Провадження № 2/359/2254/2015
Справа № 359/7664/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2015 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Муранової-Лесів І.В.,

при секретарі - Шляхетко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Борисполі Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» в особі Філії ОСОБА_2 акціонерного товариства Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» ОСОБА_3 центр Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

08.06.2015 ОСОБА_1 звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом до Філії ОСОБА_2 акціонерного товариства Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» ОСОБА_3 центр Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», в якому просив поновити його на посаді головного юрисконсульта відділу юридичної та договірної роботи ОСОБА_3 центру Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» з 8 травня 2015 року, а також стягнути з ОСОБА_3 центру Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі середнього заробітку, починаючи з 09.05.2015, а також моральну шкоду у розмірі 10000 гривень (а.с.2-6).

Ухвалою суду від 07.09.2015 в якості співвідповідача було залучено юридичну особу Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (т.1 а.с.215-216).

Після цього позивач в ході судового розгляду справи уточнив позовні вимоги в частині стягнення коштів на його користь та просить суд: стягнути з Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» в особі Філії ОСОБА_3 центру Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 40736 гривень 66 копійок, а також моральну шкоду в сумі 10000 гривень (т.2 а.с.73-75).

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він з 21.05.2012 перебував з відповідачем в трудових відносинах та працював на посаді головного юрисконсульта відділу юридичної та договірної роботи Філії Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» ОСОБА_3 центру Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України». 8 травня 2015 року він був звільнений із займаної посади у звязку зі скороченням штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, про що було видано наказ. Позивач стверджує, що відповідачем не було додержано норм законодавства, що регулюють вивільнення, що відповідач не запропонував йому жодної посади, які він мав як на момент попередження про звільнення так і на момент фактичного вивільнення, хоча такі посади були в наявності, що на думку позивача є достатньою підставою для його поновлення на роботі. Позивач також стверджує, що, звільняючи його з роботи, позивач порушив вимоги ст.42 КЗпП України та переважне право позивача на залишення на роботі, який на відміну від інших працівників скороченого відділу, які були переведені за їх згодою на інші запропоновані посади, мав більш високу кваліфікацію і продуктивність праці: вищу освіту, стаж роботи в галузі права більше 12 років, ступінь кандидата юридичних наук, на момент звільнення в сімї позивача не було інших працівників із самостійним заробітком, оскільки його дружина на момент попередження про скорочення була вагітна та на момент звільнення у позивача вже народилася дитина. Позивач зазначає, що відповідно до вимог ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того, звільнення без законної підстави завдало позивачу моральних страждань та потребує додаткових зусиль для організації свого життя, а також внаслідок чого погіршився стан його здоровя та внаслідок тривалої хвороби встановлено 3 групу інвалідності, в звязку з чим завдану йому моральну шкоду він оцінює у 10000 гривень.

В судовому засіданні позивач повністю підтримав заявлені позовні вимоги, додатково він пояснив, що протягом дії попередження про наступне вивільнення відповідач мав не одну вакантну посаду, проте не запропонував жодної вакантної посади позивачу. Він також вважає, що мав переважне право на залишення на роботі, більш високу кваліфікацію і продуктивність праці (вищу освіту, стаж роботи в галузі права більше 12 років, ступінь кандидата юридичних наук), та що на момент звільнення в сімї позивача не було інших працівників із самостійним заробітком, проте відповідач перевів на вакантну посаду радника з юридичних питань іншого працівника ОСОБА_4 Позивач зазначає, що наданий відповідачем звіт ОСОБА_4 від 30.06.2015 на підтвердження того, що вказаний працівник мав більшу кваліфікацію та продуктивність праці, підготовлений та охоплює період, коли позивач вже давно був звільнений, а отже відповідач дізнався про більшу ефективність та продуктивність праці переведеного працівника вже після звільнення позивача та без звіту останнього. Щодо наявної у іншого представника довіреності на представництво інтересів ОСОБА_3 центру Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», яка надана до суду, він звертає увагу, що вона надана ОСОБА_4 24.12.2014 після переведення на посаду радника з юридичних питань.

Представники відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» проти задоволення позову заперечували, посилаючись на те, що звільнення позивача відбулось у звязку зі скороченням штату працівників ОСОБА_3 центру Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», що є відокремленою філією ОСОБА_2 акціонерного товариства Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» з дотриманням вимог ст.ст.41,42,49-2 КЗпП України. Вони стверджують, що відповідач не мав вакансій за професією чи спеціальністю, які могли бути запропоновані позивачу, та що у позивача було відсутнє переважне право на залишення на роботі, оскільки інший працівник, якому було запропоновано посаду радника з юридичних питань мав більш тривалий безперервний стаж роботи на підприємстві, а також більш високу кваліфікацію та продуктивність праці. Вони також вважають, що позивачем не доведено, що діями відповідача йому було завдано моральну шкоду.

Так, згідно з письмовими запереченнями представників відповідача від 19.08.2015 (т.1 а.с.135-140) та від 22.09.2015 (т.2 а.с.43-48) головою правління Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» 12.11.2014 року було затверджено Зміни №2 до штатного розпису ОСОБА_3 центру Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», які були введені в дію з 20.11.2014 року наказами ОСОБА_3 центру Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» №321-к/тр «Про введення в дію змін до штатного розпису» та №322-к/тр «Про введення в дію організаційної структури ОСОБА_3 центру Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», відповідно до яких скорочувались як посади головних юрисконсультів відділу юридичної та договірної роботи так і відділ юридичної і договірної роботи в цілому. Відповідно до ч.1 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення позивач, як і інші працівники відділу, був персонально попереджений за два місяці до дати вивільнення. На момент надання повідомлення про наступне звільнення у відповідача була відсутня робота за відповідною професією чи спеціальністю, а вводилась нова посада з юридичних питань, кандидатура на яку повинна була мати відповідні знання та навички та пройти погодження в Національній акціонерній компанії «Нафтогаз України». В звязку з цим вони вважають, що має місце саме прийняття на нову роботу, а не залишення на роботі, як помилково вважає позивач. Вони також звертають увагу суду, що відповідно до посадових обовязків радника з юридичних питань, він зобовязаний представляти інтереси ОСОБА_3 центру Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» з іноземними компаніями та партнерами з питань укладання міжнародних контрактів та при виникненні інших юридичних питань при застосуванні міжнародного права, повинен знати іноземну мову. Представник відповідача стверджує, що інший працівник відділу юридичної і договірної роботи мав диплом про повну вищу освіту за спеціальністю «міжнародне право», здобув кваліфікацію юриста-міжнародника та референта-перекладача, повністю відповідав своїми знаннями посаді радника з юридичних питань. Відповідач стверджує, що інший працівник відділу юридичної та договірної роботи мав більшу кваліфікацію та продуктивність праці, постійно з 24.10.2013 року виконував обовязки начальника відділу юридичної та договірної роби під час його відсутності, та при звільненні начальника відділу юридичної та договірної роботи з 24.09.2014 інший працівник відділу ОСОБА_4 ніс персональну відповідальність за діяльність відділу, на підставі довіреності від 24.12.2014 року представляв інтереси компанії та готував усі необхідні документи для участі у судових засіданнях з господарських та адміністративних спорів, в той час, як позивач не мав жодної довіреності від імені Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», не приймав участі в жодній судовій справі для захисту інтересів компанії. Вони також звертають увагу суду, що інший працівник відділу юридичної та договірної роботи мав більш тривалий безперервний стаж роботи в ОСОБА_3 центрі, а саме з 31.01.2012, в той час, як позивач був прийнятий на роботу 21.05.2012, а також, що при звільненні позивач отримав усі належні йому виплати, в тому числі вихідну допомогу при звільненні у звязку із скороченням штату у розмірі двох місячних окладів, грошову компенсацію за невикористану щорічну оплачувану відпустку, соціальну допомогу у звязку з народженням дитини, допомогу з тимчасової непрацездатності за період з 20.01.015 по 07.05.2015. ОСОБА_3 центр є уповноваженим власником (Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України») органом, наділеним повноваженнями щодо укладення та припинення трудового договору з позивачем, ведення його трудової книжки, нарахування та виплати йому заробітної плати.

Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а вимоги щодо стягнення коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 з 21 травня 2012 року по 08 травня 2015 року включно працював на посаді головного юрисконсульта відділу юридичної та договірної роботи філії ОСОБА_3 центр Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», що підтверджується даними його трудової книжки, а також наказами про прийняття на роботу №158-к від 21.05.2012, та про звільнення з роботи №117-к/тр від 08.05.2015( т.1 а.с. 8-15,52,80).

Відповідно до п.1.1 «Положення Про ОСОБА_3 центр Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», затвердженого рішенням правління Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» від 31.07.2012 №126 ОСОБА_3 центр Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» є філією Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України, не має статусу юридичної особи та виконує частину господарських функцій, делегованих йому Компанією для мети та предмета діяльності Компанії (т.2 а.с.49, 51-53).

Відповідно до підпункту 5.3.20 п.5.3 Положення, Директор приймає на роботу та звільняє з роботи працівників ОСОБА_3 центру, згідно затвердженим Компанією порядком, у відповідності до штатного розпису ОСОБА_3 центру та чинного законодавства. Призначення (прийняття) на посади та звільнення з посад заступників директора ОСОБА_3 центру, головного інженера, головного бухгалтера, головного метролога та інших, передбачених відповідними організаційно-розпорядчими актами Компанії, здійснюється за попереднім письмовим погодженням з головою правління Компанії.

Таким чином, уповноваженою власником органом на укладання та розірвання трудового договору є директор філії ОСОБА_3 центру Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України».

Проте, згідно з вимогами ч.2 ст.30 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку, що належним відповідачем у даній цивільній справі за позовом про поновлення на роботі звільненого працівника є юридична особа Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» в особі її філії ОСОБА_3 центру Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України».

Встановлено, що 12 листопада 2014 року головою правління Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» було затверджено Зміни №2 до штатного розпису ОСОБА_3 центру Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», а також Організаційна структура ОСОБА_3 центру Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», які підлягали введенню з 20 листопада 2014 року (т.1 а.с.127-128,129).

На виконання зазначених змін директором ОСОБА_3 центру Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» 20 листопада 2014 року було видано наказ №321-к/тр «Про введення в дію змін до штатного розпису», №322-к/тр «Про введення в дію організаційної структури ОСОБА_3 центру Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» та №323-к/тр «Про внесення змін до організаційної структури ОСОБА_3 центру Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (т.1 а.с.130,131, 132-134).

Встановлено, що на підставі вищенаведених наказів було змінено штатний розпис та введена в дію нова організаційна структура ОСОБА_3 центру Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», відповідно до яких був ліквідований структурний підрозділ відділ юридичної і договірної роботи, а також були скорочені посади працівників вказаного відділу: начальник відділу 1 штатна одиниця, головний юрисконсульт 2 штатні одиниці.

Повідомленням від 20 листопада 2014 року, позивача повідомлено, що згідно затверджених головою правління Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» Змін № 2 до штатного розпису ОСОБА_3 центру Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» відділ юридичної та договірної роботи з 20 листопада 2014 року ліквідовано. У звязку із скороченням посади головного юрисконсульта відділу юридичної та договірної роботи та відповідно до ст. 49-2 КЗпП України позивач попереджений про наступне звільнення з роботи з ОСОБА_3 центру Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» з посади головного юрисконсульта відділу юридичної та договірної роботи, згідно п.1 ст.40 КЗпП України, яке відбудеться 20 січня 2015 року з виплатою вихідної допомоги у розмірі двох середніх місячних заробітків. З вказаним повідомленням позивач був ознайомлений 20 листопада 2011 року (т.1 а.с. 17).

Наказом директора ОСОБА_3 центру Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» № 117-к/тр від 08 травня 2015 року позивача було звільнено з займаної ним посади головного юрисконсульта відділу юридичної та договірної роботи 8 травня 2015 року у зв'язку зі скороченням штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України (т.1 а.с.16, 180).

З наявних в матеріалах справи доказів також встановлено, що позивач останні чотири місяці не працював, а саме: з 20.01.2015 по 07.05.2015 знаходився на лікарняному (т.1 а.с.181-185), а також з 5 по 19 грудня 2014 року, з 22 по 31 грудня 2014 року та з 4 січня по 18 січня 2015 року - перебував у відпустці (т.1 а.с.82-84).

Як зазначено в оскаржуваному наказі, підставою для звільнення були наступні документи: зміни №2 до штатного розпису ОСОБА_3 центру Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», повідомлення про наступне звільнення ОСОБА_1 від 20.11.2014, листки непрацездатності від 13.02.2015 серія АГТ №822634, від 14.02.2015 серія АГТ№868990, від 27.03.2015 серія АГТ №805939, від 30.03.2015 серія АГФ №222697, від 07.05.2015 серія АГФ №232491.

У відповідності до п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно ч. 1,2 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках зміни в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Відповідно до вимог ч.3 вказаної статті одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власника бо уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Як встановлено судом, на момент попередження позивача про наступне звільнення 20.11.2015, а також на дату його звільнення 08.05.2015 в філії ОСОБА_3 центрі Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» були вакантні посади, які не були запропоновані позивачу, що підтверджується наданими відповідачем наказами по особовому складу з період з 20.11.2015 по 08.05.2015, Звітами про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації» застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загально обовязкове державне соціальне страхування за грудень 2014, січень, лютий, березень, квітень, травень 2015 року (т.1 а.с.85,86,92,93, 106-108,110-115, т.2 а.с.9,11, 19, 22, 23, 24,26).

Будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження того, що вивільнені та вакантні на підприємстві посади за професією чи спеціальністю не відповідали спеціальності позивача, або що позивач відмовився від переведення на іншу роботу, а також що переведені на вивільнені посади працівники мали переважне перед позивачем право на залишення на роботі, суду надано не було.

Крім того, в ході судового розгляду було встановлено, що на момент попередження позивача про наступне звільнення відповідно до вищезазначених Змін №2 до штатного розпису та організаційної структури ОСОБА_3 центру Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» та наказу №323-к/тр від 20.11.2014 була введена з 20 листопада 2014 року посада радника з юридичних питань (управління) (т.1 а.с. 128,129,132).

Зазначена посада, що відповідала спеціальності позивача, йому не пропонувалась, а переведення на вказану посаду керівництвом ОСОБА_3 центру Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» було запропоновано іншому працівнику ОСОБА_4, який також на момент внесення змін до штатного розпису працював головним юрисконсультом відділу юридичної і договірної роботи, тобто на такій самі посаді, що і позивач, та який також 20.11.2014 був попереджений уповноваженим власником органом про наступне звільнення (т.1 а.с.167).

Судом також встановлено, що заяву про своє переведення на посаду радника з юридичних питань в управління іншим працівником ОСОБА_4 було подано на імя директора ОСОБА_3 центру Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» 20.11.2014, а також, що відповідне подання про погодження переведення ОСОБА_4 з посади головного юрисконсульта відділу юридичної і договірної роботи на посади радника з юридичних питань в управління ОСОБА_3 центру директором вказаної філії було направлено Директору з правових питань та взаємодії з органами влади в.о. директора юридичного департаменту Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»-01.12.2014 (т.1 а.с.55, 103).

Будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження того, що зазначене призначення потребувало відповідного погодження, а також на якій підставі здійснювалось таке погодження, суду надано не було, та суперечить вищенаведеному підпункту 5.3.20 п.5.3 Положення «Положення «Про ОСОБА_3 центр Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», оскільки посада радника з юридичних питань не зазначена як така, що потребує погодження, а також, що фактично призначення працівника на посаду радника з юридичних питань головою правління Компанії не здійснювалось.

За змістом ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України;9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Як встановлено судом, позивач на момент попередження про наступне звільнення мав вищу освіту, стаж роботи в галузі права більше 12 років, ступінь кандидата юридичних наук (т.1 а.с.8-15,21) та на момент звільнення в сімї позивача не було інших працівників із самостійним заробітком, оскільки його дружина на момент попередження про скорочення була вагітна та на момент звільнення у позивача вже народилася дитина (т.1 а.с.18).

Враховуючи, що позивач станом на 20.11.2014 мав стаж роботи в НАК «Нафтогаз України» з 21.05.2012, а інший, залишений на роботі працівник з 31.01.2012 року, суд прийшов до висновку, що стаж обох представників не можна вважати тривалим в розумінні ст..42 КЗпП України, а та обставина, що інший працівник ліквідованого відділу на чотири місяці раніше за позивача працевлаштувався на підприємстві, не дає йому переважене порівняно з позивачем право на залишення на роботі.

Суд прийшов до висновку, що відповідачем не було спростовано вищенаведених доводів позивача, а також не доведено ту обставину, що інший працівник, який на момент попередження про наступне звільнення займав аналогічну з позивачем посаду головного юрисконсульта відділу юридичної і договірної роботи, та якому було запропоновано переведення на новостворену посаду радника з юридичних питань, мав більш високу кваліфікацію та продуктивність праці.

Так, з наданого відповідачем наказу №39 від 24 жовтня 2013 року «Про взаємозаміщення керівного складу ОСОБА_3 центру Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», а також з посадової інструкції головного юрисконсульта відділу юридичної і договірної роботи ОСОБА_4 (т.1 а.с.120-122, 123-126, 150-155) не вбачається, що вказаний працівник фактично виконував більшу за обсягом порівняно з позивачем роботу на займаній ним посаді головного юрисконсульта відділу юридичної та договірної роботи.

При цьому наданий відповідачем звіт ОСОБА_4 від 30.06.2015 на підтвердження того, що вказаний працівник мав більшу кваліфікацію та продуктивність праці, підготовлений та охоплює період, коли позивач вже був звільнений, тобто не міг бути врахований при прийнятті рішення уповноваженим власником органом про його переважне право на залишення на роботі. Крім того, відповідний звіт від позивачем не вимагався та ним не складався.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що зазначені обставини відповідачем не доведені.

Та обставина, що інший працівник ліквідованого відділу юридичної та договірної роботи ОСОБА_4, якому було надано переважне право на залишення на роботі, має повну вищу освіту за спеціальністю «Міжнародне право» та здобув кваліфікацію юриста-міжнародника, референта-перекладача (англійська мова) не свідчить про його більш високу порівняно з позивачем, який має науковий ступінь кандидата наук та стаж роботи в галузі права понад 12 років, кваліфікацію за спеціальністю юриста, за якою вони обидва працювали в ОСОБА_3 центрі Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (т.1 а.с.147).

Також суд вважає безпідставним посилання відповідача на наявність у вказаного працівника кваліфікації референта-перекладача зі знанням англійської мови, як таку, що свідчить про його більш високу кваліфікацію та як необхідну умову для переведення його на посаду радника з юридичних питань, оскільки посадова інструкція радника з юридичних питань була затверджена 02 грудня 2014 року, тобто після того як йому було надано переважне право на залишення на роботі 20.11.2014 року та після видання наказу №335-к/тр від 01 грудня 2014 року про його переведення з посади головного юрисконсульта відділу юридичної та договірної роботи на посаду радника з юридичних питань в управління (т.1 а.с.102,116-119).

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів, на спростування доводів позивача про те, що в порушення вимог ч.3 ст.49-2 КЗпП України йому не було запропоновано вакантні посади провідного фахівця відділу охорони праці, екології, пожежної безпеки та надзвичайних ситуацій, головного фахівця відділу метрологічного контролю засобів вимірювань фізичних параметрів газу департаменту метрологічного контролю, заступника начальника відділу матеріально-технічного постачання адміністративно-господарського департаменту, а також радника з юридичних питань, а також в порушення ч.2 вказаної статті позивачу не надано переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством, як працівнику з більш високою кваліфікацією і продуктивністю роботи.

В звязку з вище викладеним, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про поновлення позивача на посаді головного юрисконсульта відділу юридичної та договірної роботи ОСОБА_3 центру Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» з 8 травня 2015 року, а також стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню в повному обсязі.

Так, відповідно до вимог ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з ч.5 ст.235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Оскільки резолютивна частина рішення суду про поновлення на роботі повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у 215-217 ЦПК України, в ній серед іншого має бути зазначено розмір грошових сум чи перелік майна, присуджених стороні.

У відповідності до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року №100, та виходячи із середньоденного заробітку позивача ОСОБА_1 в розмірі 403,33 грн. (т.2 а.с.65) і кількості днів вимушеного прогулу за період з 09.05.2015 по 02.10.2015 включно, що становить 101 день, середній заробіток, який підлягає стягненню становить 40736 гривень 66 копійок (403,33 грн. х 101 день = 40736,66грн.)

Щодо заявлених позивачем вимог про відшкодування завданої йому внаслідок незаконного звільнення моральної шкоди в сумі 10000 гривень, то суд вважає, що в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодуванню власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Судом встановлено, що звільнення позивача відбулось з порушенням чинного законодавства та законних прав позивача ОСОБА_1, що завдало позивачу моральних переживань та вимагало від нього вжиття додаткових зусиль для організації свого життя, звернення з позовом до суду, проте при звільненні позивачу було виплачено вихідну допомогу у розмірі двох місячних окладів (т.2 а.с.57-58), що в сукупності з встановленим судом фактом порушення прав позивача є достатнім відшкодуванням завданої йому моральної шкоди.

Крім того, будь-яких належних і допустимих доказів, що тривала хвороба позивача, а також встановлена йому 3 група інвалідності знаходяться у причинному звязку з його протиправним звільненням, суду не надано та не зазначено джерел їх здобуття.

Строк звернення з позовом до суду визначений ст.232 КЗпП України позивачем не порушений.

Відповідно до вимог ст.88 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати в сумі 487 гривень 20 копійок з позовних вимог майнового та немайнового характеру підлягають стягненню з відповідача на користь держави, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні з даним позовом до суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.10, 11, 60, 61, 88, 209, 212, 214, 215,267 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного юрисконсульта відділу юридичної та договірної роботи ОСОБА_3 центру Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» з 8 травня 2015 року.

Стягнути з Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» в особі філії ОСОБА_3 центр Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 40736 гривень 66 копійок (сорок тисяч сімсот тридцять шість гривень шістдесят шість копійок).

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» в особі філії ОСОБА_3 центр Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» судові витрати на користь держави в розмірі 487 гривень 20 копійок (чотириста двадцять сім гривень двадцять копійок).

Рішення в частині поновлення на роботі допустити до негайного виконання.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга Апеляційному суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.В.Муранова-Лесів