Справа № 466/9767/13 Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є.
Провадження № 22-ц/783/6738/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 О. Ф.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2015 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого Павлишина О.Ф.,

суддів Мікуш Ю.Р., Ніткевича А.В.,

секретар Бохонко Е.Р.,

з участю: представника ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4, його представника - ОСОБА_5, представника ПАТ «УкрСиббанк» - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 9 вересня 2015 року у справі за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням суду задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_7, ОСОБА_2 в користь ПАТ «УкрСиббанк» суму боргу по поверненню кредитних коштів, процентів за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту у розмірі 70091,74 дол. США та 347813 грн. 91 коп. пені за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту та процентів за користування кредитом. Стягнуто солідарно з ОСОБА_7, ОСОБА_4 в користь ПАТ «УкрСиббанк» суму боргу по поверненню кредитних коштів, процентів за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту у розмірі 70091,74 дол. США та 347813 грн. 91 коп. пені за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту та процентів за користування кредитом. Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_2 в користь ПАТ «УкрСиббанк» судові витрати у розмірі 3441 грн.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_7 В апеляційній скарзі стверджують про порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначають, що позивач змінив підстави та предмет позову. Посилаються на рішення Турківського районного суду Львівської області від 6.08.2014 року, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог, а тому вважають, що суд був зобов»язаний зупинити провадження у справі, оскільки реалізація предмету іпотеки змінить розмір заборгованості за кредитом. На думку апелянтів, судом не дотримано вимог ст.137 ЦПК України в частині витребування належних доказів, зокрема даних про купівлю-продаж права вимоги за кредитами ПАТ «Дельта Банком». Зазначають, що стягнення пені в національній валюті України суперечить нормам чинного законодавства України. Посилаються на те, що позивачем не доведено в який спосіб і на підставі яких доказів визначено заборгованість позичальника в розмірі тіла кредиту та процентів за його користування, як не зазначено, на підставі якого доказу визначено грошовий розмір пені, оскільки такий вид відповідальності не вказаний ні в кредитному договорі ні у відповідних договорах поруки. Вважають, що графік погашення не відповідає вимогам п.3.2 «Правилам надання банками України інформації споживачам про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Стверджують про припинення договорів поруки, оскільки з позовом банк звернувся 16.12.2013 року. Просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4, його представника - ОСОБА_5 на підтримання апеляційної скарги, пояснення представника ПАТ «УкрСиббанк» - ОСОБА_6 про заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Матеріалами справи встановлені такі обставини.

03 жовтня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_7 уклали договір про надання споживчого кредиту з Правилами №0, відповідно до якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 150 000 доларів США з кінцевим строком погашення 03 жовтня 2029 року зі сплатою 14,50 % річних. (т.1, а.с.7-8)

Факт отримання коштів стверджується заявою про видачу готівки . (т.1, а.с.35)

В якості забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 03.10.2008 року укладено відповідно договори поруки №232608 та №232609 від 26 травня 2008 року, відповідно до якого останні поручилися за виконання зобов»язань позичальника. (т.1, а.с.16-18, 19-21)

19 травня 2010 року ПАТ «УкрСиббанк» уклало з ОСОБА_7 додаткову угоду №1 до Договору про надання споживчого кредиту з Правилами №0 від 03 жовтня 2008 року, відповідно до якої змінили кінцевий термін повернення кредиту не пізніше 15.05.2017 року згідно з графіком погашення, а також визначили, що виконання зобов»язань забезпечується заставою двох земельних ділянок та порукою з ОСОБА_2 і ОСОБА_4 (т.1, а.с.11-15)

19 травня 2010 року ПАТ «УкрСиббанк» уклало з ОСОБА_2 додаткову угоду №1 до Договору поруки №232608 від 03 жовтня 2008 року, відповідно до якої поручитель дала згоду на зміну основного зобов»язання щодо графіка погашення кредиту і кінцевого терміну виконання основного зобов»язання - 15.05.2017 року. (т.1, а.с.22)

19 травня 2010 року ПАТ «УкрСиббанк» уклало з ОСОБА_4 додаткову угоду №1 до Договору поруки №232609 від 03 жовтня 2008 року, відповідно до якої поручитель дав згоду на зміну основного зобов»язання щодо графіка погашення кредиту і кінцевого терміну виконання основного зобо»язання - 15.05.2017 року. (т.1, а.с.23)

Позичальник умови договору належно не виконував.

Згідно з розрахунком заборгованості, поданого позивачем, така станом на 20.05.2015 року становила: 70091,74 доларів США., з яких 41977,76 доларів США сума заборгованості по кредиту; 28113,98 доларів США нараховані та несплачені проценти за користування кредитними коштами, 347813 грн. 91 коп. нарахована пеня.(т.2, а.с.16-33)

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ст.526 ЦК України зобов"язання має виконуватись належним чином.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов"язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов»язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно з ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов»язання.

Статтею 554 ЦК України встановлено, що разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що позичальник порушив умови кредитного договору щодо строків платежів відповідно до умов договору, у зв»язку з чим підставною є вимога кредитодавця про дострокове повернення кредиту, сплату процентів та пені.

Висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та доказам, що містяться в матеріалах справи.

Покликання апелянтів не те, що позивач змінив підстави та предмет позову не може прийматись до уваги, оскільки відповідно до даних позовної заяви, заяви про уточнення позову та заяви про збільшення про збільшення розміру позовних вимог (т.1, а.с.1-4, 244, т.2, а.с.15) позивачем матеріально-правова вимога (стягнення заборгованості за кредитом та пені) не змінювалась, і, що позивачем згідно з положеннями ст.31 ЦПК України використано право на збільшення позовних вимог.

Посилання в апеляційній скарзі на рішення Турківського районного суду Львівської області від 6.08.2014 року (т.2, а.с.72), яким звернуто стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог, і твердження, що суд був зобов»язаний зупинити провадження у справі, оскільки реалізація предмету іпотеки змінить розмір заборгованості за кредитом, є безпідставним, так як вказане рішення набрало законної сили, а відтак не є обставиною, передбаченою п.4 ч.1 ст.201 ЦПК України (неможливість розгляду справи до вирішення іншої справи, яка розглядається в порядку цивільного судочинства), при наявності якої у суду виникає обов»язок зупинити провадження в справі.

Твердження апелянтів про те, що судом не дотримано вимог ст.137 ЦПК України в частині витребування належних доказів, зокрема даних про купівлю-продаж права вимоги за кредитами ПАТ «Дельта Банком», висновків суду не спростовує, так як відповідно до положень ст.512, 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов»язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов»язанні, а відтак за відсутності вимог ПАТ «Дельта Банку», права апелянтів не порушено.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що графік погашення не відповідає вимогам п.3.2 «Правил надання банками України інформації споживачам про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», що стягнення пені в національній валюті України суперечить нормам чинного законодавства України, і, що позивачем не доведено в який спосіб і на підставі яких доказів визначено заборгованість позичальника в розмірі тіла кредиту та процентів за його користування, як не зазначено, на підставі якого доказу визначено грошовий розмір пені, оскільки такий вид відповідальності не вказаний ні в кредитному договорі ні у відповідних договорах поруки є безпідставним, так як відповідно до умов договору про надання споживчого кредиту та додаткових угод визначено ануїтетну схему платежу, згідно з п.4.1 Правил (договірних умов) споживчого кредитування позичальника АКІБ «УкрСиббанк» за порушення позичальником термінів погашення будь-яких грошових зобов»язань, передбачених договором, зокрема термінів погашення кредиту (всієї суми або частини), та /або термінів сплати процентів та/або комісій банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу,сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена в іноземній валюті, а також такий розмір пені визначено в п.3.2 договорів поруки.

Крім того, статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із частиною 1 статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Однак апелянтами не представлено жодного належного та допустимого доказу на спростування розрахунку заборгованості позивача, як і не подано власний розрахунок погашення кредиту та наявної заборгованості, та жодного первинного документа щодо сплати заборгованості по кредиту.

Також безпідставним є твердження апелянтів про припинення договорів поруки, оскільки з позовом банк звернувся 16.12.2013 року.

Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду України висловленої у постанові від 17 вересня 2014 року у справі №6-53цс/14 поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України). Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку (статті 61, 64 Господарського процесуального кодексу України, стаття 122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

А відтак, оскільки строк виконання основного зобов»язання договором встановлено 15.05.2017 року, а позов подано 20.12.2013 року (т.1, а.с.1), порука не припинилась.

За таких обставин, суд, з"ясувавши підстави позову, перевіривши доводи сторін, проаналізувавши зібрані докази, дав їм належну оцінку і ухвалив рішення про часткове задоволення позову, що відповідає вимогам закону.

Судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального закону, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду .

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 9 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий : Павлишин О.Ф.

Судді: Мікуш Ю.Р.

ОСОБА_8