Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 311/4102/13ц Головуючий у 1 інстанції: Степаненко Ю.А.
Провадження № 22-ц/778/6488/15 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Савченко О.В., суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 12 жовтня 2015 року у справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_3 «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

В позовній заяві, яка була уточнена в ході судового розгляду справи, позивач вказує, що 03.04.2006р. відповідач отримав кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає стоку дії картки. Відповідно до умов укладеного договору, Договір складається із: заяви позичальника та умов і правил надання банківських послуг.

Позивач свої зобов'язання за договором виконав, а відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконує, тому станом на 31.08.2015р. у відповідача виникла заборгованість в сумі 36 413,93 грн., яка складається з наступного: 6353.64 грн. - заборгованість за кредитом; 27850,11 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; штрафів відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг:

500.00 грн. - штраф (фіксована частина), 1710,18 грн. - штраф (процентна складова), яку позивач просив суд стягнути з відповідача.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 12 жовтня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором, укладеним 03.04.2006 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 в сумі 26144.99 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту 2476,80 грн.; заборгованість за відсотками 21947,00 грн.; штраф (фіксована частина) - 500.00 грн.; штраф (процентна складова) - 1221,19 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» судові витрати зі сплати судового збору за подачу позову в сумі 261,45 гри.

В іншій частині позову - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 03.04.2006р. між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_2 було укладено кредитну угоду б/н, відповідно до якої відповідач отримав кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банка складає між ним та банком договір.

Протягом дії кредитного договору позивачем було збільшено відповідачу суму кредитного ліміту, що відповідає пункту 3.2 Умов і правил надання банківських послуг, згідно з яким клієнт надав згоду , що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, а клієнт дає право банку в будь-який момент змінювати (збільшити або зменшити) кредитний ліміт.

Пунктом 5.3 розділу ІІ Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що за платіжними картками з установленим мінімальним обов»язковим платежем строки і порядок погашення кредиту (кредитний ліміт, кредитна лінія) визначено в Пам»ятці клієнта, яка також є невід»ємною частиною договору.

Умовами кредитного договору передбачено, що погашення кредиту відбувається щомісячними платежами в розмірі 7 % від суми заборгованості. Платіж включає плату за користування кредитом, передбачену Тарифами, і частину заборгованості за кредитом. З мінімального щомісячного платежу 3 % спрямовується на погашення кредиту.

Пунктом 3.1.1 Правил користування платіжною карткою визначено, що строк дії картки зазначений на лицьовій стороні картки (місяць і рік). Картка дійсна до останнього календарного дня вказаного місяця.

За положеннями п 5.4 Правил користування платіжною карткою, строк погашення по кредиту в повному обсязі визначено не пізніше останнього дня місяця вказаного на платіжній картці ( поле MONTH).

Відповідач не визнавав позов, пояснюючи, що кредит не отримував, будь-яких договорів з ПРИВАТБАНКОМ не укладав, тому вказував, що кредитної картки у нього не мається.

Представник позивача вказував, що картку було видано позичальнику, тому надати її до суду не уявляється можливим.

Із заяви ОСОБА_2 вбачається, що 03.04.2006р. йому була видана картка з № 482170 ( а.с. 7).

З наданого позивачем скріншоту встановлено, що строк дії картки № 482170 визначено до 04/13, тобто остаточний строк повернення кредиту мав відбутися у останній день квітня 2013р.

Протягом дії кредитного договору позичальник нерегулярно здійснював щомісячні платежі, а станом на день закінчення строку дії картки відповідач кредит не погасив. Тому 05.09.2013р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості, яка на час звернення до суду 31.07.2013р. складала 26 260,19 грн.

В ході тривалого розгляду справи через призначення у справі трьох почеркознавчих експертиз ОСОБА_3 уточнив суму заборгованості, яка станом на 31.08.2015р. склала 36 413,93 грн., в тому числі: 6353.64 грн. - заборгованість за кредитом; 27850,11 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; штрафів відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500.00 грн. - штраф (фіксована частина), 1710,18 грн. - штраф (процентна складова), яку позивач просив суд стягнути з відповідача.

Задовольняючи частково вказаний позов Банку, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості позовних вимог, але стягнув суму заборгованості в межах строку позовної давності, яку застосував за заявою відповідача.

З такими виносками суду погоджується колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам норм матеріального права, на підставі яких суд вирішив справу.

В апеляційній скарзі відповідач наголошує на тому, що судом неправильно застосовано норми матеріального права щодо обчислення строку позовної давності за вимогами банку.

Так, вважає, що його слід обраховувати від останнього здійсненого відповідачем платежу 01.12.2008р., а не з урахуванням дати закінчення строку дії картки.

Перевіривши вказані доводи, колегія вважає їх не спроможними з огляду на таке.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов»язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Дійсно, з виписки про рух коштів за картрахунком відповідача вбачається, що останній платіж він здійснив 01.12.2008р., зменшивши суму боргу до 6548,27 грн. та припинив користуватись картрахунком, на якому залишилась заборгованість у вказаній сумі. Проте, подальші його зобов»язання за договором не припинились, оскільки він за умовами договору міг користуватись картрахунком та карткою до 30.04.2013р., коли визначено дату повернення всієї суми кредиту та нарахованих відсотків.

Тому суд правильно визнав що саме з цієї дати 30.04.2013р. у даному випадку слід відраховувати строк позовної давності, і такі висновки суду відповідають вимогам ч. 5 ст. 261 ЦК України та зроблені з урахуванням правової позиції Верховного Суду України, згідно з якою до правовідносин, у яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредиту за договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсягу зі спливом останнього дня місяця дії картки.

Отже, в межі строку позовної давності, який розпочався з 30.04.2013р., входить період з 30.04.2010р. та по 30.04.2016р. Оскільки з позовом до суду позивач звернувся 05.09.2013р., то в межі позовної давності вкладається період з 30.04.2010р. по день нарахування заборгованості банком 31.08.2015р. Тобто весь період, за який суд першої інстанції стягнув заборгованість, з 05.09.2010р. по 31.08.2015р. вкладається в межі позовної давності.

При цьому, колегія вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що скріншот не є належним і допустимим доказом, яким підтверджується строк дії картки.

Так, картка залишається у клієнта, а в банку залишається електронний запис скріншот з її реквізитами, а саме: номером та датою закінчення строку її дії. До того ж, відповідач не спростував відомостей скріншоту, за яким № картки відповідача у цьому скріншоті збігається з номером картки, зазначеної в заяві ОСОБА_2, яка надавалась йому.

За вказаних обставин, не мається підстав вважати, що суд першої інстанції неправильно застосував положення норм щодо позовної давності.

Відповідач в апеляційній скарзі вказує також на ті обставини, що судом на підтвердження укладення кредитного договору між сторонами у справі взяті висновки двох судово-почеркознавчих експертиз: висновок № 4572-14 судової комісійної почеркознавчої експертизи від 22.04.2015р. та висновок № 9368/9369/15-32 додаткової судово-почеркознавчої експертизи від 13.08.2015р. Однак, на думку апелянта, у експертизі № 9368/9369/15-32 висновки носять характер припущення, а не ствердження, в тій частині, що зазначено про ймовірність виконання підпису ОСОБА_4 в заяві від 03.04.2006р.

Колегія, дослідивши експертизу № 9368/9369/15-32 від 13.08.2015р., встановила, що відповідач цитує цей висновок не в повному обсязі, а в розриві від іншого висновку.

Так, на вирішення цієї експертизи було постановлено питання: чи виконано підпис у оригіналі заяви б/н від 03.04.2006р. в графі «підпис клієнта» - ОСОБА_2 чи іншою особою; чи виконано рукописний запис «О.Г. Ямпольський» справа від графи «підпис» в оригіналі заяви без номеру від імені ОСОБА_2 від 03.04.2006р. самим ОСОБА_2 чи іншою особою ( а.с. 175 ).

Отже, заява містить не тільки підпис заявника, а також рукописне зазначення прізвища та ініціалів заявника, які експерти дослідили одночасно.

Згідно з висновками додаткової судово-почеркознавчої експертизи № 9368/9369/15-32 від 13.08.2015р., на вказані питання надано наступні висновки: підпис від імені ОСОБА_2 в графі «Подпись» в оригіналі заяви без номеру від 03.04.2006р. від імені ОСОБА_5 ймовірно виконаний самим ОСОБА_2, а не іншою особою; рукописний запис «О.Г. Ямпольський» в оригіналі заяви без номеру від імені ОСОБА_2 від 03.04.2006р. виконаний самим ОСОБА_4 ( а.с. 180-зворот).

Таким чином, сукупний висновок цієї експертизи надає достеменну відповідь, що заяву спрямовано до банку самим ОСОБА_2, а відтак договір з Банком укладено саме ним.

Також, посилаючись на те, що за висновком експерта № Д/369 від 29.11.2014р. підпис у графі «Підпис клієнта» у заяві б/н від 31.07.2007р. про збільшення кредитного ліміту виконано не ОСОБА_2, а іншою особою, відповідач вказував про безпідставність стягнення тіла кредиту у сумі 2 476,80 грн., що є більшим від передбаченого договором розміру кредитного ліміту 2000 грн.

Проте, як передбачено п. 3.2 Умов і правил надання банківських послуг клієнт надав згоду , що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, а клієнт дає право банку в будь-який момент змінювати (збільшити або зменшити) кредитний ліміт.

З цих умов договору слідує, що не потребується заяви клієнта на зміну кредитного ліміту, а банк може самостійно вирішувати питання щодо його зменшення або збільшення.

З виписки про рух коштів по картрахунку відповідача вбачається, що в дійсності йому 31.01.2007р. було збільшено кредитний ліміт до 5 000 грн., а 15.12.2007р. кредитний ліміт збільшено до 7000 грн., та він активно користувався збільшеними сумами ( а.с. 152-157).

Беручи до уваги все вище проаналізоване, колегія визнає апеляційну скаргу необґрунтованою, тому у відповідності до вимог ст. 308 ЦПК України відхиляє скаргу із залишенням без змін оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 12 жовтня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Савченко О.В.

Судді: Кочеткова І.В.

ОСОБА_1