Справа № 219/9464/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.12.2015 року м. Артемівськ

Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Шевченко Л.В., за участю секретаря Брагіній М.В.,

представника позивача ОСОБА_1 (на підставі довіреності від 13.09.2015 року),

представника відповідача - ОСОБА_2 (на підставі довіреності від 18.11.2015 року),

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду м. Артемівськ цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом при виконанні трудових обовязків внаслідок виробничої травми,

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_3, звернувся до Артемівського міськрайонного суду з позовом до відповідача, Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат», та після уточнення позовних вимог 03.11.2015 року просить ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь гроші в сумі 250 000 (двісті п'ятдесят тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок трудового каліцтва. В обгрунтування позовних вимог, ОСОБА_3 зазначає, що він з 14.10.2002 року до 06.12.2004 року працював у ПАТ «Часївоярський вогнетривкий комбінат» машиністом електролафету. 05.08.2004 року він був травмований. Внаслідок травми відповідно до діагнозу медичного закладу ОСОБА_3 отримав закритий переломовивих тазу з багаточисельними пошкодженнями сечового міхура та прямої кишки, травматичний шок 3-го ступеня. За наслідками розслідуванння нещасного випадку роботодавцем (відповідачем) були складені відповідні акти форми Н-1 від 07.08.2004 року та акт розслідування нещасного випадку від 06.08.2004 року. Перебуваючи на лікуванні тривалий час, він не має можливості вести повноцінний образ життя, відчуває моральні та фізичні страждання у зв'язку з ушкодженням здоров'я, фізичну біль, обґрунтовану важкістю захворювання та особливостями його лікування, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на його психологічному душевному стані. Вказує, що порушено нормальні життєві зв'язки через неможливість продовження активного громадського життя. Позовні вимоги просить задовольнити з урахуванням роз'яснень, викладених у п, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних ї фізичних страждань та з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача й інших обставин та положень чинного законодавства України в частині охорони здоровя.

Позивач до судового засідання не зявився, надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив справу розглянути за його відсутності за участі його представника.

Представник позивача ОСОБА_1 просив задовольнити позов повністю, обґрунтовуючи позовні вимоги розясненнями Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та ст.1167 ЦК України та врахувати можливість її відшкодування незалежно від вини працівника.

Представник відповідача заперечував проти позову та просив відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази в їх сукупності, суд встановив, що між сторонами склалися правовідносини з приводу завданої трудовим каліцтвом при виконанні трудових обовязків шкоди внаслідок виробничої травми та вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

З 14.10.2002 року до 06.12.2004 року ОСОБА_3 працював у ПАТ «Часївоярський вогнетривкий комбінат» машиністом електролафету, що підтверджується записом у трудовій книжці (арк.с.9-10).

06.12.2004 року ОСОБА_3 звільнено з у звязку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я (інвалід 1 групи) на підставі ст.40 п2 КЗпП України.

Отриманню інвалідності ОСОБА_3 та звільненню його з роботи (розірванню договору з ініціативи власника) передувало наступне.

05.08.2004 року в 15год.30хв. майстер підприємства ОСОБА_4 0.А. надала завдання на обслуговування тунельних сушил по лафетній колії йому, як машиністу електролафету № 2, а по колії № 1 з боку подачі тунельних вагонів в сушила машиністу електролафету № 1 ОСОБА_5 О 22 год.15 хв. Виникла необхідність заміни навантаженого вагону з сирцем на порожній на пресі № 1, для чого ОСОБА_5 встановив на електролафет навантажений вагон та виставив його на колію тунельного сушила N 2 з боку подачі тунельних вагонів. О 22 год.30 хв. ОСОБА_3 (позивач), як машиніст електролафету, прийшов зі свого робочого місця до електролафетної колії, на якій працював майиніст ОСОБА_5 для того, щоб дізнатися яку кількість тунельних вагонів сирця буде подано в тунельні сушила. Коло тунельного сушила № 2 (з боку подачі тунельних вагонів) він спитав у ОСОБА_5 скільки буде ще загонів з сирцем відібрано від пресів для сушки та пішов в сторону сушила № 1, а ОСОБА_5 підїхав до колії порожніх вагонів разом з сушильником ОСОБА_6 встановив порожній вагон на електролафет для того, щоб подати його до пресу № 1. О 22 год. 40 хв., не переконавшись у відсутності людей в небезпечній зоні, тому що тунельний вагон сирця біля сушила № 3 поза габариту, ОСОБА_5 дав звуковий та світловий сигнали та привів у рух електролафет, в результаті чого ОСОБА_3, який в цей час проходив між стоячими вагоном та товкателем рухомого електролафету № 1, був травмований. Внаслідок травми відповідно до діагнозу медичного закладу ОСОБА_3 отримав закритий переломовивих тазу з озслідуванняими пошкодженнями сечового міхура та прямої кишки, травматичний шок 3-го ступеня. За наслідками розслідування нещасного випадку роботодавцем (відповідачем) були складені відповідні акти форми Н-1 від 07.08.2004 року та акт розслідування нещасного випадку від 06.08.2004 року. Актом № 4 про нещасний випадок від 07.08.2004 року було встановлено, що ОСОБА_3 у час настання нещасного випадку не перебував у стані алкогольного спяніння, особами, які допустили порушення законодавства про охорону праці, визнані ОСОБА_7, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 При цьому, останній винуватий у порушенні п. 1.6.3 Інструкції з охорони праці машиніста електролафету цеху № 3, що виразилися в недостатній обережності при слідуванні уздовж лафетного шляху.

Про отриману внаслідок виробничої травми тяжку хворобу, інвалідність та тривале лікування свідчать витяг з медичної карти стаціонарного хворого (арк.с.15, 90, 108-116).

Згідно довідки № 075512 серії ДОН-04 ОСОБА_3 був оглянутий МСЕК і йому встановлено інвалідність 1 групи, ступінь втрати професійної працездатності 100 % з 06.12.2004 року, потребує постійного догляду, побутового обслуговування. (арк.с.17).

Відповідно до довідки 039541 серії ДОН-07 при повторному огляді ОСОБА_3 встановлено 2 групу інвалідності з висновком, що він може виконувати легкий труд, інвалідність встановлено безстроково (арк.с.18).

ОСОБА_3 було видане свідоцтво серія ІП № НОМЕР_1 , яке свідчить що він є інвалідом 2 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для інвалідів праці, зі строком дії спочатку до 04.02.2010 року, а з 04.02.2010 року - без строку дії (арк.с.8).

Згідно довідки № 125 від 16.02.2009 року до акту огляду МСЕК по визначенню медичних показань для забезпечення інвалідів автомобілями - ОСОБА_3 має 2 групу інвалідності (трудове каліцтво) придатний до керування автомобілем з ручним керуванням.

Ухвалюючи судове рішення, суд враховує наступне.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. ОСОБА_4 особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Право на звернення до суду про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю фізичної особи виникає у звязку з настанням певних подій: каліцтва, ушкодження здоровя або смерті фізичної особи.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких ч. 2 вказаної статті покладено на власника або уповноважений орган.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

За змістом статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Згідно ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у редакції, чинній на час встановлення позивачеві стійкої втрати професійної працездатності, страховими виплатами є грошові суми, які згідно із статтею 21 цього Закону Фонд соціального страхування від нещасних випадків виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі

настання страхового випадку. Зазначені грошові суми складаються із: 1) страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата); 2) страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім'ї та особам, які перебували на утриманні померлого); 3) страхової виплати пенсії по інвалідності потерпілому; 4) страхової виплати пенсії у зв'язку з втратою годувальника; 5) страхової виплати дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності; 6) страхових витрат на медичну та соціальну допомогу. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду.

Відповідно до ст.34 цього ж Закону (у редакції, чинній на час встановлення позивачеві стійкої втрати професійної працездатності) сума щомісячної страхової виплати встановлюється відповідно до ступеня втрати професійної працездатності та середньомісячного заробітку, що потерпілий мав до ушкодження здоров'я. Частина 3 визначає, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом соціального страхування від нещасних випадків за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку. При цьому сума страхової виплати не може перевищувати двохсот розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати, незалежно від будь-яких інших страхових виплат.

Суд також при вирішенні спору приймає до уваги рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-9/2004, у якому надаючи офіційне тлумачення вказаної частини 3 ст.34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Конституційний суд України дійшов до висновку, що в аспекті конституційного звернення положення частини третьої статті 34 Закону треба розуміти як визначення порядку, процедури та розмірів відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, в окремому випадку - лише у разі відсутності втрати потерпілим професійної працездатності. Зазначене положення не виключає обов'язку Фонду відшкодовувати моральну шкоду, заподіяну умовами виробництва, в інших випадках, коли здійснення права застрахованих на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, має забезпечуватися Фондом на підставі статей 1, 5, 6, 13, 21 та частини третьої статті 28 цього Закону всім потерпілим, у тому числі в разі тимчасової, стійкої часткової чи повної втрати професійної працездатності. Під шкодою, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, треба розуміти таку шкоду, за якої не втрачається здатність працівника до роботи за своєю професією (фахом) і кваліфікацією або за іншою адекватною їй професією (фахом).

Відповідно до ч. ч. 7 та 8 ст. 36 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообовязкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці», який набрав чинності з 1 січня 2015 року, страхові виплати складаються із: 1) страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата); 2) страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім'ї та особам, які перебували на утриманні померлого); 3) страхової виплати дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності; 4) страхових витрат на медичну та соціальну допомогу. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України.

Виключення відшкодування моральної шкоди із складу страхових виплат, передбачених ст.ст. 34, 36 Закону у редакції від 01.01.2015 року, виключає і обов"язок, а отже і відповідальність Фонду по їх оплаті, на які посилався відповідач у запереченнях. Відшкодування моральної шкоди здійснюється відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України.

Відповідно до ч.2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров?я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

На підставі наданих відповідачем у справі документів судом встановлено, що електролафет є джерелом підвищеної небезпеки (арк.с.101-102), а тому позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом в результаті спричинення ушкодження здоровя джерелом підвищеної небезпеки.

Згідно роз"яснень, наданих у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди"( з подальшими змінами), відповідно до яких розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров"я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Також розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи й не повинен призводити до її збагачення.

У п.13 цієї ж постанови роз"яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у незабезпечних для життя і здоров"я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв"язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організаації свого життя, обов"язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

В судовому засіданні встановлено, що позивач після отримання виробничої травми неодноразово проходив курс лікування, повинен був звільнитися і на даний час є інвалідом і не працює. Данні обставини призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків, що призвело до моральних страждань.

Доводи відповідача про те, що нещасний випадок з позивачу стався виключно внаслідок його дій, а також щодо відсутності правових підстав для відшкодування позивачеві моральної шкоди, судом не приймаються, оскільки нещасний випадок з позивачем стався під час виконання ним трудових обов'язків, а ст. 13 Закону України «Про охорону праці» (у тому числі на час встановлення виробничої травми позивачу) передбачає, що роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи.

Доказами наявності факту заподіяння позивачеві моральної шкоди, є акт розслідування нещасного випадку, акт по формі Н - 1 та довідки МСЕК про встановлення втрати працездатності, а також виписки із історії хвороби.

Визначаючи розмір відшкодування, суд керує принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості та враховує також, що на даний час ОСОБА_3 має 2 групу інвалідності (трудове каліцтво) придатний до керування автомобілем з ручним керуванням, він може виконувати легкий труд, інвалідність встановлено безстроково. Суд також враховує, що він тривалий час потребує придбання певного медичного обладнання (резервуару для прийому калових мас згідно діагнозу «штучно сформований тонкокишковий свищ» (арк.с.111).

За таких обставин, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер отриманого позивачем ушкодження здоровя, і пов'язані з ним фізичні і моральні страждання позивача, інтенсивність і довготривалість фізичних і психічних страждань позивача, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, і наслідків, що наступили, принципи розумності, виваженості та справедливості, суд, за своїм внутрішнім переконанням, вважає за необхідне стягнути з відповідача моральну шкоду на користь позивача 45000 грн., оскільки сума у 250000 є занадто великою та необґрунтованою.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат при розгляді справи, суд вважає, їх необхідно компенсувати згідно ст. 88 ч. 2 ЦПК України за рахунок держави, оскільки, згідно ст. 88 ч. 3 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому судовий збір в сумі 487,20 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави Україна.

Керуючись ст. ст. 5, 10, 60, 79, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст. 173 КЗпП України, ст.ст. 23, 1167, 1168, ЦК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом при виконанні трудових обовязків внаслідок виробничої травми задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» (84551, Донецька область, м. Часів Яр, вул. Комсомольська, буд. 1, , р/р 0000 ПАТ «ПРОФІНБАНК» м. Донецьк, МФО 334594) на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії ВА № 698717, виданий Артемівським МВ УМВС України в Донецькій області 03.09.1997 року (зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2) в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок трудового каліцтва в сумі 45 000 грн.

В іншій частині позову ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» (84551, Донецька область, м. Часів Яр, вул. Комсомольська, 1, , р/р 0000 ПАТ «ПРОФІНБАНК» м. Донецьк, МФО 334594) на користь держави судові витрати в сумі 487,20 грн.

Судове рішення ухвалено в нарадчій кімнаті 30.12.2015 року, вступну та резолютивну частини рішення проголошено в судовому засіданні 30.12.2015 року. Повне рішення виготовлено 04.01.2016 року.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Донецької області через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л.В.Шевченко