Єдиний унікальний номер 229/4179/15-ц
Номер провадження № 2/229/1566/2015 Категорія 45
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.12.2015 року Дружківський міський суд Донецької області

в складі: головуючого - судді Гонтар А.Л

при секретарі Костенко В.М.

за участі представника ДМСУ ГУ

у Донецькій області ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дружківка цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням , -

в с т а н о в и в:

26.10.2015 року ОСОБА_2 звернулась до Дружківського міського суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Свої позовні вимоги обґрунтовала тим, що їй на праві власності належить квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та вона є її власником. В даної квартирі крім неї також зареєстровано ОСОБА_3, який у квартирі не мешкає.

Просить визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

В судове засіданні позивач ОСОБА_2 на з'явилася, надала заяву з клопотанням розглядати справу у її відсутності, просить задовольнити її позовні вимоги, проти винесення заочного рішення не заперечує.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не зявився, судова повістка повернулась з відміткою про відсутність його за місцем реєстрації.

Суд, вважає за можливе розглядати справу без участі відповідача на підставі ст. 169 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Під час розгляду справи встановлено, що квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_2 , що підтверджується договіром кіплі-продажу від 22 липня 2015 року (а.с.6-7).

За ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст.383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї.

Вимогами ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Як зазначено в ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" ооскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР).

У звязку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, позивач ОСОБА_2 , як власник квартири , має право володіти, користуватися та розпоряджатися квартирою на власний розсуд, використовувати її для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї.

Таке право позивача згідно ч.4 ст.41 Конституції України, ч.1 ст.321 ЦК України є непорушним і він не може бути протиправно його позбавлений.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

У судовому засіданні встановлено, що згідно довідки про склад сім"ї за адресою Космонавтів, 43-21 від 17 вересня 2015 року в квартирі зареєстрований ОСОБА_3 (а.с. 10).

Наявність в квартирі ОСОБА_3, обмежує права ОСОБА_2 , як власника, тому вона на підставі ст.391 ЦК України має право вимагати в судовому порядку усунення перешкод у здійсненні такого права.

Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім'ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі його відсутності саме без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком (квартирою) та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на цей будинок (квартиру), а відтак - припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком (квартирою).

З огляду на викладене, суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за наявності двох умов: по-перше, непроживання у спірному житловому приміщенні на час звернення до суду понад шість місяців, по-друге, таке непроживання має бути без поважних причин.

Разом з тим, судом встановлено, що позивач стала власником квартири 22 липня 2015 року, до суду звернулась 26 жовтня 2015 року, тобто на час звернення до суду відповідач не мешкає у квартирі понад три місяці, що не дає суду підстав, визнати його таким, що втратив право користування житлом. )

Крім того, відповідно до п.3.1 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого Наказом МВС України 22.11.2012 № 1077 зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі відчуження житла.

Зняття з реєстрації на підставах, визначених в абзацах вісім та девять пункту 3.1 цього розділу, здійснюється за клопотанням уповноваженої особи закладу/установи або за заявою власника/наймача житла або їх законних представників.

П. 3.2. даного Порядку, передбачено, що зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Особа, яка досягла 14-річного віку, подає заяву про зняття з реєстрації місця проживання особисто. За заявою особи зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання.

Таким чином, у суда немає підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 156 ЖК України, ст.16,379, 382, 383, 386,391,405 ЦК України, ст..10,11,60,209,212-215 ЦПК України, Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого суд

в и р і ш и в :

в задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Донецької області через Дружківський міський суд протягом десяти днів після оголошення рішення.

Суддя Дружківського міського суду А. Л. Гонтар