ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження № 2/753/6846/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" жовтня 2015 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі ДЕАК Ю.В.

за участю

позивача ОСОБА_1;

представника відповідача ОСОБА_2;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 (далі по тексту - відповідач, ОСОБА_3.) про стягнення грошових коштів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до умов укладеного між позивачем та відповідачем в усній формі договору позики, оформленого розпискою, останній зобов'язався повернути отримані від позивача у борг строком до 01 вересня 2013 року грошові кошти у розмірі 16 300 грн.

Однак, відповідач свої зобов'язання за зазначеним договором позики не виконав, у зв'язку з чим рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07 лютого 2014 року стягнуто з нього заборгованість у розмірі 16 300 грн. за вищевказаним зобов'язанням з урахуванням суми трьох відсотків річних за користування грошовими коштами у розмірі 529,75 грн.

Позивач вказує на те, що відповідач рішення суду не виконав, за виданим на підставі вказаного рішення суду виконавчим листом відкрито виконавче провадження, а оскільки наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін за визначеними договором зобов'язаннями, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, позивач просить суд захистити його порушене право шляхом стягнення з відповідача суми заборгованості у розмірі 16 300 грн., пеню за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 01 вересня 2013 року по 31 липня 2015 року у сумі 10 620,24 грн., інфляційні втрати за період з 01 вересня 2013 року по 30 червня 2015 року у розмірі 13 066,59 грн. та три відсотка річних за період 01 вересня 2013 року по 31 липня 2015 року у розмірі 968,28 грн., а також моральну шкоду у сумі 16 003,91 грн.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, вважав їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Представник відповідача, в свою чергу, заперечила проти задоволення позовних вимог, просила відмовити у задоволенні позовних вимог та окрім того послалась на часткову оплату заборгованості у сумі 2 282,73 грн., надавши на підтвердження відповідні квитанції.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначено грошової суми або визначеної кількості речей.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами було укладено в усній формі договір позики, який оформлено розпискою та за яким позивачем надано у позику відповідачу грошові кошти у розмірі 16 300 грн., а відповідач за його умовами зобов'язався повернути вказані кошти до 01 вересня 2013 року.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за вищезазначеним договором позики, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07 лютого 2014 року, що набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 16 300 грн., а також три відсотки річних за невиконання зобов'язань у сумі 529,75 грн. За виданим на виконання вказаного рішення виконавчим листом відкрито виконавче провадження.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, оскільки суму основної заборгованості за договором позики у розмірі 16 300 грн. уже стягнуто з відповідача за рішенням суду, відтак вимога позивача про стягнення цих коштів призведе до їх повторного стягнення, а тому суд відмовляє у її задоволенні.

При цьому, Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй постанові «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року, зокрема у ч. 2 п. 17 роз'яснив, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

При цьому, за правилами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. А статтею 599 цього Кодексу передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що відповідачем заборгованість за договором позики погашена лише частково, зокрема 15 червня 2015 року ним було перераховано позивачу 270 грн., що підтверджується листом за підписом начальника відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві від 07.08.2015 року. Разом з тим, суд не бере до уваги у якості доказів надані представником відповідача квитанцій про перерахування позивачу грошових коштів у розмірі 2 282,73 грн., оскільки: по-перше, з них неможливо встановити саме на виконання якого договору повернуті ці кошти з урахуванням того, що між сторонами були інші договірні відносини, по-друге, зазначений у призначенні платежу у них номер виконавчого провадження не відповідає номеру наявної у матеріалах справи постанови про відкриття виконавчого провадження, відтак неможливо встановити на виконання цього або іншого виконавчого провадження вони перераховані, а по-третє, позивач заперечує проти факту перерахування йому грошових коштів у вказаних у квитанціях сумах, а також ці обставини спростовуються листом державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві.

Водночас, статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом може бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. А відповідно до ч. 1 ст. 548 цього Кодексу виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі. А згідно з ст. 549 цього Кодексу неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Оскільки зі змісту укладеного між сторонами договору позики (розписки) не вбачається, що зобов'язання відповідача на повернення позивачу грошових коштів забезпечено неустойкою, а законом такого забезпечення не встановлено, суд відмовляє позивачу у задоволенні його вимог про стягнення з відповідача пені за невиконання зобов'язань за вказаним договором.

При цьому, статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, за змістом якої, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки як вбачається з розрахунку понесених позивачем інфляційних втрат та трьох відсотків річних, вони ним розраховані з моменту невиконання відповідачем зобов'язань за договором позики, однак рішенням Дарницького районного суду м. Києва суму заборгованості стягнута з урахуванням штрафних санкцій, а їх повторне нарахування за одне і те саме порушення призведе до повторного стягнення, що є неприпустимим, а відтак перевіривши доданий позивачем розрахунок штрафних санкцій, суд дійшов висновку про їх часткове задоволення, зокрема понесені позивачем інфляційні втрати за невиконання договірних зобов'язань підлягають задоволенню у розмірі 12 168,14 грн., а сума трьох відсотків річних підлягає стягненню у розмірі 722,11 грн.

Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди за невиконання договірних зобов'язань, судом встановлено наступне.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, підлягають з'ясуванню наступні обставини: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві. Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Так, позивачем не доведено наявність моральної шкоди та причино-наслідковий зв'язок між діями відповідача та моральною шкодою позивача, отже, правові підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

Окрім того, судом встановлено, що між сторонами виникли договірні правовідносини, що регулюються вищевказаним договором та ЦК України, зокрема главою 71, нормами якого стягнення моральної шкоди за порушення умов договору не передбачено. Не передбачено відшкодування моральної шкоди також і укладеним між сторонами договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. А згідно з ч. 3 цієї статті, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної частини вимог.

На підставі викладеного та керуючись стст. 526, 599, 610 - 611, 625, 1046-1050 Цивільного кодексу України, стст. 10, 11, 15, 16, 31, 57, 60, 61, 88, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2; ідентифікаційний номер НОМЕР_2) грошові кошти у розмірі 12 890,25 грн., що складається з інфляційних втрат за невиконання умов договору у розмірі 12 168,14 грн. та 3 відсотки річних у сумі 722,11 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь держави судовий збір у сумі 128,98 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.