Справа № 591/3157/15-ц
Провадження № 2/591/1346/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2015 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого судді Кривцової Г.В.

при секретарі Кальченко М.В.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа: Відкрите акціонерне товариство «Сведбанк», про визнання кредитного договору недійсним та застосування наслідків визнання правочину недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася з зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що між нею та ВАТ«Сведбанк» 12.05.2008 року укладений кредитний договір № 1801/0508/71-074, а 05.08.2009 року укладено договір про внесення змін до кредитного договору № 1801/0508/71-074, яким кредитний договір було викладено в новій редакції.

Позивач вказує, що суттєвий зміст укладеного договору не змінився, і за умовами кредитного договору відповідач надав позивачу кредит в сумі 40 000 доларів США на строк по 12 травня 2019 року зі сплатою процентів 12,5 % річних за весь час користування кредитом (із правом банка самостійно змінювати розмір процентів).

05.04.2012 року було здійснено відступлення права вимоги за кредитним договором від ВАТ «Сведбанк» до ПАТ «ДельтаБанк», а тому кредитором на даний час є ПАТ «ДельтаБанк».

Основна суть позовних вимог зводиться до того, що предмет кредитного договору визначений в іноземній валюті і не містить грошового еквіваленту в національній валюті, розрахунки за цим договором здійснювалися в доларах США, відповідач та позивач не мають документів, які б підтверджували наявність індивідуальної ліцензії, а тому використання долару США як засобу платежу за кредитним договором суперечить законодавству. Крім того, позивач вважає кредитний договір таким, що суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» в частині встановлення додаткової оплати в розмірі 1% від суми кредиту за дії, що не є послугою. Також позивач вважає, що умови кредитного договору порушують принцип справедливості. Зазначені обставини, на думку позивача, є підставою для визнання кредитного договору недійсним, тому позивач просить визнати недійсним кредитний договір № 1801/0508/71-074 та застосувати наслідки визнання правочину недійсним, зобовязати сторони повернути одна одній у натурі все, що ними отримано на виконання договору і з врахуванням зарахування зустрічних зобовязань стягнути з ПАТ «Дельта Банк» на користь позивача 120 571 грн. 32 коп., що еквівалентно 5370,27 доларів США.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував проти заявленого позову та просив відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 12.05.2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ«Сведбанк» укладений кредитний договір № 1801/0508/71-074, за умовами якого банк надає позичальнику кредит в сумі 40000 дол. США строком по 12.05.2019 року (а.с.9-13).

05.08.2009 року між ОСОБА_1 та ВАТ«Сведбанк» укладений договір про внесення змін до кредитного договору № 1801/0508/71-074 від 12.05.2008 року (а.с.14-18).

Як вбачається з укладеного кредитного договору та договору про внесення змін, суттєві умови договору не змінились.

Судом встановлено, що 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, згідно якого ПАТ «Дельта Банк» придбав право вимоги до боржників ПАТ «Сведбанк», в тому числі до ОСОБА_1 (а.с.117, 118-119).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, боржник ОСОБА_1 була повідомлена листом ПАТ «Сведбанк» (первісний кредитор) та ПАТ «Дельта Банк» (новий кредитор) від 05.06.2012 року про відступлення прав вимоги (а.с. 19).

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет КМУ).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Відповідно до п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 р. за № 730/5921) за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких:

- неторговельні операції з валютними цінностями;

- операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами;

- ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України;

- залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України;

- залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках;

- інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України.

З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог підпункту "в" п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 р. № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку на здійснення яких Національний банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.12.2007 року Національним банком України видано ВАТ «Сведбанк» банківську ліцензію № 38 на право здійснювати банківські операції, та Дозвіл № 38-2 від 07.12.2007 року на право здійснювати операції з валютними цінностями (а.с.77-80).

20.04.2006 року Національним банком України видано ТОВ «Комерційний банк «Дельта» банківську ліцензію № 225 на право здійснювати банківські операції, 08.10.2009 року Національним банком України видано ПАТ «Дельта Банк» банківську ліцензію № 225 на право здійснювати банківські операції та Дозвіл № 225-3 від 04.02.2009 року на право здійснювати операції з валютними цінностями.

Таким чином, банк має право здійснювати операції з іноземною валютою, у тому числі операції з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від Національному банку України банківської ліцензії та дозволу на здійснення валютних операцій.

Отже, надання ВАТ «Сведбанком» кредиту в іноземній валюті та повернення позичальником такого кредиту здійснюється на підставі генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, виданої відповідачу НБУ, та не потребує отримання Банком чи позичальником індивідуальної ліцензії на операцію з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, та операцію з використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, тому доводи позивача про обов'язковість отримання банком індивідуальних ліцензій НБУ для здійснення валютних операцій є безпідставними.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем при укладенні договору були дотримані вимоги чинного законодавства, тому позов не підлягає задоволенню.

Діючим законодавством не передбачений стабільний курс долару США до національної валюти - гривні. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про Національний банк України», офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком України. Згідно з ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінетів Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», валютні курси встановлюються Національним Банком України за погодженням з Кабінетом міністрів України.

Поряд с цим, Положенням «Про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів», затвердженого Постановою Правління Національного банку України № 496 від 12.11.2003 року, визначається, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют станом на останню дату. З наведеного можливо зробити висновок, що стабільність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена.

Таким чином, при укладенні цього договору в іноземній валюті (доларах США) та беручи на себе певні обов'язки щодо погашення цього кредиту саме в доларах США, сторони за договором, (перш за все позивач), повинні були усвідомлювати, що курс національної валюти України до долару США не є незмінним, та те, що зміна цього курсу можливо настане, а тому повинні були передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за цим договором. У позичальника існувала можливість передбачити в момент укладення договору зміни курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти - гривні та її девальвації й можливість отримання кредиту в національній валюті.

Отже, з урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав, передбачених статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», для визнання несправедливими, такими, що суперечать принципу добросовісності умов кредитного договору, оскільки саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для визнання недійсним кредитного договору, так як зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, враховуючи і можливість отримання кредиту в національній валюті.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень

Всупереч зазначеним положенням, позивач не довела обґрунтованості своїх позовних вимог, не надала належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. Її докази ґрунтуються на припущеннях та їх субєктивній оцінці.

Так, очевидним і таким, що підтверджується матеріалами справи є те, що ВАТ «Сведбанк», ПАТ «Дельта Банк» мали відповідні ліцензії на здійснення своєї діяльності; що Закон не забороняв укладати кредитний договір у валюті, що, в свою чергу влаштовувало і позивача, яка, уклавши договір, отримала потрібну їй суму коштів.

Укладаючи кредитний договір, сторона з'ясовує, на яких умовах він укладається, а відтак з власної ініціативи на момент отримання коштів визначає для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не мають безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін.

Також суд звертає увагу і на ту обставину, що позивач добровільно погодилась на укладення спірних правочинів, сплачувала періодичні платежі, що вбачається зі змісту її позовної заяви та наданих суду копії платіжних документів, до певного періоду: з 2008 року по 2015 рік, не оскаржувала договори й не порушувала питання про розірвання договорів, а отже, не вважала їх несправедливим.

Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для визнання кредитного договору недійсним та застосування наслідків визнання правочину, а тому в задоволенні позовних вимог позивача необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 192, 203, 215, 524, 533, 627, 1054 ЦК України, ст.ст.10, 11, 60, 88, 212-214, 215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа: Відкрите акціонерне товариство «Сведбанк», про визнання кредитного договору недійсним та застосування наслідків визнання правочину недійсним відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Сумської області через Зарічний районний суд м. Суми шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне рішення суду складено в пятиденний строк з дня закінчення розгляду справи

Суддя Г.В. Кривцова