Справа № 307/2108/15-ц
Провадження № 2/307/1274/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2015 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в складі головуючого - судді Чопик В.В., при секретарі Олексій Я.В., з участю представника позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Тячів цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 Аваль», де треті особи, які не заявляють самостійних вимог Державна інспекція України з питань захисту прав споживачів та ОСОБА_4 банк України про захист прав споживачів від нечесної підприємницької практики банка та про визнання права не виконувати неіснуючі зобовязання за неукладеним кредитним договором № 014/4044/82/34476 від 30.08.2007 р. (безгрошове зобовязання),

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 Аваль», де треті особи, які не заявляють самостійних вимог Державна інспекція України з питань захисту прав споживачів та ОСОБА_4 банк України про захист прав споживачів від нечесної підприємницької практики банка та про визнання права не виконувати неіснуючі зобовязання за неукладеним кредитним договором № 014/4044/82/34476 від 30.08.2007 р. (безгрошове зобовязання). посилаючись на те, що в 2007 року між ПАТ «Райфайзен банк Аваль» та ним був підписаний кредитний договір №014/4044/82/34476 від 30.08.2007р. в якому відсутні істотні умови кредитного договору щодо умов виконання зобов'язання кредитодавця надати грошові кошти (кредит) позичальникові. Також, 2007 року сторони кредитного договору № 014/4044/82/34476 не визначили та не узгодили у письмовій формі порядок надання кредиту відповідно до норм цивільного законодавства та нормативно-правових актів ОСОБА_4 банку України. Кредитний договір №014/4044/82/34476 від 30.08.2007р. є та залишається до цього часу безгрошовим зобов'язанням.

В рішенні Конституційного Суду України від 10.11.11 № 15-рп/2011 зазначене, що межі дії принципу свободи договору визначаються принципами справедливості, добросовісності та розумності: «3.2. Регулювання договірних цивільних відносин здійснюється як самостійно їх сторонами, так і за участю держави відповідно до положень Цивільного кодексу України.

Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 Кодексу. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності.

Конституційний Суд України вважає, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг.

Конституційний Суд України виходить також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу).

Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.»

За положеннями ч. 1, п.5 ч.2 та ч. 6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється нечесна підприємницька практика, яка включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованістьта права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Відповідачі зловживають цивільними правами та здійснюють нечесну підприємницьку діяльність з метою приховати кримінальні правопорушення посадових осіб ПАТ «Райфайзен банк Аваль», передбачених ст.189 «Вимагання» (п.8 та п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності»), ст. 212 Ухилення від сплати податків, зборів (обов'язкових платежів)» (п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 08.10.2004 № 15 «Про деякі питання застосування законодавства про відповідальність за ухилення від сплати податків, зборів, інших обов'язкових платежів») та ст.209 Легалізація (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом» (п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.04.2005 р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства про кримінальну відповідальність за легалізацію (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом») Кримінального кодексу України.

ПАТ «Райфайзен банк Аваль» згідно генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій № 10 від 05.10.11 року не мав право виконувати кредитний договір 014/4044/82/34476 від 30.08.2007р. так як генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій (які зазначені в договорі) була видана пізніше, через 4 роки після підписання кредитного договору №014/4044/82/34476 від 30.08.2007р. (нечесна підприємницька практика банку)

Відповідно до ст.1 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання валютного контролю" від 19 лютого 1993 року № 15-93 "уповноважений банк" - будь-який комерційний банк, офіційно зареєстрований на території України, що має ліцензію ОСОБА_4 банку України на здійснення валютних операцій, а також здійснює валютний контроль за операціями своїх клієнтів.

В кредитному договорі №014/4044/82/34476 від 30.08.2007р. не зазначене, що відповідач є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій відповідно до статей 5,11,13 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 р. № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" та п.6 ч. І ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». 2007 року інформація не була надана позивачу про те, що відповідач є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій.

Норми ЦК України, які регулюють відносини, пов'язані з укладенням та виконанням кредитного договору, слід розглядати в сукупності з положеннями Закону України "Про захист прав споживачів" та Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Закон України "Про захист прав споживачів" регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг також відповідно до пункту 2 статті 19 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" від 12 липня 2001 року.

Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" є спеціальним нормативно-правовим актом у сфері надання фінансових послуг і відповідно до положень преамбули встановлює загальні правові засади у цій сфері та здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг. Однією з фінансових послуг згідно з пунктом 6 частини першої статті 4 Закону є надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту.

Згідно з пунктом 7 частини першої статті 1 Закону учасниками ринку фінансових послуг є особи, які відповідно до закону мають право надавати фінансові послуги на території України. При цьому частиною третьою статті 2 Закону встановлено вичерпний перелік суб'єктів фінансових послуг, на діяльність яких не поширюється положення цього Закону: фінансові установи, які мають статус міжурядових міжнародних організацій, Державне казначейство України та державні цільові фонди.

Так, згідно з пунктом 3 частини першої статті 1 цього Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент є фінансовим кредитом. Фінансовий кредит відповідно до пункту 6 частини першої статті 4 Закону, вважається фінансовою послугою. Суб'єкти, які мають право на здійснення операцій з надання фінансових послуг визначені статтею 5 Закону. До них віднесені фінансові установи, а також фізичні особи - підприємці. Останні можуть надавити такі послуги лише у випадках, прямо передбачених законом.

Відповідно частини 3 статті 91 ЦК України юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу ліцензії).

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ст. 5 приведеного вище Декрету Кабінету Міністрів України операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ і операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій і валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього Декрету.

15 серпня 2011 року вперше відповідно до вимог Закону України від 15.02.2011 №3024-VІ ( 3024-17 ) "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків", а також згідно із Законом України "Про банки і банківську діяльність" ( 2121-14 ), статтями 7, 44 Закону України "Про ОСОБА_4 банк України" ( 679-14 ), Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" ( 2664-14 ), статтями 5,11,13 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.93 № 15-93 (15-93) "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" та законодавством України Правління ОСОБА_4 банку України постановою № 281 затвердило «Положення про порядок надання банкам і філіям іноземних банків генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій» (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 6 вересня 2011 р. за № 1054/19792).

Відповідно до ч 3 ст.91 Цивільного Кодексу України та ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», статей 5,11,13 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", ПАТ «Райфайзен банк Аваль» є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій з надання коштів в іноземній валюті у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, лише з 05 жовтня 2011 року на підставі генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій № 10 від 05.10.11 та додатку до даної генеральної ліцензії:

- валютні операції на валютному ринку України, які належать до фінансових послуг згідно зі статтею 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" та не зазначені в абзацах другому - сімнадцятому розділу II «Операції, що може здійснювати банк на підставі генеральної ліцензії» Положенням про порядок надання банкам і філіям іноземних банків генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій, затвердженого постановою Правління ОСОБА_4 банку України від 15.08.2011 N9 281, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.09.2011 за N9 1054/19792.

У зв'язку з внесенням Закону України від 22.09.2011 N 3795Л/І "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" (Закон N 3795-УІ) змін до статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" після 16.10.2011 надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

Таким чином, ПАТ «Райфайзен банк Аваль» відповідно до генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, ст.1054 ("Кредитний договір") та п.6 ч. 1 ст.4, ст.34 Закону України «Про Фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» мав право надавати споживчий фінансовий кредит іноземною валютою протягом 11 діб, тобто виконати кредитний договір № 014/4044/82/34476 від 30.08.2007 р. лише з 05 жовтня 2011 року по 16 жовтня 2011 року.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 227 ЦК України визначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

До фінансових послуг, зокрема, належить діяльність з надання фінансового кредиту (пункт 3 частини першої статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків Фінансових послуг" (Закон від 2 червня 2011 року № 3462-VII).

За змістом статті 9 Закону України від 1 червня 2000 року № 1775-III "Про ліцензування певних видів господарської діяльності" та статті 34 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-ІІІ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню.

У статтях 18 і 19 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено підстави для визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів". Відповідно до ч. 4 зазначеної статті цей перелік не є вичерпним.

Поняття «нечесна підприємницька практика» включає в себе будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 19, ч. 2 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика може бути такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Станом на дату підписання кредитного договору ПАТ «Райфайзен банк Аваль» не був уповноваженим банком з надавання кредиту (фінансового кредиту) фізичній особі іноземною валютою до ч. 3 ст. 91, ст. 227 ЦК України, п. 3 ч. 1 ст.1, п.6 ч. 1 ст.4, ст. 34, п.5 розділу VIII Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», п. 3 ст. 1, ч. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Готівкова іноземна валюта не була видана з операційної каси ПАТ «Райфайзен банк Аваль» з поточного рахунку фізичної особи за кредитним договором № 014/4044/82/34476 від 30.08.2007 р. у зв'язку з тим, що банківський (поточний) рахунок позичальнику взагалі не був відкритий.

Згідно до ст.51 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківські розрахунки проводяться у готівковій та безготівкових формах згідно із правилами, встановленими нормативно-правовими актами ОСОБА_4 банку України. При виконанні розрахункової операції банк зобов'язаний перевірити достовірність та формальну відповідність документу. Згідно до ст.. 55 вказаного закону відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами ОСОБА_4 банку та угодами (договорами) між банком і клієнтом. Відповідно до ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Відповідно до ст. 1068 ч 3. ЦК України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

ОСОБА_2 кредит в сумі 25000 доларів США з операційної каси банку з банківського (поточного) рахунку не отримав за кредитним договором №014/4044/82/34476 від 30.08.2007 р. банківський (поточний) рахунок на його імя не був відкритий в ПАТ «Райфайзен банк Аваль», що унеможливлює надання кредиту готівковою іноземною валютою з операційної каси з банківського (поточного) рахунку відповідно до імперативних норм цивільного законодавства.

Номер банківського (поточного) рахунку для надання кредиту позивач та відповідач не узгодили у письмовій формі в кредитному договорі №014/4044/82/34476 від 30.08.2007 р.

В кредитному договорі № 014/4044/82/34476 від 30.08.2007 р.не встановлена істотня умова - банківський (поточний) рахунок позивача, з якого надаються грошові кошти з операційної каси банку.

Видача готівкової іноземної валюти відповідно до актів цивільного законодавства та нормативно-правових актів НБУ можлива лише з банківського рахунку клієнта банку (інші назви в банківській практиці - «клієнтського рахунку», «поточного рахунку», «балансового рахунку 2620»): ст.1066 ч.З.ст.1068 гл.72 ЦК України; п. 1.37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»,); пунктів 1.8, 1.9, 6, 7.1, 7.8, 7.12, 7.13 "Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах", затвердженої постановою Правління НБУ від 12.11.2003р. №492; п.4 гл. 3 розділу III "Інструкції про касові операції в банках України», затвердженої постановою правління НБУ №337 від 14.08.04; п. 2.1.1 «Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітністі в банках України», яка затвердженого постановою Правління НБУ №566 від 30.12.98; п. 2.3 « Інструкції з бухгалтерського обліку операцій з готівковими коштами та банківськими металами в банках України", затвердженої постановою Правління НБУ від 20.10.2004 року № 495.

Статтею 192 "Гроші (грошові кошти)" встановлено, іноземна валюта може використовуватися в Україні, у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 3 "Кошти в Україні" кошти існують у готівковій формі (формі грошових знаків) або у безготівковій формі (формі записів на рахунках у банках). Дії, які належать до легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом визначені в ст.. 4 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму:

1. До легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, належать будь-які дії, повязані з коштами (власністю), одержаними (здобутими) внаслідок вчинення злочину, одержаними на приховування джерел походження зазначених коштів (власності) чи сприяння особі, яка є учасником у вчиненні злочину, що є джерелом походження зазначених коштів (власності).

Ст. 18 "Запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом " Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що фінансовим установам під час здійснення (надання) фінансових послуг забороняється відкривати та вести анонімні (номерні) рахунки. Відкриття банківського (поточного) рахунку є обовязковою умовою для видачі кредиту готівкою іноземною валютою з операційної каси банку.

Кредитний договір № 014/4044/82/34476 від 30.08.2007 року є змішаним договором, який регулюється положеннями гл.71 ЦК України та гл.72 ЦК України.

Таким чином, за неукладеним кредитним договором №014/4044/82/34476 від 30.08.2007 р. неможливо було 2007 року надати їй кредит в сумі 25000 доларів США з операційної каси банку. Кредитний договір №014/4044/82/34476 від 30.08.2007р. слід вважати неукладеним, тому відсутні підстави для стягнення боргу за будь-яким договором про уступку права вимоги або договором факторингу за неукладеним договором.

Право споживача фінансових послуг на судовий захист за позовом про визнання права не виконувати неіснуючі зобов'язання перед ПАТ «Райфайзен банк Аваль» у зв'язку з тим, що кредитний договір №014/4044/82/34476 від 30.08.2007 р. є неукладеним та є безгрошовим зобов'язанням

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забеззпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Таким чином, виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (ст.ст. 3, 12-15, 20 ЦК України, ст. ст. З - 5, 11, 15, 31 ЦПК України), слід дійти висновку про те, що у випадку невизнання кредитором права боржника невиконувати неіснуюче зобов'язання за неукладеним договором, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом зізнання його права на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. ОСОБА_5 положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст, 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. ЦК України у статтях 3, б, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Розкриваючи зміст засади свободи договору у статтях б, 627 ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Згідно з ч. 3 ст. 6 ЦКУ, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Пункт 6 ч.І ст.З ЦК України передбачає загальні принципи цивільного законодавства. До них відносяться справедливість, добросовісність та розумність. Принцип справедливості означає визначення нормою права обсягу, межі здійснення захисту цивільних прав та обов'язків особи адекватно її ставленню до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів усіх учасників, а також інтересів громадян (публічного інтересу).

Також, ст. 7 ЦК України визначає, що цивільні відносини можуть регулюватися звичаєм, зокрема, звичаєм ділового обороту. Звичаєм є правило поведінки, яке не встановлене актами цивільного законодавства, але є усталеними у певній сфері цивільних відносин.

Стаття 13 ЦК України визначає, свої цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. У загальному вигляді вимога до здійснення суб'єктивних прав виражена у ст. 68 Конституції України, яка передбачає, що кожний зобов'язаний неухильно дотримуватись Конституції України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Частина 3 ст. 13 ЦК України передбачає, що не допускаються дії особи, що вчинюються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Зазначені два види зловживання правом: 1) зловживання правом шляхом навмисного завдання шкоди іншій особі; 2) зловживання правом пов'язане з використанням недозволених форм його реалізації, але у рамках загального дозволеного типу поведінки щодо даного права.

Частина 3 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» закріплює, що інформація, яка надається клієнту, повинна забезпечувати правильне розуміння суті фінансової послуги, без нав'язування її придбання. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», останній має право на достовірну і доступну інформацію. Конституцією України закріплений обовязок держави забезпечувати захист прав усіх субєктів права власності і господарювання (стаття 13), та передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом (стаття 55).

Зазначені положення Конституції України реалізовані у статті 15 ЦК України, відповідно до якої кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків.

Вимога виконати (не виконати) зобов'язання, що виникло на підставах, не передбачених чинним законодавством, або неіснуюче зобов'язання, або зобов'язання з невизначеним предметом, а так само використання факту існуючого зобов'язання для заволодіння майном, правом на майно або для вчинення дій майнового характеру, які ним не передбачені, належить кваліфікувати як вимагання (ст,189 КК України).

Тому просить суд визнати його право не виконувати неіснуючі зобовязання перед ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» за неукладеним кредитним договором № 014/4044/82/34376 від 30.08.2007 р.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просить позов задовільнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, причини своєї неявки суду не повідомив, а тому суд на підставі ст.. 169 ЦПК України справу розглянув у їх відсутності.

Представник третьої особи - державної інспекції України з питань захисту прав споживачів в судове засідання не зявився, але надав суду заяву в якій просить суд справу розглянути у їх відсутності, а тому суд на підставі ст.. 169 ЦПК України справу розглянув у їх відсутності.

Представник третьої особи ОСОБА_4 ОСОБА_6 України в судове засідання не зявився, причини своєї неявки суду не повідомив, а тому суд на підставі ст.. 169 ЦПК України справу розглянув у їх відсутності.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою фізичних або юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами й іншими особами, що беруть участь у справі.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 30.08.2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Райфайзен банк Аваль» був укладений кредитний договір № 114/4044/82/34476, за яким ОСОБА_3 зобовязався надати позичальникові кредитні кошти в сумі 25 000 доларів США, строком 120.0 місяців з 30.08.2007 року по 29.08.2017 включно, а ОСОБА_2 зобовязався повернути кредитні кошти та сплатити відсотки шляхом внесення щомісячних платежів

З договору вбачається, що сторони, підписавши його, досягли згоди щодо всіх істотних умов, необхідних для кредитних договорів, в тому числі щодо валюти кредитування, валюти повернення кредитних коштів та відсотків за його користування, якими згідно договору є долар США.

Як вказує ч.1 ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частина 1 ст. 203 ЦК України, на яку позивач, серед іншого, посилався як на підставу звернення з позовом, вказує, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (стаття 215 ч.1 ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, а також можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Аналіз тексту оспорюваного договору, який позивач власноруч підписав та отримав при цьому один з примірників такого договору, свідчить про те, що останньому були розяснені та відомі усі істотні умови такого договору, зокрема: порядок надання кредитних коштів, призначення кредиту, порядок повернення кредитних коштів, розмір та порядок сплати відсотків та інших платежів за договором, розмір неустойки, тощо.

При цьому, на момент укладення договору позивач погодилася отримати кредит в доларах США та повертати його, сплачуючи відсотки, також в доларах США, після цього фактично отримав кредит саме у доларах США та використав ці кошти на задоволення своїх потреб.

Позивач був вільним у виборі, як фінансової установи, так і валюти кредитування.

Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надав кредитні кошти в іноземній валюті, а позивач отримав те, на що розраховував - кошти в іноземній валюті. На момент укладення кредитного договору не існувало заборони позивачу взяти кредитні кошти в іншій валюті, - в гривні. Грошові кошти мають бути повернуті в тій самій валюті, в якій і одержані та в кількості, що відповідає умовам кредитного договору разом з нарахованими процентами та іншими платежами.

Разом з тим, після укладення договору та отримання кредитних коштів, а також протягом більш ніж шести років після цього, позичальника ОСОБА_2 умови кредитного договору повністю влаштовували, про що свідчить відсутність звернень з цього приводу в установленому порядку до ОСОБА_6 для зміни умов договору, або до суду для оспорювання таких умов.

Як вбачається з оспорюваного договору, сторони на момент його укладення визначили грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті та досягли згоди по всіх істотних умовах договору.

Згідно ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

В силу частин першої і третьої ст.533 ЦК України грошове зобовязання має бути виражене у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до ст.2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банківський кредит це будь-яке зобовязання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобовязання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобовязання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобовязання на сплату процентів та інших зборів з такої суми, а кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквіваленти.

Статті 47, 49 цього ж Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Частиною 8 статті 47 Закону України "Про банки та банківську діяльність" (в редакції, яка діяла на момент укладення договору), надано право комерційним банкам самостійно встановлювати процентні ставки та комісійну винагороду по своїх операціях.

При цьому, відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти

Як випливає з наведеного, суть правовідносин сторін зводиться до обовязків, що регулюються правилами законодавства про кредитування, а право банківських установ укладати договори кредитування з фізичними особами в іноземній валюті закріплено Законом України "Про банки і банківську діяльність", Декретом КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19 лютого 1993 року, а також не заборонялось і нормами Закону України "Про захист прав споживачів" в редакції, яка діяла на момент укладення такого договору, оскільки нормою про заборону надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України зазначений Закон був доповнений лише Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" № 3795 від 22. вересня 2011 року, який набрав законної сили 16 жовтня 2011 року.

Відповідно до ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю" операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій ОСОБА_4 банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю".

Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п."в" ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю", якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено.

Згідно з п.1.5 Положення про порядок видачі ОСОБА_4 банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу", затвердженого постановою Правління ОСОБА_4 банку України від 14 жовтня 2004 року №483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких ОСОБА_4 банком України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для надання банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст.5 Декрету КМ України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю" є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому законом порядку.

Згідно ч.2 ст.44 Закону України "Про ОСОБА_4 банк України", ОСОБА_4 банк діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютні регулювання і валютний контроль. До компетенції ОСОБА_4 банку у сфері валютного регулювання та контролю належить, зокрема видача та відкликання ліцензій, здійснення контролю, у тому числі шляхом здійснення планових і позапланових перевірок, за діяльністю банків, юридичних та фізичних осіб (резидентів та нерезидентів), які отримали ліцензію ОСОБА_4 банку на здійснення валютних операцій, в частині дотримання ними валютного законодавства.

Відповідно до п. 2 ст.5 Декрету КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

На дату видачі кредиту позивачу ОСОБА_6 діяв на підставі ліцензії № 10 від 11.10.2006 року та дозволу №104 від 11.10. 2006 року, тобто ОСОБА_3 мав право на залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України, зокрема надавати кредити в іноземній валюті.

Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Таким чином, суд вважає, що уповноважені ОСОБА_6, на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями, мають право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті.

З матеріалів справи вбачається, що вказані вимоги Законів відповідачем при укладанні кредитного договору дотримано.

Таким чином, аналіз положень статтей 47, 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність", та статті 5 Декрету дозволяє зробити висновок, що наявність у Банкуліцензії на здійснення валютних операцій є достатньою підставою для здійснення ОСОБА_6 операцій з іноземною валютою, у тому числі операції з надання в кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від ОСОБА_4 банку банківської ліцензії та дозволу на здійснення валютних операцій, а тому вираження в іноземній валюті грошового зобов'язання за Кредитним договором № 014/4044/82/34476 від 30.08.20 відповідає вимогам законодавства.

ОСОБА_4 банком прийнято Положення "Про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій", затвердженого постановою Правління ОСОБА_4 банку України від 17 липня 2001 року № 275, відповідно до пункту 5.3. якого письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом. Відповідно до пункту 2.3 зазначеного Положення за умови отримання письмового дозволу ОСОБА_4 банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями по залученню та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. ОСОБА_5 отримав банківську ліцензію та дозвіл ОСОБА_4 банку на здійснення операцій з валютними цінностями, він має право на постійній основі здійснювати операції щодо розміщення іноземної валюти.

За наявністю у ОСОБА_6 генеральної ліцензії ОСОБА_4 банку України на здійснення кредитних операцій з розміщення валютних коштів на внутрішньому ринку України банк має право надавати кредити в іноземній валюті резидентам України - господарюючим суб'єктам приватної форми власності, (пункт 10 зазначеного вище Положення).

Таким чином, ОСОБА_5 має право на постійній основі здійснювати діяльність з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від ОСОБА_4 банку банківської ліцензії та генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій без отримання індивідуальної ліцензії.

З аналізу вищезазначених нормативно-правових актів України вбачається, що надання відповідачем кредиту в іноземній валюті та повернення позивачем такого кредиту здійснюється на підставі генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, виданої відповідачу ОСОБА_4 банком України, та не потребує отримання відповідачем чи позивачем індивідуальної ліцензії на операцію з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, та операцію з використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

З врахуванням вищенаведеного, суд вважає доводи представника позивача такими, що не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи.

За таких обставин суд не вбачає підстав вважати, що операція з надання позивачеві кредиту потребувала індивідуальної ліцензії.

Статті 10, 60 ЦПК України вказують, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналізуючи зміст позовної заяви та надані в судовому засіданні пояснення представника позивача, а також письмові пояснення представника відповідача, суд дійшов висновку, що позивачем не зазначено конкретну підставу в частині порушення прав споживача для визнання права не виконувати зобовязання за кредитним договором № 014/4044/82/34476 від 30.08.2007 р., а усі заперечення зводяться до незгоди ОСОБА_7. щодо надання та повернення кредиту, а тому позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 192, 203, 204, 533, 627, 1054 ЦК України, Законом України Про захист прав споживачів, Законом України Про банки і банківську діяльність, Декретом КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19 лютого 1993 року, ст.ст.7, 10, 11, 60, 79, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 Аваль», де треті особи, які не заявляють самостійних вимог Державна інспекція України з питань захисту прав споживачів та ОСОБА_4 банк України про захист прав споживачів від нечесної підприємницької практики банка та про визнання права не виконувати неіснуючі зобовязання за неукладеним кредитним договором № 014/4044/82/34476 від 30.08.2007 р. (безгрошове зобовязання) відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Чопик