Справа № 168/933/14 Провадження № 22-ц/773/1793/15 Головуючий у 1 інстанції: Хаврона О.Й.
Категорія: 59 Доповідач: Антонюк К. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Антонюк К.І.,

суддів - Лівандовської-Кочури Т.В., Овсієнка А.А.,

при секретарі Кирилюку О.О.,

з участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представників відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Соловївської сільської ради, ОСОБА_6 про визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 02 листопада 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 13 липня 1996 року його батько ОСОБА_7, склав заповіт на його користь, а 13 березня 1997 року помер. Після смерті батька він успадкував усе належне йому майно, зокрема, земельні ділянки площею 0,69 га, які за рішенням ОСОБА_8ївської сільської ради Старовижівського району Волинської області від 14 жовтня 1993 року № 13/5 передані батьку в приватну власність. У 2012 році він звернувся до відповідача за їх переоформленням і згідно з рішенням Соловївської сільської ради Старовижівського району Волинської області від 15 червня 2012 року № 16/12 вирішено видати йому державні акти на право власності на земельні ділянки загальною площею 0,69 га, у тому числі: 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд по вул. Центральній, 39 у с. Комарове Старовижівського району Волинської області; 0,24 га для ведення особистого селянського господарства за цією ж адресою; 0,14 га та 0,06 га для ведення особистого селянського господарства в урочищах Хутір і Під річкою в с. Комарове Старовижівського району Волинської області.

У подальшому рішеннями ОСОБА_8ївської сільської ради Старовижівського району Волинської області від 23 травня 2013 року № 24/3 та від 11 лютого 2014 року № 30/17 змінено розміри земельних ділянок з 0,25 га на 0,18 га, з 0,24 га на 0,31 га, загальну площу з 0,69 га на 0,60 га, а потім з 0,31 га на 0,22 га. ОСОБА_8ївської сільської ради Старовижівського району Волинської області від 28 липня 2014 року № 33/9 вищевказані рішення від 15 червня 2012 року № 16/12, від 23 травня 2013 року № 24/3 та від 11 лютого 2014 року № 30/17 були відмінені.

ОСОБА_8ївської сільської ради Старовижівського району Волинської області від 29 квітня 2014 року № 31/2 ОСОБА_6 надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,20 га по вул. Центральній, 32а у с. Комарове Старовижівського району Волинської області та для ведення особистого селянського господарства площею 0,09 га біля житлового будинку, а рішенням від 12 листопада 2014 року № 35/3 затверджено акт погоджувальної комісії щодо встановлення меж суміжного землекористування земельними ділянками його і ОСОБА_6

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1, уточнивши позовні вимоги, просив суд скасувати такі рішення Соловївської сільської ради Старовижівського району Волинської області: №24/3 від 23 травня 2013 року, № 30/17 від 11 лютого 2014 року, №33/9 від 28 липня 2014 року, №35/3 12 листопада 2014 року, рішення №31/2 від 29 квітня 2014 року просить скасувати лише в частині надання дозволу на розроблення технічної документації ОСОБА_6 щодо земельної ділянки площею 0,09 га, а також просить скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 12.01.2015 р., видане на ім'я ОСОБА_6, як таке, що видане на підставі і є похідним від Рішення № 31/2 і №35/3.

ОСОБА_8 Старовижівського районного суду Волинської області від 02 листопада 2015 року позов задоволено частково.

Визнано недійсними рішення Соловївської сільської ради:

- від 23 травня 2013 року № 24/3 «Про внесення змін до рішення сільської ради від 15.06.2012 р. №16/12 «Про видачу державних актів на право власності на земельні ділянки гр.ОСОБА_1Г.»;

- від 11 лютого 2014 року № 30/17 «Про уточнення площ та цільового призначення земельних ділянок»;

- від 28.07.2014 р. № 33/9 «Про відміну рішень сільської ради».

У решті позову відмовлено.

Стягнуто з Соловївської сільської ради на користь ОСОБА_1 1 115 /тисячу сто п'ятнадцять/ грн. 40 коп. судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням суду позивач ОСОБА_1 М Г подав апеляційну скаргу на дане рішення, покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права просив рішення місцевого суду скасувати в частині відмови у задоволені позовних вимог та ухвалити нове рішення яким задовольнити вказані позовні вимоги.

Згідно з розясненнями, які містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо не оскаржуваної частини рішення ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення з наступних підстав.

Місцевим судом встановлено, і це відповідає дослідженим в судовому засіданні доказам, що рішенням Соловївської сільської ради Старовижівського району Волинської області від 14 жовтня 1993 року № 13/5 батьку позивача ОСОБА_7, передано безоплатно у приватну власність земельні ділянки загальною площею 0,69 га для ведення особистого підсобного господарства та для обслуговування будинку, державні акти на право власності на земельні ділянки останньому не видавались. 13 березня 1997 року ОСОБА_7 помер, після чого відкрилась спадщина на належне йому майно. Спадкоємцем за заповітом від 13 липня 1996 року є ОСОБА_1, який у 2012 році звернувся до відповідача за переоформленням належних спадкодавцю земельних ділянок.

ОСОБА_8 Соловївської сільської ради Старовижівського району Волинської області від 15 червня 2012 року № 16/12 вирішено видати йому державні акти на право власності на земельні ділянки загальною площею 0,69 га, у тому числі: 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд по вул. Центральній, 39 у с. Комарове Старовижівського району Волинської області; 0,24 га для ведення особистого селянського господарства за цією ж адресою; 0,14 га та 0,06 га для ведення особистого селянського господарства в урочищах Хутір і Під річкою в с. Комарове Старовижівського району Волинської області, однак позивачу державні акти не видавались.

ОСОБА_8 Соловївської сільської ради Старовижівського району Волинської області № 31/2 від 29 квітня 2014 року ОСОБА_6 (відповідачу в справі) надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,20 га по вул. Центральній, 32а в с. Комарове Старовижівського району та для ведення особистого селянського господарства площею 0,09 га біля житлового будинку.

Реєстраційною службою Старовижівського районного управління юстиції Волинської області 12 січня 2015 року видано ОСОБА_6 свідоцтво про право власності №321237556 на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,09 га біля житлового будинку.

Оспорюючи законність рішення № 31/2 від 29 квітня 2014 року в частині надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,09 га біля житлового будинку та свідоцтво про право власності №321237556 від 12 січня 2015 року позивач вказав, що вказана земельна ділянка належить йому, і сільська рада не мала права надавати її ОСОБА_6, крім того, оскільки ділянка площею 0,09 га знаходиться біля житлового будинку позивача, а не відповідача, тому вона не може бути надана саме для ведення особистого селянського господарства.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із ч. 1 ст. 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 ЗК України 1990 року.

Проте дію ст. 23 ЗК України 1990 року зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок»; (далі Декрет), на який посилалася сільська рада під час прийняття рішення від 14 жовтня 1993 року № 13/3 при передачі ОСОБА_7 у приватну власність безоплатно земельних ділянок площею 0,69 га.

Пунктом 3 Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною ОСОБА_2 народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Отже, п. 3 Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах.

Згідно з п. 7 Перехідних положень ЗК України 2001 року громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права власності на ці ділянки.

Згідно з записами у земельно-кадастровій книзі по с.Комарове за батьком позивача рахується земельна ділянка площею 0,69 га, що співпадає з інформацією, наявною в погосподарській книзі /а.с.221/.

Відповідно до вищевикладеного на момент відкриття спадщини батькові позивача належали на праві власності земельні ділянки площею 0,69 га і позивач має право як його спадкоємець на ці земельні ділянки загальною площею 0,69 га.

Відмовляючи в позові про визнання недійсним рішення сільської ради від 29 квітня 2014 року в частині надання дозволу на розроблення технічної документації ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 0,09га та свідоцтва про право власності на цю земельну ділянку суд виходив з того, що ця земельна ділянка належить відповідачу в порядку спадкування після смерті його батька ОСОБА_6, ці обставини підтверджуються записами земельно-кадастрової книги.

Однак, висновки суду не відповідають обставинам справи та доказам, які були надані сторонами на підтвердження своїх вимог і заперечень.

Як вбачається із запису в земельно-кадастровій книзі за ОСОБА_7, батьком позивача зареєстрована земельна ділянка площею 0,69 га. З цієї площі використано для ведення сільського господарства 0,54 г, для садівництва 0,07 га,площа забудови складала 0,03 га.

Із належної ОСОБА_9, який є батьком відповідача ОСОБА_6 1,15 га земельної ділянки 0,79 га використано для ведення сільського господарства, на площі 0,11 га розміщено сад, площа забудови склала 0,06 га. (а.с. 219-223, Том 1).

Згідно інвентаризації земельних ділянок за 1993 рік передано у приватну власність ОСОБА_7 та знаходилось у його користуванні 0,69 га землі, із цієї площі 0,23+0,21 розташовано біля будинку, під річкою 0,10 га, на хуторі -0,15 га. (а.с. 140).

Також із матеріалів справи вбачається, що оспорювана земельна ділянка площею 0,09 га, на яку рішенням сільської ради надано дозвіл ОСОБА_6 на розроблення технічної документації, в подальшому за відповідачем відповідно до свідоцтва від 12 січня 2015 року оформлено право власності на цю земельну ділянку, межує з земельною ділянкою успадкованою ОСОБА_1, на якій розташований будинок з господарськими спорудами, належний позивачу на праві власності.

Відповідно до інвентаризаційних документів станом на 1993 рік площа вказаної земельної ділянки становила не менше 0,21 га.

Однак, як вбачається з обмірів проведених станом на 13 серпня 2014 року площа для обслуговування житлового будинку і господарських споруд за адресою вул. Центральна, 39, який належить ОСОБА_1 складає 0,15 га, інші площі для ведення селянського господарства, яка розташована через дорогу складає 0,22 га, під річкою 0,10 га, на хуторі 0,15 га, всього 0,63 га (а.с. 49 Том 1).

Також поясненнями сторін встановлено, що оспорювана земельна ділянка використовувалась для садівництва і в земельно-кадастровій документації за 1993 рік ця земельна ділянка значилась як сад.

Зі схеми земельних ділянок, складених землевпорядником сільської ради в 1993 році під час проведення інвентаризації земель, на яку сторони покликаються на підтвердження своїх вимог і заперечень, вбачається, що земельна ділянка площею 0,07 га, яка використовувалась ОСОБА_7 для садівництва прилягала до земельної ділянки, на якій був розміщений його будинок та господарські споруди (а.с. 57 Том 1).

Схема земельної ділянки ОСОБА_9 на якій розташований сад площею 0,09 га (а.с. 57 Том 1) в порівнянні зі схемою розташування земельних ділянок належних спадкоємцям ОСОБА_9 станом на 11 листопада 2014 року (а.с. 45 Том 1) свідчить, що земельна ділянка для садівництва, яка була в користуванні ОСОБА_9 в 1993 році, не співпадає з розташуванням оспорюваної земельної ділянки.

Також із акту узгоджувальної комісії щодо встановлення меж земельних ділянок належних ОСОБА_6, ОСОБА_1Г від 11 листопада 2014 року вбачається, що частина господарської споруди позивача розташована по межі земельних ділянок, що обмежує право позивача в користуванні належними йому приміщеннями.

Оцінивши дослідженні вищезазначенні докази в їх сукупності колегія суддів приходить до висновку, що частина земельної ділянки, яка належала в порядку спадкування позивачу, передана у власність ОСОБА_6.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Всупереч зазначеної правової норми, місцевий суд не оцінив докази в їх сукупності, не зазначив в рішенні мотиви неприйняття поданих сторонами доказів та прийшов до неправильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання недійсним рішення сільської ради від 29 квітня 2014 року, від 12 листопада 2014 року та свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12 січня 2015 року.

Згідно ст. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Згідно ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що сільська рада рішенням Соловївської сільської ради Старовижівського району Волинської області № 31/2 від 29 квітня 2014 року порушила права ОСОБА_1, як власника земельної ділянки в порядку спадкування, передавши частину належної йому на праві власності земельної ділянки відповідачу ОСОБА_6, тому дане рішення слід визнати недійсним, а відтак і скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 12.01.2015 р., видане на ім'я ОСОБА_6

Не відповідає вимогам закону і рішення Соловївської сільської ради Старовижівського району №35/3 від 12 листопада 2014 року про затвердження акту від 11.11.2014 року погоджувальної комісії щодо встановлення меж суміжного землекористування земельними ділянками ОСОБА_1 і ОСОБА_6

Відповідно до статті 158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Приймаючи рішення №35/3 від 12 листопада 2014 року сільська рада фактично встановила, що спірна земельна ділянка площею 0,09 га належить ОСОБА_6 проте в даній ситуації має місце спір про право власності, а відповідно до вище наведеної норми закону виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, а тому позовні вимоги в цій частині слід задовольнити та визнати недійсним рішення Соловївської сільської ради Старовижівського району №35/3 від 12 листопада 2014 року.

Отже, у звязку з неправильним застосуванням судом норм матеріального права, невідповідностю висновків суду обставинам справи рішення суду в частині відмови в позові слід скасувати з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 02 листопада 2015 року в даній справі в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасувати і постановити нове рішення в цій частині.

Визнати недійсними рішення Соловївської сільської ради Старовижівського району Волинської області №31/2 від 29 квітня 2014 року в частині надання дозволу на розроблення технічної документації ОСОБА_6 щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,09 га.

Визнати недійсними рішення Соловївської сільської ради Старовижівського району Волинської області №35/3 від 12 листопада 2014 року про затвердження акту погоджувальної комісії щодо встановлення меж суміжного землекористування земельними ділянками від 11.11.2014 року.

Визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно земельну ділянку за адресою: с.Комарове, вул.Центральна,32а для ведення особистого селянського господарства площею 0,0944 га від 12.01.2015 року, індексний номер 32123755.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: