У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого Кузнєцова В.О.,
Суддів:Ізмайлової Т.Л., Наумчука М.І.,Мостової Г.І., Олійник А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання права власності на Ѕ частку житлового будинку у спільній сумісній власності, за касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 18 червня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 09 вересня 2014 року,-

в с т а н о в и л а:

У квітні 2012 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_7, про визнання права власності на Ѕ частку житлового будинку у спільній сумісній власності.

Вимоги за позовом обґрунтовувала тим, що вона з 1944 року і по день смерті ОСОБА_9 - ІНФОРМАЦІЯ_4 перебувала з ним у фактичних шлюбних відносинах. Протягом 1958-1960 років вони спільно із своїм чоловіком побудували житловий будок АДРЕСА_1, який був зареєстрований на ім`я ОСОБА_9 і який за життя не розпорядився своїм майном.

Позивач вважає, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, а тому їй належить Ѕ частина вказаного будинку, тому звернулась до суду з вказаним позовом.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 18 червня 2012 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 09 вересня 2014 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ частину будинковолодіння, яке знаходиться по АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_8 просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 18 червня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 09 вересня 2014 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач ОСОБА_6 та ОСОБА_9 проживали однією сім'єю як чоловік та дружина з червня 1944 року. Шлюб не реєстрували.

Вони мають трьох дітей: сина ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2, дочку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Спірний будинок АДРЕСА_1, в якому проживала вказана сім'я, належить на праві власності ОСОБА_9, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 02 квітня 1987 року.

ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом про визнання за нею права власності на Ѕ частину спірного будинку, посилаючись на те, що вказаний будинок побудований ними разом, а тому є спільною власністю, набутою в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року.

Відповідно до статей 16, 17 Закону України "Про власність", статті 22 КпШС України, який був чинним до 1 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю).

В інших випадках спільна власність громадян визнавалась частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Вказаних вимог закону суд першої інстанції не врахував та не звернув уваги на те, що для визнання за позивачем права власності на половину спірного будинку, набутого до 01 січня 2004 року, необхідно встановити факт створення сторонами спільної часткової власності на квартиру та визначення ступеня участі в цьому позивача працею й коштами.

Крім того, судом не надано належної правової оцінки тому, що після смерті ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_4, спірний будинок є спадковим майном, який до цього часу ніхто із спадкоємців не оформив у встановленому законом порядку і для правильного вирішення справи суд повинен був визначитись з колом спадкоємців для з`ясування належних відповідачів.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вказаних порушень не врахував, крім того, не звернув уваги на те, що після ухвалення рішення судом першої інстанції позивач ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 померла, у зв'язку з чим не залучив до участі у справі спадкоємців, оскільки вказані правовідносини допускають правонаступництво.

За таких обставин, визнати ухвалені судові рішення законними і обґрунтованими не можна, тому вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 18 червня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 09 вересня 2014 року скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук А.С. Олійник