АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1630/15 Справа № 199/6154/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Якименко Л. Г. Доповідач - Григорченко Е.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2015 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Григорченка Е.І.

суддів - Кочкової Н.О., Каратаєвої Л.О.

при секретарі -Левцунові І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення порядку користування квартирою,

встановив:

ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2014 року, де ставить питання про скасування рішення суду, посилаючись на те, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2014 року відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 09 жовтня 1993 року, який був розірваний 14.05.2007 року.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2009 року, за позовом ОСОБА_4 про розподіл майна подружжя, за ним визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

10.07.2014 року на підставі договору дарування, реєстровий №3218, ОСОБА_4 подарував належну йому частину квартири відповідачу ОСОБА_3.

Спірна квартира складалася із 1-єї ізольованої житлової кімнати площею 19,2 м.кв., коридору - 4,7 м.кв., кладової - 1,1 м.кв., санвузлу - 2,8 м.кв., кухні - 5,9 м.кв., балкону - 1,0 м.кв., загальною площею 34,7 м.кв.

Враховуючи встановлені обставини, вимоги законодавства, прийшов до висновку про відмову у позові, оскільки порядок користування 1-кімнатною квартирою, в даному випадку, визначити неможливо.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, апеляційний суд не находить підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному об'ємі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку. Висновки суду підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами та поясненнями учасників процесу.

При вище наведених обставинах справи, суд першої інстанції, відповідно до ст. ст. 358 ЦК України, п. 14 постанови від 22 грудня 1995 року N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності", ст.ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі, що між позивачем та відповідачем є конфлікт, та між ними не досягнута домовленість щодо порядку користування квартирою, не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира складалася із житлової кімнати площею 19,2 м.кв., коридору - 4,7 м.кв., кладової - 1,1 м.кв., санвузлу - 2,8 м.кв., кухні - 5,9 м.кв., балкону - 1,0 м.кв., загальною площею 34,7 м.кв.

Власниками вказаної квартири є ОСОБА_2 та ОСОБА_3, кожному з них у спільній частковій власності належить по ? частині /а.с. 6-10, 19-20/.

Отже, кожному з співвласників належить по ? частині житлової кімнати площею 19,2 м.кв., ? частині коридору - 4,7 м.кв., ? частині кладової - 1,1 м.кв., ? частині санвузлу - 2,8 м.кв., ? частині кухні - 5,9 м.кв., ? частині балкону - 1,0 м.кв., загальною площею 34,7 м.кв.

Відповідно до ч. ч. 1, ч. 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спірним майном, відповідної матеріальної компенсації.

В спірній квартирі проживає позивач та її син, отже позивач, в даному випадку не позбавлена права користування своєю часткою квартири.

Пленум Верховного Суду України в п. 14 постанови від 22 грудня 1995 року N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності" роз'яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Докази, які б підтверджували можливість встановлення такого порядку користування 1-їкімнатною квартирою та яким чином, суду не надані.

Районний суд розглянув справу у відповідності із вимогами ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України про змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, в межах заявлених вимог та на підставі наданих суду доказів.

Судом апеляційної інстанції не встановлено порушень матеріального або процесуального закону, які могли б потягти за собою скасування рішення суду.

Таким чином, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

СУДДІ: