Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.02.2015 Справа №1915/7054/2012

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі

головуючого судді Процько Я.В.,

при секретарі Зубко О.Я.,

за участі адвокатів ОСОБА_1 та ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про поділ майна подружжя та визнання недійсним договору купівлі-продажу, зустрічним позовомОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_3 завернулась в суд з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, а саме автомобіля марки «Фольксваген», Т4, 1.9 D, 2001 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, шляхом відшкодування їй половини вартості цього майна з залишенням його у володінні відповідача. Вказані вимоги мотивує тим, що у шлюбі з відповідачем вони набули вказаний транспортний засіб, а тому він є об'єктом спільної власності подружжя і належить в рівних частинах як ОСОБА_4 так і їй.

26 червня 2012 року позивачка подала заяву про збільшення позовних вимог. В ній вказує, що відповідач без її згоди відчужив ОСОБА_5 спірний автомобіль. У зв'язку з цим вона просить визнати недійсним договір купівлі продажу цього автомобіля, укладений 12 травня 2012 року між відповідачем та ОСОБА_5 і зобов'язати сторін цього правочину повернути одне одному у натурі все, що вони одержали в процесі його виконання.

05 травня 2012 року ОСОБА_4 подав зустрічний позов в якому вказав, що перебуваючи у шлюбу з позивачкою, 03 липня 2011 року, він, за попередньої згоди з останньою, позичив у ОСОБА_5 50'000 грн. і зобов'язався повернути ці кошти не пізніше 03 липня 2012 року. На підтвердження цієї позики ним, тобто відповідачем, було складено боргову розписку. Вказані кошти були спрямовані на проведення ремонтних робіт у квартирі по АДРЕСА_1, де вони з дружиною повинні були проживати. Виконуючи обов'язки по поверненню вказаних коштів, відповідач продав ОСОБА_5 автомобіль марки «Фольксваген», Т4, 1.9 D, 2001 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 за 59'575,88 грн. та повернув останньому позичені 50'000 грн. Оскільки кошти були використані на потреби сім'ї, вважає відповідач, то зобов'язання по їх поверненню повинен нести як він так і позивачка в рівних долях. У зв'язку з цим ОСОБА_4 просить стягнути з ОСОБА_3 25'000 грн.

23 серпня 2012 року відповідач подав заяву про збільшення позовних вимог. У ній він вказав, що окрім зазначеного транспортного засобами ними з позивачкою у шлюбі набуто майна на суму 22'300 грн, а саме.: гарнітур в дитячу кімнату, вартістю 4'200 грн.; дві шафи, вартістю 3'000 грн.; диван, вартістю 1,800 грн.; комп'ютерний стіл, вартістю 1'100 грн.; комп'ютер, вартістю 8'000 грн.; бойлер, вартістю 1'200 грн.; пилосос, вартістю 800 грн.; холодильник, вартістю 6'400 грн. Саме тому він просив сягнути з відповідачки половину з вартості вказаних речей, тобто 11'150 грн.

30 серпня 2012 року ОСОБА_4 уточнив збільшені позовні вимоги і просив провести поділ вказаного вище майна шляхом виділення йому у власність наступних речей: комп'ютера, вартістю 8'000 грн.; комп'ютерного стола, вартістю 1'100 грн.; бойлера, вартістю 1'200 грн.; пилососа, вартістю 800 грн. На загальну суму 11'100 грн.

У судовому засіданні позивачка та її представник свої вимоги підтримали з врахування збільшення, просили їх задовольнити та:

· визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки «Фольксваген», Т4, 1.9 D, 2001 року випуску, укладений 12 травня 2012 року між відповідачем та ОСОБА_5 і зобов'язати сторін цього правочину повернути одне одному у натурі все, що вони одержали в процесі його виконання;

· здійснити поділ вказаного транспортного засобу шляхом відшкодування їй половини його вартості з залишенням останнього у власності відповідача.

·

Проти задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 заперечила. В обґрунтування цих заперечень вказує, що про позику відповідачем 50'000 грн. їй стало відомо в момент заявлення ним вимог про стягнення з неї половини цієї суми. Квартира по АДРЕСА_1 належить її матері. Ні вона, тобто ОСОБА_3, ні ОСОБА_4 жодних ремонтних робіт у даному помешканні не проводили та не фінансували. ОСОБА_3 піддає сумніву той факт, що розписка, згідно якої відповідач нібито отримав вказані кошти, була складена саме 03 липня 2011 року, а не значно пізніше. Щодо поділу іншого майна, то частина з нього, як то бойлер та холодильник придбані її матірю і є власністю останньої, а комп'ютер, комп'ютерний стіл, гарнітур в дитячу кімнату, шафа та диван слугують для забезпечення розвитку та виховання їх спільної дочки і, відповідно до вимог ст. 174 Сімейного кодексу України (далі - СК України) є майном дитини та не може бути об'єктом поділу.

Відповідач у судове засідання не з'явився, забезпечивши явку свого представника - ОСОБА_2 котрий проти задоволення позову ОСОБА_3 заперечив, а позов ОСОБА_4 до неї підтримав та просив:

· стягнути з позивачки 25'000 грн., котрі отримані ним згідно розписки від 03 липня 2012 року;

· провести поділ спільного майна подружжя шляхом виділення йому у власність: комп'ютера, вартістю 8'000 грн.; комп'ютерного стола, вартістю 1'100 грн.; бойлера, вартістю 1'200 грн.; пилососа, вартістю 800 грн. На загальну суму 11'100 грн.

·

В обґрунтування заперечень проти позову ОСОБА_3, ОСОБА_2 вказав, що спірний транспортний засіб був відчужений його довірителем задля погашення їх спільного з позивачкою боргу перед ОСОБА_5 Саме тому визнавати недійсним договір купівлі-продажу та поділу цього майна немає змісту.

ОСОБА_5 у судові засідання, котрі були проведені 16 грудня 2014 року, 22 січня 2015 року та 09 лютого 2015 року, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце їх проведення, не з'явився. Про причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не подавав. Саме тому, на підставі ч. 2 ст. 77 ЦПК України, дані неявки суд розцінює як такі, що допущені без поважних причин і вважає, що розгляд справи слід провести без його участі на підставі наявних доказів. При цьому суд враховує пояснення ОСОБА_5, котрі він надав суду в процесі розгляду справи при яких він зазначив, що проти задоволення позову ОСОБА_3 заперечує, оскільки вважає, що спірний автомобіль він придбав на законних підставах в рахунок погашення боргу ОСОБА_4 згідно розписки від 03 липня 2011 року.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та вивчивши матеріали справи прийшов до переконання, що як первинний так і зустрічний позова слід задовольнити частково, з огляду на таке.

12 листопада 2005 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали шлюб, який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 березня 2012 року, ухваленим у цивільній справі № 2-9280/11 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Частиною 1 ст. 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

У шлюбі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 придбали автомобіль марки «Фольксваген» Т4 1.9 D2001 року випуску, номер шасі НОМЕР_2, який був зареєстрований за чоловіком. Вказана обставина визнана сторонами, і в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України, доказуванню не підлягає.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Отож вказаний транспортний засіб є об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Частиною 1 ст. 69 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. (ч. 1 ст. 70 СК України)

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Як встановлено у судовому засіданні, в сторонам не вдалось досягти жодної домовленості вказаного майна.

06 листопада 2014 року судовий експерт сектору інженерно-технічних та товарознавчих досліджень Тернопільського відділення КНДІСЕ за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи виніс висновок експерта № 1107/14-22, згідно якого ринкова ціна автомобіля марки «Фольксваген», Т4 1.9, 2001 року випуску, д.р.н. НОМЕР_3, станом на 26 червня 2012 року становить 97'209,68 грн.

Враховуючи, що вказаний транспортний засіб є неподільною річчю, ОСОБА_3 бажає отримати грошову компенсацію за свою частку у його власності, залишивши останнього у володінні ОСОБА_4, такі її вимоги є підставними. Отож з відповідача в користь позивачки слід стягнути 48'605 грн. (97'209,68 / 2 = 48'605) і залишити автомобіль у володінні ОСОБА_4

Водночас зазначений автомобіль відповідач відчужив ОСОБА_5 на підставі довідки-рахунку серії ДПІ № 299526 від 12 травня 2012 року. Позивачка не надавала дозволу ОСОБА_4 на розпорядження вказаним майном, хоча необхідність такого погодження передбачена ч. 3 ст. 65 та ч. 2 ст. 68 СК України (для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово; розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України).

Окрім цього, 26 квітня 2012 року судом було забезпечено позов ОСОБА_3 і заборонено ОСОБА_4 вчиняти дії спрямовані на розпорядження спірним автомобілем. Станом на 12 травня 2012 року ця ухвала суду не була скасованою чи зміненою, а отже обов'язковою до виконання. Незважаючи на це відчуження вказаного транспортного засобу таки відбулося.

Частиною 2 ст. 65 СК України передбачено, що …. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість (п. 1 ч. 1 ст. 31 СК України)

Отож, продаж спірного автомобіля, не будучи дрібним побутовим правочином, відбувся в порушення ст. 65 СК України, без згоди обох співвласників об'єкту відчуження, а тому його слід визнати недійсним.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. (ч. 1 ст. 216 ЦК України)

Таким чином спірний автомобіль підлягає відновленню у його попередньому правовому становищі, шляхом реєстрації права власності за ОСОБА_4

Підстава продажу вказаного автомобіля, на думку відповідача, тісно пов'язана з його позовною вимогою про стягнення з позивачки 25'000 грн., як частини боргу згідно боргової розписки від 03 липня 2011 року. Стосовно даної вимоги суд вважає за необхідне зазначити таке.

Як вбачається з тексту розписки, 03 липня 2011 року ОСОБА_4 взяв у борг в ОСОБА_5 50'000 грн., строком на один рік і зобов'язався повернути ці кошти не пізніше 03 липня 2012 року.

17 квітня 2014 року судові експерти Київського НДІ судових експертиз Міністерства юстиції України винесливисновок експертів за результатами проведення судового-технічної експертизи документів № 10653/12-34/441/14-34/442/14/33. У ньому, окрім іншого, ствердили, що записи у розписці від імені ОСОБА_4, датованій 03 липня 2011 року, найбільш імовірно були виконані пізніше квітня 2012 року. Встановити більш точно час виконання цих записів не видається за можливе через малу кількість порівняльних зразків для їх пасти.

З огляду на вказане, суд сприймає критично розписку ОСОБА_4, як доказ того, що 03 липня 2011 року він отримав у борг від ОСОБА_5 50'000 грн.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Інших доказів того, що відповідач мав боргові зобов'язання перед ОСОБА_5 суду не надано, а тому його вимоги про стягнення з позивачки 25'000 є необґрунтованими та до задоволення не підлягають.

Окрім цього, відповідач просить здійснити поділ іншого майна, зокрема: гарнітур в дитячу кімнату, дві шафи, диван, комп'ютерний стіл, комп'ютер, бойлер, пилосос, холодильник.

Вказане майно придбане за час перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у шлюбі, а тому являється спільною сумісною власністю подружжя.

Суд відкидає посилання позивачки на те, що бойлер і холодильник придбаний за кошти її матері, а тому не можуть вважатись спільним майном подружжя, оскільки такі свої доводи вона не підтверджує доказово.

Отож, окрім автомобіля ОСОБА_3 та ОСОБА_4 набули у шлюбі:

· гарнітур в дитячу кімнату вартістю 4'200 грн.;

· дві шафи вартістю 3'000 грн. ( про 1'500 грн. кожна);

· диван вартістю 1'800 грн.;

· комп'ютерний стіл вартістю 1'100 грн.;

· комп'ютер вартістю 8'000 грн.;

· бойлер вартістю 851,50 грн.;

· пилосос вартістю 800 грн.;

· холодильник вартістю 2'280 грн.

На загальну суму 22'031,50 грн. В грошову еквіваленті по 11'015,75 грн. на кожного з членів подружжя.

Відомості щодо вартості бойлера та холодильника, про які вказав відповідач, до уваги судом не беруться, оскільки спростовуються товарним чеком № Л000038053 від 23 червня 2007 року де вказано, що холодильник вартує 2'280 грн. та фіскальним чеком № 0035 від 14 травня 2008 року в якому зазначено, що водонагрівач коштував 851,50 грн.

Враховуючи, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не досягнуто домовленості щодо поділу цього майна слід здійснити його розподіл в судовому порядку.

Судом визнані неспроможними посилання позивачки на те, що комп'ютерний стіл, комп'ютер, гарнітур в дитячу кімнату, шафи та диван є власністю дитини, оскільки статтею 174 СК України визначено приблизний перелік речей, котрі можуть мати такий правовий статус і це одяг, інші речі особистого вжитку, іграшки, книги, музичні інструменти, спортивне обладнання, інформаційно-обчислювальна техніка, програми, бази даних та інші речі, цільовим призначенням яких є розвиток здібностей дитини, її навчання та виховання. До жодної із цих категорій вказане майно не відноситься.

За даних обставин, керуючись принципом розумності і справедливості, враховуючи інтереси дитини, суд вважає, що вказане майно слід розділити наступним чином:

Виділити позивачці:

· гарнітур в дитячу кімнату вартістю 4'200 грн.;

· шафу вартістю 1'500 грн.;

· диван вартістю 1'800 грн.;

· бойлер вартістю 851,50 грн.;

· холодильник вартістю 2'280 грн.

всього на суму 10'631,5 грн., -

а відповідачу:

· комп'ютер вартістю 8'000 грн.;

· комп'ютерний стіл вартістю 1'100 грн.;

· пилосос вартістю 800 грн.;

· шафу вартістю 1'500 грн.

всього на суму 11'400 грн., -

та визнати за ними право власності на вказані речі.

У даному випадку також слід компенсувати ОСОБА_3 за рахунок ОСОБА_4 384,25 грн. різниці між її ідеальною часткою у вказаному майні (11'015,75 грн.) та тим, на що суд визнав за доцільне визнати право власності реально (10'631,5 грн.).

Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. (ч. 1 ст. 88 ЦПК України)

Частинами 1, 3 ст. 79 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

З ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 слід стягнути 507,3 грн. сплаченого нею судового збору, з яких:

· 400 грн. за заявлення вимоги про поділ спірного автомобіля, котра була задоволена судом;

· 107,3 грн. за заявлення немайнової вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля.

·

Також з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_4 слід стягнути 107,3 грн. за заявлення ним зустрічної позовної вимоги про поділ майна подружжя (гарнітур в дитячу кімнату, шафу,…)

Як уже зазначалось вище, при заявленні вимоги про поділ автомобіля позивачка сплатила 400 грн., а у цій часті таку її вимоги задоволені на 48'605 грн. З цієї суми слід справляти 486,05 грн. судового збору. Тобто решту 86,05 (486,05 - 400 = 86,05) грн. слід стягнути з ОСОБА_4 в користь держави.

Позивачкою оплачувалась вартість ряду телеграм, задля повідомлення ОСОБА_5 про дату, час та місце розгляду справи, на загальну суму 185,96 грн. Ці кошти слід стягнути з останнього в користь ОСОБА_3

Окрім цього у справі було проведено експертизу № 10653/12-34/441/14-34/442/147-33 від 17 квітня 2014 року, за проведення якої позивачкою було сплачено 6'005,76 грн згідно фотокопій квитанцій № ПН714 від 06 грудня 2012 року (235,68 грн.) та № ПН2730 від 22 березня 2013 року (5'770,08 грн.). Цю суму коштів слід компенсувати ОСОБА_3 за рахунок ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Вартість іншої експертизи, № 1107/14-22 від 06 листопада 2014 року, котра складає 787,2 грн. і також була сплаченою ОСОБА_3, слід стягнути в її користь з ОСОБА_4

Відповідно до ч. 3 ст. 154 ЦПК України, заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу. Згідно статті 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує питання чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

За даних обстави суд вважає за доцільне скасувати заходи забезпечення позовів, вжиті згідно ухвал від 26 квітня 2012 року, 27 червня 2012 року, 03 вересня 2012 року.

Керуючись ст.ст. 60, 69-71, 65 СК України, ст. 203, ч. 1,2 ст. 215 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 209, 210, 213, 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Провести поділ майна подружжя сторін шляхом визнання права власності за ОСОБА_3 на:

· гарнітур в дитячу кімнату вартістю 4'200 грн.;

· шафу вартістю 1'500 грн.;

· диван вартістю 1'800 грн.;

· бойлер вартістю 851,50 грн.;

· холодильник вартістю 2'280 грн., -

всього на суму 10'631,5 грн.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на:

· комп'ютер вартістю 8'000 грн.;

· комп'ютерний стіл вартістю 1'100 грн.;

· пилосос вартістю 800 грн.;

· шафу вартістю 1'500 грн., -

всього на суму 11'400 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 384,25 грн.

Визнати недійсним договорів купівлі-продажу автомобіля марки «Фольксваген», Т4, 1.9 D, 2001 року випуску, номер шасі НОМЕР_2, д.н.з. НОМЕР_1, укладений 12 травня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, повернувши його у попередній стан та провівши реєстрацію за ОСОБА_4.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 48.605 гр., що складає половину вартості автомобіля марки «Фольксваген», Т4, 1.9 D, 2001 року випуску, номер шасі НОМЕР_2, д.н.з. НОМЕР_1.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення 25'000 грн. відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 507 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь держави 86,03 грн. судового збору.

Стягнути із ОСОБА_3 в користь ОСОБА_4 107,3 грн. судового збору.

Стягнути із ОСОБА_4 та ОСОБА_5 солідарно в користь ОСОБА_3 6'005,76 гр. понесених витрат за проведення почеркознавчої експертизи.

Стягнути із ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 787,22 грн. за проведення товарознавчої експертизи.

Стягнути із ОСОБА_5 в користь ОСОБА_3 185,96 грн. за поштову кореспонденцію.

Заходи забезпечення позову у відповідності до ухвали від 26 квітня 2012, 27 червня 2012 року, 03 вересня 2012 року скасувати.

На винесене рішення може бути подана апеляційна скарга до Тернопільського апеляційного суду через Тернопільський міськрайонний суд на протязі 10 днів.

Головуючий суддяЯ. В. Процько