Номер провадження 22-ц/788/465/15 Суддя-доповідач - Маслов В. О.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

24 лютого 2015 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Маслова В. О.,

суддів - Хвостика С. Г. , Левченко Т. А. ,

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду у м. Суми цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 січня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про виселення,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 січня 2015 року позовну заяву ОСОБА_5 задоволено. Усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_5 квартирою АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_3 з вказаної квартири без надання іншого житла.

В апеляційній скарзі представник відповідача, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Вказує, що позивач по справі не довів, що квартира АДРЕСА_1 належить йому на праві власності, тому посилання суду на норми ЦК України, які регулюють право власності є безпідставними. Вважає, що усунувши перешкоди у користуванні квартирою місцевий суд, вирішуючи спір, вийшов за межі позовних вимог. Зазначає, що відповідач набув право проживання в квартирі як член сім'ї позивача і до цього часу не втратив його.

Заслухавши пояснення представника відповідача ОСОБА_4, який підтримав доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення місцевого суду залишенню без зміни, виходячи з ч. 1 ст. 308 ЦПК України.

У даній справі вирішується спір щодо користування двокімнатною квартирою АДРЕСА_1 власником якої є позивач на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого управлінням комунальної власності та приватизації виконавчого комітету Сумської міської Ради народних депутатів 10 січня 1994 року та рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 18 травня 2007 року, справа № 2-1777/2007, зареєстрованих в комунальному підприємстві «Сумське міське бюро технічної інвентаризації» 06 березня 2008 року за реєстровим № 100.

10 серпня 2012 року нотаріально посвідчений договір дарування за яким позивач, 1924 року народження, подарував вказану квартиру відповідачу.

10 листопада 2012 року ОСОБА_3 зареєстрований у зазначеній квартирі, що підтверджується довідкою ТОВ «Керуюча компанія «Коменерго - Суми» та довідкою відділу АДР УДМС України у Сумській області (а.с. 9, 12).

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 25 вересня 2014 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Сумської області від 05 листопада 2014 року, задоволено позов позивача до відповідача, визнано недійсним вказаний договір дарування двокімнатної квартири. Ці обставини підтверджуються копіями цих судових рішень на а.с. 3 - 7.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються ст. 41 Конституції України, ст.ст. 319, 321, 391 ЦК України. Позов заявлений про захист права власності ОСОБА_5 від попереднього власника, а на разі - тимчасового користувача власністю

ОСОБА_3

За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначав, що він є людиною похилого віку, учасником війни, інвалідом другої групи, потребує спокою, а відповідач, вселившись в квартиру на підставі договору від 10 серпня 2012 року, обіцяв доглядати і надавати кошти на утримання, чим ввів його в оману. В дійсності відповідач не тільки не надавав йому підтримки і утримання, а і перешкоджає йому у користуванні своєю власною квартирою, «вживає спиртні напої, постійно погрожує мені, залякує, вчиняє сварки, закриває мене в квартирі». Позивач з приводу такої поведінки відповідача неодноразово звертався до Ковпаківського райвідділу міліції міста Суми.

Задовольняючи позов ОСОБА_5 та виселяючи ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла, місцевий суд виходив з того, що відповідач не був зареєстрований в ній як член сім'ї власника квартири, правовідносини між сторонами виникли через укладення договору дарування, а визнання цього договору недійсним за рішенням суду є підставою для виселення особи.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду. Доводи апеляційної скарги задовленню не підлягають, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доводи апелянта про сімейні відносини сторін і про набуття відповідачем самостійного права на проживання в квартирі не знайшли свого підтвердження допустимими доказами. По - перше, позивач не визнає відповідача членом своєї сім'ї. Як зазначено вище, у 2012 - 2013 р.р. взаємовідносини сторін носили цивільно - правовий характер, вони виникли на підставі угоди, посвідченої 10 серпня 2012 року. Позивач ту угоду розумів як договір довічного утримання, а відповідач розумів як договір дарування. На перших порах позивач сприймав допомогу відповідача як утримання його за договором, а з початку 2014 року відповідач перестав надавати допомогу позивачу. Це встановлено вказаними вище судовими рішеннями. По - друге, як вбачається з пояснень представника відповідача, останній впродовж багатьох років перебував у шлюбі, має дорослих дітей, ця сім'я проживала у цьому ж будинку в іншій квартирі, декілька років тому відповідач розлучився з дружиною. У місті Суми проживає і його мама. Реєстрація відповідача у цій квартирі 14 липня 2005 року скасована рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 18 травня 2007 року за позовом позивача. За таких обставин немає підстав стверджувати, що відповідач став членом сім'ї позивача з 2005 року, оскільки він до 2012 року мав іншу сім'ю, а в 2012 році вселився в квартиру на підставі цивільно - правової угоди.

Доводи апелянта про необхідність застосування місцевим судом житлового законодавства при вирішенні даного спору не ґрунтується на законі. Відповідно до статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності. Про це йдеться у пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Колегія суддів знаходить обґрунтованим висновок суду першої інстанції про порушення відповідачем законних прав та інтересів позивача, як власника квартири АДРЕСА_1, а рішення місцевого суду про виселення - обґрунтованим на доказах і вимогах закону. Поселившись в квартиру і зареєструвавшись у ній після набуття права власності, відповідач підлягає виселенню з неї у зв'язку з порушенням прав позивача вільно користуватися своєю власністю.

Позивач довів свою власність на спірну квартиру, оскільки після визнання судом недісним договору дарування від 10 серпня 2012 року порушене право власності позивача було поновлено і він став власником квартири на підставі попередніх документів, зареєстрованих у Сумському БТІ. Тому виглядають необґрунтованими доводи апелянта про те, що позивач нічого не зробив для реєстрації свого права власності і не довів у суді наявності у нього права власності на квартиру.

Твердження апелянта про вихід місцевого суду за межі заявленого позову не знайшов свого підтвердження в матеріалах справи. Суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов про виселення відповідача, оскільки виселення є складовою частиною усунення перешкод у користуванні власним житлом, що передбачено ст. 391 ЦК України, тобто усунення перешкод у користуванні власністю відбудеться у спосіб добровільного або примусового виселення відповідача з спірної квартири.

Не знайшли свого підтвердження по справі доводи апелянта про порушення судом вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України, оскільки колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу в межах заявленого позову, з достатньою повнотою з'ясував обставини справи, у відповідності зі ст. 212 ЦПК України дав оцінку зібраним доказам і вирішив спір у відповідності з законом, тому підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду немає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити, а рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 січня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Рішення місцевого суду і ухвала апеляційного суду набрали законної сили, але можуть бути оскаржені в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -