка належала б за законом його батькові - непрацездатному ОСОБА_6, якби він був живим на час відкриття спадщини, тобто ОСОБА_4 успадкував за правом представлення свого батька ОСОБА_6 після смерті баби ОСОБА_7 3/8 частки квартири №102, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Балківська, 38, які мав би спадкувати за законом непрацездатний ОСОБА_6 (батько позивача), якби він був живим на час відкриття спадщини.

Водночас, відповідно до ч.4 ст. 1268 ЦК України недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Матеріалами справи підтверджується той факт, що відмови від опікуна недієздатного позивача щодо прийняття спадкового майна не надавалось.

При цьому відповідно до ч. 5 статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Тобто, ОСОБА_4 є власником 3/8 частки зазначеної квартири з 02 січня 2008 року і власником 1/4 частки зазначеної квартири з 02 січня 2007 року.

Позивач у своєму позові заявив позовну вимогу про визнання за ним права власності на 1/4 та 3/8 часток на спірну квартиру, в порядку, встановленому ст. 392 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 392 ЦК встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З огляду на висновки, викладені в Постанові Пленуму ВССУ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» суд зазначає, що виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

Як встановлено в судових засіданнях першої та апеляційної інстанцій, відповідачі не визнають право власності недієздатного ОСОБА_4 на частки у спірній квартирі, просять суд відмовити у задоволенні всіх позовних вимог, не визнають фактів спадкування позивачем часток у праві власності на квартиру та вважають себе законними власниками спірного майна.

Таким чином, суд правильно вважав, що іншими особами, а саме відповідачами у справі, не визнається право власності позивача, тому позовні вимоги щодо визнання права власності на 1/4 частки квартири та на 3/8 частки квартири №102, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Балківська, 38, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

В силу приписів ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ч.3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно без достатньої правової підстави, зобовязана повернути це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Також, у відповідності з положеннями п.22 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» встановлено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним.

Так, в ході розгляду справи судом було встановлено, що при відчуженні часток квартири №102, що знаходиться за адресою м. Одеса, вул. Балківська, 38, а саме при укладанні договору дарування від 15.05.2009 року, згідно якого ОСОБА_11 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дар 1/2 частку спірної квартири, договору дарування від 08.12.2010 року, згідно якого ОСОБА_10 подарувала, а ОСОБА_12 прийняла в дар 1/2 частку спірної квартири, договору дарування від 29.07.2011 року, згідно якого ОСОБА_12 подарувала, а ОСОБА_5 прийняв в дар 1/2 частки квартири, особи в момент укладання правочинів відчуження спірного майна не мали належного обсягу цивільної дієздатності, оскільки Рішенням апеляційного суду Одеської області від 17.09.2014 року по справі №2-5238 було скасовано рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18.09.2008 року, а у задоволенні позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування за ОСОБА_10 та ОСОБА_11М було відмовлено в повному обсязі.

Судом при розгляді справи було взято також до уваги, що позивач не є стороною оспорюваних правочинів.

Розглянувши сукупно позовні вимоги позивача, а також з огляду на висновки Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ, що були викладені у постанові Пленуму №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», врахувавши, що позивачем заявлено позовну вимогу про витребування майна в порядку встановленому ст.ст. 387, 388 ЦК України суд правильно вважав, що позовні вимоги щодо витребування спірного майна у відповідачів слід задовольнити з метою захисту порушеного права власності позивача, а у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсними договорів дарування, за якими, зокрема, було відчужено належне позивачу майно, слід відмовити, у звязку із невірно обраним позивачем способом захисту порушеного права.

Рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також підставою для скасування попередньої реєстрації на підставі ст.ст. 19, 27 Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень».

Таким чином, суд дійшов до вірного висновку, що позовні вимоги щодо скасування запису про державну реєстрацію підлягають частковому задоволенню з урахуванням того, що позивач є власником 1/4 та 3/8 частки спірного обєкту нерухомості, а за відповідачами було зареєстровано по 1/2 частки квартири, тобто скасуванню підлягає по 5/16 часток зареєстрованого за кожним з відповідачів спірного нерухомого майна.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з діючими нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, та дійшов правильного висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги.

Твердження апелянта в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції вступає в законну силу з моменту оголошення, однак, може бути оскаржена в касаційному порядку до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді В.О. Панасенков

ОСОБА_13