Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 рокуМ. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,
суддів: Євграфової Є.П., Писаної Т.О.,Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дочірній Банк Сбербанку Росії» до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_8 до публічного акціонерного товариства «Дочірній Банк Сбербанку Росії», ОСОБА_7 про визнання договору поруки неукладеним, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дочірній Банк Сбербанку Росії», яке діє через представника Гурʼєва Максима Васильовича, на рішення Харківського районного суду Харківської області від 17 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 09 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітня 2014 року публічне акціонерне товариство «Дочірній Банк Сбербанку Росії» (далі - ПАТ «ДБ Сбербанку Росії») звернулось до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 14 грудня 2011 року між ним та ОСОБА_7 був укладений кредитний договір № 4107-ФО/2011/126, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати відповідачу кредитні кошти у розмірі 80 тис. грн на поточні потреби, а відповідач зобов'язався повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування цими коштами у розмірі 31 % на рік.

З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_8 14 грудня 2011 року був укладений договір поруки № 4107-ФО/2011/126/S.

Банк свої зобов'язання виконав у повному обсязі, однак ОСОБА_7 порушив умови кредитного договору, не здійснював платежі у рахунок заборгованості за кредитним договором, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яку банк просив стягнути солідарно з відповідачів.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог ПАТ «ДБ Сбербанку Росії», ОСОБА_7 подав до суду зустрічний позов про визнання договору поруки недійсним.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 17 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 09 червня 2015 року, позов ПАТ «ДБ Сбербанку Росії» задоволено частково. Стягнуто зі ОСОБА_7 на користь ПАТ «ДБ Сбербанку Росії» заборгованість за кредитним договором від 14 грудня 2011 року № 4107-ФО/2011/126 у розмірі 130 388,32 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог ПАТ «ДБ Сбербанку Росії» та зустрічного позову ОСОБА_8 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії», посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвалу апеляційного суду, змінити рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії» та ухвалити нове рішення про задоволення вказаних вимог.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_7 допустив порушення грошового зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим в останнього утворилась заборгованість перед банком. Звернувшись до суду у квітні 2014 року позивач пропустив визначений ч. 4 ст. 599 ЦК України шестимісячний строк звернення до поручителя, який відраховується від дня настання строку виконання основного зобов'язання, а тому порука є припиненою.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 14 грудня 2011 року між ПАТ «ДБ Сбербанку Росії» та ОСОБА_7 був укладений кредитний договір № 4107-ФО/2011/126, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти у розмірі 80 тис. грн на поточні потреби, а позичальник зобов'язався своєчасно та в повному обсязі виплачувати банку проценти за користування кредитом у розмірі 31 % річних і своєчасно повернути кредит.

Відповідно до п. 9.2 кредитного договору, надання кредиту здійснюється шляхом перерахування кредитних коштів з позичкового рахунку на рахунок позичальника з наступною видачею кредитних коштів готівкою з поточного рахунку позичальника через касу банку.

На підставі заяви позичальника від 14 грудня 2011 року щодо надання кредитних коштів цього ж дня на рахунок останнього були перераховані кошти у розмірі 80 тис. грн, що підтверджується випискою позивача за особовим рахунком з 14 грудня 2011 року по 19 березня 2014 року.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_7 грошового зобов'язання за кредитним договором між ПАТ «ДБ Сбербанку Росії» та ОСОБА_8 14 грудня 2011 року був укладений договір поруки № 4107-ФО/2011/126/S, відповідно до умов якого останній зобов'язався відповідати перед банком за невиконання боржником своїх зобов'язань за кредитним договором.

Згідно з п. 4.1 договору поруки боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник. Поручитель та боржник залишаються зобов'язаними перед кредитором до того моменту, поки всі зобов'язання за основним договором не будуть виконані повністю. Відповідальність поручителя наступає у випадку, якщо боржник допустить прострочення виконання зобов'язань.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником, що передбачено ч. 1 ст. 553 ЦК України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Як вбачається з вищевказаного кредитного договору, а саме з додатку № 1 до нього, який відповідно до п. 1.4 кредитного договору є його невід'ємною частиною, строк дії договору сторонами встановлено до 13 грудня 2016 року. Відповідно до п. 11.3 цього договору він діє до повного виконання зобов'язань позичальника за цим договором.

Згідно з п. 8.1 кредитного договору позичальник зобов'язаний щомісяця 14 числа, яке є розрахунковою датою кожного місяця, починаючи з наступного після укладення договору, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані банком проценти ануїтетними платежами у сумі не менше 2 660,78 грн відповідно до графіка.

ОСОБА_7 допустив порушення грошового зобов'язання за кредитним договором щодо погашення кредиту та процентів за користування кредитом.

У зв'язку з порушенням боржником графіка погашення платежів та виникненням заборгованості за кредитним договором позивачем були направлені повідомлення-вимоги, зокрема була направлена вимога від 03 липня 2013 року № 4068/7/18-5-1 щодо сплати простроченої заборгованості протягом 49 днів у розмірі 3 820,88 грн.

Строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Проте в направленому позивачем повідомленні від 03 липня 2013 року № 4068/7/18-5-1 ставилась вимога про сплату простроченої заборгованості, а не вимога про дострокове повернення повної суми заборгованості за кредитним договором, а тому заміни строку виконання основного зобов'язання не відбулося.

Згідно з розрахунком заборгованості за вищевказаним кредитним договором, здійсненим позивачем, загальна сума заборгованості за кредитним договором від 14 грудня 2011 року складає 130 388,32 грн.

Разом з тим лише 17 лютого 2014 року банк, скориставшись своїм правом щодо дострокового стягнення суми заборгованості, направив на адресу ОСОБА_7 повідомлення-вимогу за вих. № 91/5/57 щодо повернення повної суми заборгованості за кредитним договором від 14 грудня 2011 року № 4107-ФО/2011/126, а з позовом звернувся до суду у квітня 2014 року, тому висновок суду про пропуск визначеного ч. 4 ст. 599 ЦК України шестимісячного строку звернення до поручителя, який відраховується від дня настання строку виконання основного зобов'язання, є помилковим.

Апеляційний суд, перевіряючи рішення місцевого суду, на вказані порушення уваги не звернув та передчасно залишив рішення суду першої інстанції без змін.

За таких обставин ухвалені у справі судові рішення в частині вирішення позовних вимог банку до поручителя не можуть вважатись законними й обґрунтованими, а тому відповідно до ст. 338 ЦПК України вони в цій частині підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дочірній Банк Сбербанку Росії», яке діє через представника Гурʼєва Максима Васильовича, задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 17 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 09 червня 2015 року в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства «Дочірній Банк Сбербанку Росії» до ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.А. Горелкіна
Судді: Є.П. Євграфова
Ю.Г. Іваненко
Т.О. Писана
О.М. Ситнік