Ухвала

іменем україни

30 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євтушенко О.І., Мартинюка В.І., СитнікО.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Лебединський машинобудівний дослідно-експериментальний завод «Темп» про визнання незаконними та скасування наказів,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 09 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 30 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Лебединський машинобудівний дослідно-експериментальний завод «Темп» (далі ПАТ «Лебединський МДЕЗ «Темп») про визнання незаконними та скасування наказів.

Посилався на те, що 01 грудня 2008 року він був призначений на посаду заступника голови правління з наукової роботи ПАТ «Лебединський МБДЕЗ «ТЕМП». 18 листопада 2013 року звільнений з займаної посади у зв'язку зі скороченням штату. В послідуючому він звертався до Ковпаківського районного суду м. Суми з вимогами про стягнення недоплаченої заробітної плати та в ході судового розгляду йому стало відомо про наявність наказів голови правління ПАТ «Лебединський МБДЕЗ «ТЕМП» про встановлення неповного робочого часу від 30 вересня 2008 року № 153, від 19 грудня 2008 року № 183, від 30 липня 2009 року № 85, від 12 жовтня 2012 року № 171, від 24 травня 2012 року № 81 та від 03 жовтня 2013 року № 119, а також про наказ від 14 червня 2011 року № 33л, яким його звільнено з підприємства. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 18 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської, області від 21 січня 2015 року вимоги ОСОБА_4 задоволено частково, при цьому суди не розглядали відповідність зазначених наказів вимогам законодавства, висновки судами зроблені з врахуванням того, що ці накази є чинними.

Позивач вважає, що вищевказані накази про встановлення неповного робочого часу на підприємстві та наказ про його звільнення є незаконні.

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 09 червня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 30 липня 2015 року рішення Лебединського районного суду Сумської області від 09 червня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач звернувся до суду поза межами трьохмісячного строку звернення до суду для вирішення позовних вимог про визнання незаконними та скасування наказів.

Відповідно до ст. 56 КЗпП України за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень.

Оплата праці в цих випадках провадиться пропорційно відпрацьованому часу або залежно від виробітку.

Згідно з ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Судом встановлено, що з 01 грудня 2008 року по 18 листопада 2013 року ОСОБА_4 працював на посаді заступника голови правління по науковій роботі в публічному акціонерному товаристві «Лебединський машинобудівний дослідно-експериментальний завод «Темп» і на підставі наказу № 51л звільнений за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників (а. с. 24).

За цей час його роботи на підприємстві встановлювався в зв'язку з неритмічністю постачання комплектуючих, сировини та не стабільністю оплати покупцями за виготовлену продукцію, що не дозволяє використовувати працю робітників заводу протягом робочого часу, відповідно до п.3.14 р.3 колективного договору, наказами голови правління неповний робочий час, зокрема:

- наказом від 30 вересня 2008 року № 153 з 01 грудня 2008 року встановлено неповний робочий день у 4 години строком на 2 місяці (а.с. 106);

- наказом від 19 грудня 2008 року № 183 з 19 лютого 2009 року до 01 жовтня 2009 року встановлено неповний робочий день (проводити роботу у понеділок, вівторок середу) (а. с. 107);

- наказом від 30 липня 2009 року № 85 з 30 вересня 2009 року встановлено неповний робочий день, по 4 години строком на 10 місяців (а.с. 108);

- наказом від 12 жовтня 2012 року № 171 для окремих працівників згідно списку з 15 жовтня 2012 року встановлено триденний робочий тиждень (понеділок, вівторок, середа) (а. с. 109);

- наказом від 24 травня 2013 року № 81 з 24 липня 2013 року встановлено триденний робочий тиждень (понеділок, вівторок,середа) (а. с. 110);

- наказом від 03 жовтня 2013 року № 119 з 04 жовтня 2013 року встановлено триденний робочий тиждень (а. с. 111).

З вказаними наказами, якими змінювались істотні умови праці, позивач не був ознайомлений, а подані ним заяви про переведення на роботу з неповним робочим днем з 01 грудня 2008 року по 31 грудня 2008 року шляхом скорочення робочого часу до 4-х годин, а також на неповний робочий місяць з 01 вересня 2009 року по 30 вересня 2009 року (а. с. 47, 50) не є належним повідомленням його про такі зміни у розумінні вимог ст. 32 КЗпП України, проте, свідчать про згоду позивача на встановлення неповного робочого часу на грудень 2008 року та вересень 2009 року.

З матеріалів справи вбачається, що 27 травня 2011 року позивач ОСОБА_4 подав відповідачу заяву про звільнення з 13 червня 2011 року (а. с. 38).

На підставі наказу від 14 червня 2011 року № 33 л позивача звільнено з займаної посади з 14 червня 2011 року за ст. 38 КЗпП України та проведено з ним розрахунок у сумі 6 268 грн. 20 коп. (а. с. 39).

В день звільнення позивачу видано трудову книжку, що підтверджується його власноручним підписом в його особовій картці (а. с. 150).

26 червня 2011 року позивач звернувся до відповідача з заявою про прийняття його на попередню роботу з 29 червня 2011 року (а. с. 40). Факт написання як цієї заяви, так і про звільнення від 27 червня 2011 року, ним не заперечується.

Наказом від 29 червня 2011 року № 36 л позивача прийнято на посаду заступника голови правління по науковій роботі з 29.06.2011 року (а. с. 41).

Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) встановили, що про порушення позивач знав та повинен був знати, оскільки входив до складу керівництва підприємства і знав ситуацію, що склалася на підприємстві про запровадження неповного робочого часу, яка неодноразово обговорювалася в його присутності на нарадах, отримував заробітну плату в меншому розмірі від передбаченої штатним розкладом у сумі 3400 грн, з чим погоджувався і не оскаржував цього, звертався з вище вказаними заявами про переведення його на роботу в грудні 2008 року та вересні 2009 року з неповним робочим часом, а тому суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Суд першої інстанції з яким погодився суд апеляційної інстанції дійшли обґрунтованого висновку, що позивач пропустив місячний строк звернення до суду за захистом своїх прав, оскільки трудову книжку він отримав 14 червня 2011 року і про існування наказу про його звільнення він знав 25 червня 2011 року, коли власноручно писав заяву про прийом на роботу, проте, до суду з позовом звернувся лише в лютому 2015 року, тобто поза межами трьохмісячного строку звернення до суду для вирішення цього спору, з заявою про поновлення цього строку до суду не звертався.

Доводи скаржника про те, що він довідався про оскаржуваний наказ про звільнення під час розгляду справи за його позовом до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі, є безпідставними, оскільки її судовий розгляд завершився 18 листопада 2014 року ухваленням рішення, а з даним позовом ОСОБА_4 звернувся лише 18 лютого 2015 року, тому вказані доводи не заслуговують на увагу суду касаційної інстанції, оскільки судом апеляційної інстанції під час повторного перегляду справи надана належна та обґрунтована оцінка даним доводам.

Докази та обставини, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом апеляційної інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних рішень.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 09 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 30 липня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Лебединський машинобудівний дослідно-експериментальний завод «Темп» про визнання незаконними та скасування наказів, залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.І. Євтушенко

В.І.Мартинюк

О.М.Ситнік