Справа № 454/1815/15-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.12.2015 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Струс-Духнич Т.В. ,

при секретарі Коваль Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сокалі скаргою ОСОБА_1 на дії чи бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, -

в с т а н о в и в:

Скаржник ОСОБА_1 звернувся зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області покликаючись на те, що Державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області ОСОБА_2 винесено постанову ВП № 47970000 від 01.07.2015, якою накладено арешт на майно боржника та оголошення заборони його відчуження за виконавчим листом № 1321/3081/2012 від 19.05.2015року, виданого Сокальським районним судом Львівської області про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в користь публічного акціонерного товариства «ОСОБА_4 Аваль» 6242934 (шість мільйонів двісті сорок дві девятсот тридцять чотири) грн. 48 коп. суми боргу за кредитним договором №010/42-0-1/115 від 29.09.2011р., з яких: 341952,65грн. пеня за несплату кредитних коштів; 32154,91грн. пеня за несплату відсотків; 374107,56грн. загальна сума пені; 5317465,32грн. заборгованість за кредитом; 551361,61грн. заборгованість по відсотках, а також кредитним договором №014/08-3/3775/МК від 18.06.2008р. в сумі 305358 (триста пять тисяч триста пятдесят вісім) грн.. 67 коп., з яких: 2952,56грн. пеня за несплату кредитних коштів; 2027,87грн. пеня за несплату відсотків; 4980,43грн. - загальна сума пені; 259978грн. заборгованість за кредитом; 40400,24грн. заборгованість по відсотках.

Даною постановою боржнику надається до 7 днів для добровільного виконання. Однак, всупереч ст.25,57 Закону України «Про виконавче провадження» вказаним державним виконавцем 01.07.2015року винесено постанову, якою накладено арешт на майно боржника та оголошення заборони його відчуження, тим самим позбавивши його законного права та строку на добровільне (самостійне) виконання. Постанови про відкриття виконавчого провадження та надання строку на добровільне виконання до ОСОБА_1 не надходило. Зазначає, що у відповідності до п.1.5 «Інструкції проведення виконавчих дій», затвердженої наказом МЮУ № 74/5 від 15.12.1999року (із наступними змінами та доповненнями) «держаний виконавець уживає заходів примусового виконання, якщо боржник не виконує добровільно рішення у встановлений виконавцем строк». Аналогічно, згідно Постанови № 6 від 07.02.2014 року Пленуму Вищого спеціалізованого суду України, п.23 «При виконанні судових рішень про стягнення грошових коштів державний виконавець на підставі етапі 52 Закону про виконавче провадження у першу чергу звертає стягнення на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів, і лише за відсутності у боржника коштів і цінностей - на належне йому інше майно, за винятком того, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення» а згідно п.18 зазначеної постанови « за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої

служби суд постановляє ухвалу, яка має відповідати вимогам статей 210, 213, 387

ЦПК. Крім цього зазначив що в обох оскаржуваних постановах державного виконавця підставою для іх відкриття зазначено виконавчих лист виданий Сокальським районним судом та вказано суму заборгованості за кредитним договором № 010/42-0-1/115 від 29.09.2011 року. Однак такого договору, за такими вихідними даними ним не укладалось а отже і постанова про відкриття виконавчого провадження являється безпідставною Просить суд визнати рішення, державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області неправомірними та скасувати винесену постанову ВП № 47970000 від 01.07.2015, якою відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 1321/3081/2012 від 19.05.2015року.

В судовому засіданні представник заявника вимоги викладені у скарзі підтримав, просив їх задовольнити.

Представник державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області в судове засідання не прибув, проте подав заперечення на скаргу, в якому зазначив, що вважає дану скаргу необґрунтованою та що така не підлягає до задоволенню з наступних підстав. Положеннями статті 2 Закону України «Про державну виконавчу службу» встановлено, що правову основу діяльності державної виконавчої служби становлять Конституція України, цей Закон, інші закони та нормативно-правові акти, що прийняті на їх виконання. Закон України «Про виконавче провадження» є спеціальним законом, який регулює виконання рішень судів, інших органів (посадових осіб). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадженим» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до частини 1 статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. У вказаному виконавчому документі вказано дата і номер рішення по справі, на підставі якого видано виконавчий документ, а також вказано ідентифікаційний номер стягувача та боржника. Державним виконавцем відповідно до вимог статей 17, 19, 20, 25 Закону України «Про виконавче провадження» 01.07.2015 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. В частині другій постанови про відкриття виконавчого провадження від 01.07.2015 зазначено: «Боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови». Частиною 3 даної постанови боржнику повідомлено: «У разі невиконанні рішення в наданий для самостійного виконання строк виконати його в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, пов'язаних з провадженням виконавчих дій». Просить суд в задоволенні скарги відмовити.

Представник ПАТ «ОСОБА_4 Аваль» в судове засідання не прибув, проте подав заперечення на скаргу ОСОБА_1, в якому зазначив при прийнятті постанови про арешт майна державний виконавець діяв у спосіб визначений Законом України «Про виконавче провадження».

Зазначив, що у виконавчому документу зазначається резолютивна частина судового рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, а також зазначається один боржник та один стягувач, також стягувач заявою про відкриття виконавчого провадження від 10.06.2015 року відповідно до ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» просив накласти арешт на майно та кошти боржника, оголосити заборону на його відчуження та провести опис. Відповідно до ч.1 ст. 6 Закону державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Ст. 11 Закону регламентує, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Зокрема державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Щодо зазначеного в скарзі ОСОБА_1 про те, що він не укладав Кредитного договору № 010/42-0-1/115 від 29.09.2011 року, зазначає наступне, 18.06.2008 року між AT «ОСОБА_4 Аваль» та ТзОВ «Ромас», ТзОВ «Чер-Буд», фізичною особою ОСОБА_3 та ТзОВ «Аро-пласт-плюс», укладено Генеральний кредитний договір №140. 29.09.2011 року між Банком та ТОВ «Ромас», на виконання Генерального кредитного договору, укладено Кредитний договір № 010/42-0-1/115, згідно з умовами якого ОСОБА_4 надав останньому, кредит в розмірі 5 429 308 грн., строком до 13.06.2012 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за Генеральним кредитним договором (в т.ч. Кредитним договором від 29.09.2011 року) укладено Договір поруки №140/6 від 20.06.2008 року між Банком та ОСОБА_1Т, згідно з пунктом 1.2. якого поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов'язання перед Банком відповідати по зобов'язаннях відповідачів, які виникають з умов генерального кредитного договору та всіх додаткових угод, що були укладені до нього, в повному обсязі цих зобов'язань.

Представник скаржника ОСОБА_5 в судовому засіданні скаргу підтримав, просить задовольнити, в обґрунтування навів доводи аналогічні викладеним у скарзі.

Заслухавши представника скаржника та дослідивши матеріали скарги суд приходить до наступного висновку.

Відповідно ст. 383 ЦПК України учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу,порушено її права чи свободи.

Згідно рішення Сокальського районного суду Львівської області вирішено стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в користь публічного акціонерного товариства «ОСОБА_4 Аваль» 6242934 (шість мільйонів двісті сорок дві девятсот тридцять чотири) грн. 48 коп. суми боргу за кредитним договором №010/42-0-1/115 від 29.09.2011р., з яких: 341952,65грн. пеня за несплату кредитних коштів; 32154,91грн. пеня за несплату відсотків; 374107,56грн. загальна сума пені; 5317465,32грн. заборгованість за кредитом; 551361,61грн. заборгованість по відсотках, а також кредитним договором №014/08-3/3775/МК від 18.06.2008р. в сумі 305358 (триста пять тисяч триста пятдесят вісім) грн.. 67 коп., з яких: 2952,56грн. пеня за несплату кредитних коштів; 2027,87грн. пеня за несплату відсотків; 4980,43грн. - загальна сума пені; 259978грн. заборгованість за кредитом; 40400,24грн. заборгованість по відсотках.

За вказаним рішенням по справі Сокальським районним судом Львівської області було видано виконавчий лист № 1321/3081/2012 від 19.05.2015року.

Щодо тверджень ОСОБА_1 про те, що він не укладав Кредитного договору № 010/42-0-1/115 від 29.09.2011 року, суд дійшов до наступного висновку.

18.06.2008 року між AT «ОСОБА_4 Аваль» та ТзОВ «Ромас», ТзОВ «Чер-Буд», фізичною особою ОСОБА_3 та ТзОВ «Аро-пласт-плюс», укладено Генеральний кредитний договір №140. 29.09.2011 року між Банком та ТОВ «Ромас», на виконання Генерального кредитного договору, укладено Кредитний договір № 010/42-0-1/115, згідно з умовами якого ОСОБА_4 надав останньому, кредит в розмірі 5 429 308 грн., строком до 13.06.2012 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за Генеральним кредитним договором (в т.ч. Кредитним договором від 29.09.2011 року) укладено Договір поруки №140/6 від 20.06.2008 року між Банком та ОСОБА_1, згідно з пунктом 1.2. якого поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов'язання перед Банком відповідати по зобов'язаннях відповідачів, які виникають з умов генерального кредитного договору та всіх додаткових угод, що були укладені до нього, в повному обсязі цих зобов'язань.

Згідно ч.1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а п.5 ч.3 вказаної статті передбачено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

З постанови державного виконавця від 01.07.2015 року по виконавчому провадженню ВП №47970000 вбачається, що з метою забезпечення виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованості було накладено арешт на все майно скаржника та оголошено заборону на його відчуження

Згідно ч.1-3 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Таким чином, державний виконавець при накладенні арешту на майно скаржника діяв відповідно до Закону та в межах наданих йому повноважень.

Але посилання скаржника на обставину, що державний виконавець не мав права накладати арешт на його майно не ґрунтується на законі, оскільки Закон України «Про виконавче провадження», не містить заборон щодо накладення арешту на майно.

Посилання скаржника на те, що постанова винесена державним виконавцем без його відома і копію вказаної постанови він не отримувавав не є підставою для скасування постанови, а підстави і процедура зняття арешту з майна у випадках незавершеного виконавчого провадження визначені в ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження».

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що права чи інтереси ОСОБА_1 не були порушені, а тому законних підстав для задоволення скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 383-387 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

В задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії чи бездіяльість державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області - відмовити.

На ухвалу протягом пяти діб з дня її отримання може бути подана апеляція до Апеляційного суду Львівської області.

Головуючий: Т. В. Струс-Духнич