АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер справи: 666/7373/14-ц Головуючий в суді 1 інстанції: ОСОБА_1
Номер провадження: 22-ц/791/3422/15 Доповідач: Склярська І.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі :

Головуючого Склярської І.В.

Суддів: Цуканової І.В.

ОСОБА_2

Секретар Павловська Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від 20 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, посилаючись на те, що 09.09.2008 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від нього в борг кошти в сумі 86400,00 грн., що еквівалентно 18000,00 доларів США, які зобовязався повернути до 01.10.2008 року, про що ним власноручно була складена розписка. В зазначений термін відповідач не повернув кошти, посилаючись на тимчасові фінансові труднощі, але враховуючи тривалі дружні стосунки термін виконання зобовязання за усною домовленістю, був визначений моментом предявлення вимоги. 23.01.2014 року позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення боргу, але в порушення вимог ч.2 ст.530 ЦК України, обовязок повернення боргу в 7-денний строк не виконав.

Враховуючи, що відповідач до теперішнього часу не повернув борг, просив стягнути з нього борг за договором позики у сумі 233100,00 грн., що еквівалентно 18000,00 доларів США станом на 27.10.2014 року, а також понесені судові витрати у сумі 2331,00 грн.

В наступному позивач позовні вимоги уточнив, надавши уточнену позовну заяву від 10 березня 2015 року, в якій посилаючись на те, що ОСОБА_5 отримав у нього кошти у борг в період перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 та отриманні від нього кошти були використанні подружжям для придбання автомобіля, просив вищезазначену суму боргу та судові витрати стягнути солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на його користь.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 20 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено з підстав пропуску строку позовної давності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та стягнути з відповідачів солідарно борг за договором позики в сумі 429 104 грн.63 коп, що еквівалентно 18 000 грн.. Особа, яка подала апеляційну скаргу, посилається на те, що між сторонами існувала усна домовленість про повернення боргу за вимогою кредитора, з якою позивач звернувся до відповідача наприкінці 2013 року, до 2013 року ОСОБА_5 визнавав наявність своєї заборгованості перед позивачем, оскільки неодноразово під час загальних зборів працівників фірми запитував позивача щодо необхідності повернення боргу, але суд першої інстанції не застосував норми ч.1 ст.264 ЦК України.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_6 її доводи не визнала, посилається на те, що за твердженнями позивача кошти в сумі 86 400 грн. він в борг ОСОБА_5 не надавав. Також у позивача відсутня розписка про надання в борг суми 18000 доларів США та така сума була повернута позивачу після отримання кредитних коштів ОСОБА_5. Позивач ніколи не предявляв до ОСОБА_5 вимогу про повернення будь-якого боргу. З урахуванням викладених заперечень, просить рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, осіб, які зявилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами був укладений у письмовій формі договір позики на підтвердження якого наданий оригінал розписки позичальника, але доказів повернення боргу відповідачами не надані, а тому грошові кошти за договором позики відповідачем повернені не були. Разом з тим, не надання позивачем: доказів про зміну строку повернення грошових коштів, клопотання про поновлення строку позовної даності; наявність заяви відповідачів про застосування строку позовної давності є підставою для відмови в позові на підставі ч.4 ст.267 ЦК України, а саме у звязку зі спливом строку позовної давності. Крім того, відповідачем не вчинялося дій, передбачених ч.1 ст.264 ЦК України.

Відповідно до статей 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання.

Аналогічні висновки містяться і в наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2014 року та 18 грудня 2014 року

Виходячи з норм ст.1046,1047 ЦК України, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком дії договору є час , протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору.

З матеріалів справи вбачається і судом встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладений договір позики, на підтвердження якого позивачем надано боргову розписку, відповідно до якої 09 вересня 2008 року ОСОБА_5 взяв в борг у ОСОБА_3Я суму в розмірі 86 400 (вісімдесят шість тис. чотириста грн..), що еквівалентно 18000 (вісімнадцять тис. доларів США) по курсу НБУ, та зобовязався повернуту вказану суму в строк до першого жовтня 2008 року (а.с.5).

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Судом першої інстанції, з урахуванням положень ст. 545 ЦК України, з-за наявності у позивача оригіналу боргової розписки та не підтвердження виконання зобовязання відповідачем, встановлено, що грошові кошти повернуті не були.

Враховуючи, що письмова форма укладання договору позика сторонами дотримана та боргова розписка містить таку істотну умову договору позики, як строк повернення грошей - до першого жовтня 2008 року, але зміну цієї умови договору в тій самій формі, в якій був укладений договір позики, а саме письмово, позивачем не надано, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про ненадання позивачем доказів про зміну умов договору позики, вказаних у розписці від 09.09.2008 р.

За викладених обставин, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про зміну умови договору позики - строку повернення грошей - моментом предявлення вимоги, а отже висновок суду щодо обчислення строку позовної давності повернення грошових коштів по розписці від 09.09.2008 року з 02 жовтня 2008 року по 02 жовтня 2011 року є обґрунтованим.

Відповідно до ч.1 ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Отже у дослідженні обставин, повязаних із вчиненням зобовязаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку суду необхідно встановлювати коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після її спливу. Також при перевірці підстав для застосування строку позовної давності перевірці підлягають і наявність підстав застосування положень ст. 264 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги з посиланням на ч.1 ст.264 ЦК України, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки покази свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 не дають підстав для висновку, що ОСОБА_5 вчиняв дії, що свідчать про визнання ним свого боргу в період строку позовної давності, а саме з 02 жовтня 2008 року по 01 жовтня 2011 року. А отже суд першої інстанції правильно визначив, що таких дій відповідачем не вчинялось.

Також пояснення представника позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції про початок строку позовної давності за зобовязаннями по поверненню позики з січня 2014 року, з підстав усної домовленості про зміну терміну виконання зобовязання моментом вимоги, не ґрунтуються на нормах матеріального права щодо письмової форми зміни умов договору.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.303, ч.1 п.1 ст.307, ст. 308, ст.315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від 20 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20-ти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий І.В.Склярська

Судді: І.В.Цуканова

ОСОБА_2