Провадження № 2/185/5992/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2015 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Бондаренко В.М.,

за участю секретаря: Данильченко Ю.О.,

представника позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Павлограда цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, в якій просить суд визнати квартиру № 48, яка розташована в будинку № 14 міста Павлограда Дніпропетровської області об'єктом спільної сумісної власності подружжя; визнати за позивачем право власності на ? частину зазначеної квартири та залишити право власності на ? частину цієї квартири за відповідачем.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилався на те, що він з 15.08.1992 року з відповідачем знаходився у зареєстрованому шлюбі, але рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05.11.2012 року шлюб було розірвано. За час проживання у шлюбі подружжям було придбано квартиру АДРЕСА_1. У добровільному порядку відповідач не згоден розділити зазначене майно. Таким чином, він змушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги позивача підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі на підставі наданих письмових заперечень, відповідно до яких вважав, що спірна квартира не може бути визнана судом об»єктом спільної сумісної власності подружжя, так як спірна квартира була придбана відповідачем на товарній біржі, тоді як договір купівлі - продажу нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений, а тому зазначені обставини не створюють виникнення права власності у відповідача.

Вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали цивільної справи, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05.11.2012 року шлюб було розірвано, в якому сторони по справі перебували з 15 серпня 1992 року.

Під час перебування у шлюбі сторонами була придбана квартира АДРЕСА_1.

Відповідно до укладеного договору купівлі - продажу нерухомого майна на Павлоградській товарній біржі від 24.12.1996 року покупцем вищевказаної квартири зазначений відповідач.

Вирішуючи питання про поділ спірної квартири суд виходить з презумпції виникнення права спільної сумісної власності подружжя на це майно у відповідності до положень ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім»ю, що діяв на момент придбання майна подружжям та ст. 60 СК України діючого на теперішній час.

Відповідно до ч 1 ст. 22 КпШс України (1969 року) визначається, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Аналогічне положення містить ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Враховуючи, що спірна квартира була придбана під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, то така квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Оскільки вимоги щодо реального поділу спільного майна подружжя позивач не заявляв, заявивши вимоги тільки про визначення ідеальних часток, то враховуючи положення ст. 11 ЦПК України щодо розгляду справи в межах заявлених позивачем вимог, та виходячи з рівності часток (ч. 1 ст. 70 СК України), визначає ідеальні частки сторін по справі у цьому майні по ? частини за кожним із подружжя.

Доводи представника відповідача про те, що договір купівлі продажу нерухомого майна на товарній біржі не створює для відповідача виникнення права власності на це майно, а тому майно за цим договором не може визнаватися об'єктом спільної сумісної власності майна подружжя не можуть бути прийняті судом за наступного.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" від 10 грудня 1991 року, який діяв на час укладання угоди від 24 грудня 1996 року, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 Цивільного кодексу РСР (1963 року), право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до п.п. 1, 5, 6 договору купівлі продажe нерухомого майна укладеного на Павлоградській товарній біржі від 24.12.1996 року продавець продав, а покупець купив спірну квартиру. Продавець гарантував, що даний об'єкт нерухомого майна знаходиться у справному, придатному для експлуатації стану, до того часу нікому не проданий, не подарований, у спорі та під арештом не знаходиться, та зобов'язувався звільнити зазначену квартиру впродовж 20 днів.

Відповідно до довідки КП Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації від 21.12.2015 року за № 227 право власності на квартиру АДРЕСА_2 було зареєстроване за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі продажу нерухомого майна укладеного на Павлоградській товарній біржі від 24.12.1996 року за р № 12/66 НД. Реєстрація права власності проведена 25.12.1996 року, що свідчить про те, що сторони за договором купівлі продажу нерухомого майна виконали умови договору.

З наведеного вбачається, що виникнення права власності у відповідача та реєстрація цього права відбувались у порядку та на підставах діючого на той час законодавства.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача доведені матеріалами справи, обґрунтовані та підлягають повному задоволенню.

Судові витрати по справі підлягають розподілу відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 88, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити в повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати по справі, а саме суму сплаченого судового збору в розмірі 750 (сімсот п'ятдесят) грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: В.М. Бондаренко