Справа № 278/1787/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2015 року

Житомирський районний суд Житомирської області

у складі: головуючої судді - Баренко С.Г.,

за участю секретаря судового засідання Лабенської Л.І., позивача, представника відповідача,

проголошення. розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» про визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки та договорів поруки,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом проти Банку та просить визнати кредитний договір від 24.12.2007 недійсним, оскільки надання кредиту в іноземній валюті не допускається. Відповідач не мав права без індивідуальної ліцензії видавати кредит в доларах США. Крім того, кредитний договір порушує ряд його прав як споживача, зокрема не надано інформації про валютні ризики, орієнтовну вартість кредиту, тощо.

В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що між сторонами було укладено кредитний договір предметом якого є кошти (кредит), їх сума, строк повернення, проценти. Валюта кредиту не змінює кредитні правовідносини на інші. Укладаючи та підписуючи кредитний договір позивач був ознайомлений з його умовами, наслідками та погоджувався з ними. Він самостійно обрав валюту кредитування та валюту виконання зобов'язань, та протягом восьми років це не оспорював.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені обставини, які відповідають зобов'язальному праву.

24.12.2007 між Банком та позивачем було укладено договір про надання споживчого кредиту №0 про надання останньому кредиту у сумі 36020 доларів США зі сплатою 12,4% річних на купівлю житлової нерухомості зі строком повернення до 22.12.2028 (а.с. 19-24).

Відповідач свої зобов'язання за договором виконав, надавши позивачу кредит, що не оспорюється сторонами.

Належне виконання сторонами прийнятого на себе зобов'язання, передбачено як умовами кредитного договору, так і нормами чинного законодавства України, зокрема, Цивільним кодексом України. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Тобто, отримуючи кредит позичальник зобов'язується повернути суму кредиту, а також сплатити проценти в розмірі та на умовах, передбаченими кредитним договором.

Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за суб'єктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно - правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Частиною 2 ст. 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках та в порядку, встановлених законом.

Разом з тим за ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно -правовим актом. Використання іноземної валюти в Україні, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, визначених законом.

Пунктом 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» (далі - Постанова) роз'яснено, що у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г»пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України»в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків»генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним, суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Відповідно до ст.ст. 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснення таких банківських операцій, як розміщення залучених від свого імені коштів, на власних умовах та на власний ризик. Коштами, відповідно до даного закону, є гроші в національній або іноземній валютах чи їх еквівалент.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач має банківську ліцензію та дозвіл, які дають право банку здійснювати операції з валютними цінностями (а.с. 108-110).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття. Зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, правочини можуть бути односторонніми або багатосторонніми (договори) (ч.1 ст.203 ЦК України).

В свою чергу, зміст договору складають умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними (ст.628 ЦК України).

За оспорюваним договором одна сторона - банк передала, інша - прийняла в борг кошти, на умовах, викладених в договорі, тобто сторонами вчинено дію, що призводить до виникнення взаємних прав та обов'язків.

Твердження позивача про порушення Банком його прав як споживача щодо обізнаності про валютні ризики, переваги та недоліки запропонованої послуги тощо не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Так, п.10.13 договору передбачено, що підписання даного договору позичальником свідчить про те, що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також що перед підписанням договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема п.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Також слушними на думку суду, є заперечення відповідача з приводу того, що відповідач не скористався правом відкликання своєї згоди на укладення кредитного договору без пояснення причин, що передбачено ч.6 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Окрім цього, саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Аналогічна правова позиція міститься в п. 16 Постанови.

Отже, суд вважає, що відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним, а тому позов не підлягає до задоволення. Окрім цього, позивач не надав жодних відомостей про укладені договори іпотеки та поруки, які згадуються на початку позовної заяви.

На підставі викладеного, керуючись ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.ст. 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» ст. ст. 3, 192, 203, 533, 628, 1054 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 57, 58, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» про визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки та договорів поруки відмовити за безпідставністю.

Рішення суду вступає в законну силу після закінчення строку на апеляційне оскарження.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Житомирської області через Житомирський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: С.Г. Баренко