АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Панченка М.М., Качана В.Я.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 2 грудня 2014р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: орган опіки та піклування Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації про відібрання дитини і визначення місця проживання дитини,

встановила:

у червні 2014р. позивач звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, з ним та відібрати дитину від відповідача і повернути її за постійним місцем проживання з батьком.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі з 14 лютого 2009р., який розірвано рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13 листопада 2012р. Мають дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка з грудня 2012р. проживала разом із ним, так як відповідач виїхала до Німеччини, з дочкою спілкувалася рідко, коли приїздила до України. 20 лютого 2014р. відповідач уклала шлюб з громадянином Німеччини, а 22 березня 2014р. забрала дочку і до її постійного місця проживання не повернула.

Позивач стверджував, що він з дня народження дитини піклувався про неї, створив всі необхідні умови для її життя та розвитку, забезпечував медичне обслуговування, а відповідач не займалася вихованням дитини, не цікавилася нею, залишила дитину після розірвання шлюбу з ним, не працює, має намір виїхати до Німеччини, в Україні не має постійного місця проживання, тому дитина не може проживати разом з нею.

Рішенням суду від 2 грудня 2014р. у позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, неналежну оцінку наданих доказів та неповне встановлення обставин справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та його представника, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення відповідача, яка просила залишити рішення суду без змін, приймаючи до уваги лист служби у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації про залишення рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що сторони перебували у

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/1112/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Кричина А.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
зареєстрованому шлюбі з 14 лютого 2009р., який розірвано рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13 листопада 2012р., та є батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з його безпідставності та недоведеності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Частиною 1 ст. 161 СК України передбачено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

З тексту рішення суду про розірвання шлюбу сторін та їх пояснень у судовому засіданні вбачається, що з вересня 2012р. вони проживали окремо.Під час розгляду справи про розірвання шлюбу не заявлялися вимоги про визначення місця проживання дитини, що свідчить про відсутність даного спору між сторонами на час припинення шлюбних відносин.

При розгляді справи судом і з тексту позовної заяви вбачається, що після розірвання шлюбу дочка сторін залишилася проживати разом із матір'ю.

Доводи апелянта про те, що після розірвання шлюбу дочка постійно проживала з ним, так як відповідач виїхала до Німеччини, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки між сторонами відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України не було погоджено зміну місця проживання дитини, а тимчасове проживання дитини з батьком на час відсутності матері в Україні відповідає нормами права, які передбачають права та обов'язки батьків (статті 150, 152, 155 СК України).

Суду не було надано доказів у підтвердження того, що у грудні 2012р. за згодою відповідача дитина змінила своє постійне місце проживання у розумінні ст. 160 СК України і стала проживати разом із батьком, а відповідач виїхала з України на постійне місце проживання до Німеччини.

Під час розгляду справи судом відповідач визнала, що з грудня 2012р. по 10 лютого 2013р., з 18 жовтня 2013р. по 10 січня 2014р. та з 20 лютого 2014р. по 23 лютого 2014р. вона перебувала у Німеччині у особистих справах, що є її правом відповідно до Конституції України та норм діючого законодавства.

Однак, тимчасова відсутність відповідача на території України не свідчить про залишення відповідачем своєї дитини, крім того, дитина в цей період проживала зі своїм батьком, який здійснював за нею догляд.

Також з наданих суду документів вбачається, що відповідач зверталася до позивача із проханням надати їй дозвіл виїхати тимчасово з дочкою до Німеччини на період з грудня 2012р. по лютий 2013р. (с.с.78), але такого дозволу вона не отримала, що не заперечував позивач.

З пояснень свідка ОСОБА_8 встановлено, що з квітня 2013р. по жовтень 2013р. відповідач працювала разом із нею у салоні краси «Де люкс», і в цей період дочка проживала разом із матір'ю, що спростовує твердження позивача про те, що відповідач з грудня 2012р. по березень 2014р. в Україні майже не проживала.

Пояснення свідка ОСОБА_8 про спільну роботу з відповідачем протягом семи місяців 2013р., а також проживання дочки з матір'ю до 18 лютого 2014р. фактично підтвердив позивач у апеляційній скарзі.

Відповідно до ч. 1 ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Частиною ч. 4 ст. 159 СК України передбачено, що у разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним.

- 3 -

Суду не було надано належних доказів, що позивач звертався до органу опіки та піклування або до суду у зв'язку з тим, що відповідач чинить йому перешкоди у спілкуванні з дочкою, тому суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про відсутність правових підстав для зміни місця проживання дитини та передачі її для постійного проживання із батьком.

Вирішуючи даний спір також необхідно враховувати, що відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Статтею 14 вказаного Закону передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що дитина має право на рівне спілкування як з матір'ю, так із батьком, тому обмежувати її спілкування з батьком є недопустимим. При цьому під час судового розгляду не було встановлено, що спілкування дитини з батьком негативно впливає на її поведінку або іншим чином шкодить її розвитку.

Абзацом другим ч. 1 ст. 161 СК України визначено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

У судовому засіданні не було надано доказів того, що сторони неналежним чином виконують свої батьківські обов'язки, не дбають про дитину, не турбуються про її духовний розвиток, не забезпечують їй належний догляд.

Частиною 2 статті 161 СК України передбачено, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач має постійне місце проживання, так як зареєстрована у АДРЕСА_2, яка належить її матері на праві власності.

Згідно висновку Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 17 липня 2014р. житлові умови у даній квартирі працівниками служби у справах дітей обстежувалися двічі: у листопаді 2012р. та на початку 2014р., і вони є належними для проживання дитини.

Також матеріали справи містять акт від 22 жовтня 2014р. обстеження умов проживання дитини у квартирі АДРЕСА_1, де дитина проживає з матір'ю на час розгляду даного спору, відповідно до якого дитині створені всі необхідні умови для проживання.

Вказані документи спростовують доводи апелянта про те, що відповідач не має в Україні постійного місця проживання.

Посилання апелянта на те, що в даний час дитина проживає разом із матір'ю у її знайомих, в одній кімнаті, а він має кращі житлові та матеріальні умови для проживання дочки, не можуть бути вирішальними при зміні місця проживання дитини, оскільки насамперед при розгляді даного позову, судом визначається не помешкання, де буде проживати дитина, а вирішується питання з ким із батьків вона буде проживати, враховуючи її інтереси.

У принципі 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959р. зазначено, що дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку у атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не може, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю.

- 4 -

За таких обставин, необхідно також враховувати вік дитини (5 років) і те, що між дитиною та матір'ю в ранньому віці існує тісний зв'язок, розірвання якого може призвести до негативного впливу на розвиток дитини.

При розгляді справи судом не були встановлені виключні обставини, які можуть бути підставою для розлучення дочки з матір'ю.

Твердження апелянта про те, що відповідач не працює, не має самостійного доходу, тому не може утримувати дочку, спростовуються довідкою Комунального підприємства «Київський іподром» від 21 березня 2014р., про те, що відповідач працює на даному підприємстві з 5 травня 2009р., і з 6 січня 2010р. перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку.

Нормами діючого трудового законодавства передбачено, що така відпустка надається матері дитини, яка за медичним висновком потребує догляду, тому перебування відповідача у відпустці по догляду за дитиною не може вважатися підтвердження того факту, що вона не працює, не має самостійного доходу, тому дитина не може бути їй передана для проживання.

Доводи апелянта про те, що відповідач має намір вивезти дочку за кордон, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, так як це не передбачено нормами матеріального права.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що вирішуючи даний спір суд виходив із того, що відповідач є громадянкою України, постійно проживає на території України, має постійне місце роботи і дитина буде проживати з матір'ю на території України, що не позбавить можливості батька спілкуватися з дочкою та приймати участь у її вихованні та створювати умови для її повноцінного розвитку, а дане рішення суду не є преюдиціальним для вирішення спору про надання дозволу на вивіз дитини сторін на постійне місце проживання до Німеччини без згоди батька.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для застосування положень ст. 162 СК України про відібрання дитини у відповідача, так як ні згодою між батьками, ні рішенням суду не було визначено, що дитина сторін після розірвання їх шлюбу постійно проживає з батьком, тому відсутні правові підстави вважати, що відповідач викрала дитину у батька або без його згоди змінила місце її проживання.

Судом повно встановлені обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.303. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 2 грудня 2014р. залити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: