Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2015 року

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючий суддя - Діонісьєва Н.М.

секретар - Краглевич Ю.О.

з участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» про визнання кредитного договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» про визнання кредитного договору недійсним. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 28 квітня 2007 року між нею та Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра», укладено Кредитний договір № 2804/07-3521, який за своєю суттю у відповідності до п.1.2 договору є споживчим. Зазначений Договір укладений сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої Банком для будь-яких клієнтів-фізичних осіб.

На даний час Публічне Акціонерне товариство КБ «Надра» є правонаступником Відкритого акціонерного товариства Комерційний банк «Надра».

Відповідно до п. 1.1. цього договору Банк надає Позичальникові кредитні кошти у сумі 60 000 доларів США. Відповідно до п. 1.3.1. Позичальник зобов'язується сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 14,49% річних та у відповідності до п.1.3.2 плата за управління кредитом сплачується щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами з розрахунку 0,1% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом (без урахування розміру відсотків, які позичальник повинен сплатити Банку). За перший та останній місяць користування кредитом плата розраховується , виходячи із фактичної кількості днів, протягом яких позичальник користувався кредитом.

У п. 3.3.2. та 3.3.3. договору зазначено, що Позичальник зобов'язується здійснювати погашення заборгованості по кредиту у складі щомісячного платежу, розмір якого за цим договором становить 995,51 долари США, щомісяця в термін до 20 числа кожного місяця.

Проте, вона вважає, що підписання зазначеного договору про надання споживчого кредиту стало наслідком чисельного порушення норм чинного законодавства та її прав , як Позичальника.

Статтею 524 ЦК України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. У такому випадку сума, яка повинна бути оплачена в гривні, визначається згідно з офіційним курсом відповідної валюти на дату проведення платежу.

Таким чином, використання Відповідачем доларів США, як предмету кредитування, є внесенням в кредитний договір пункту, що значно погіршує становище позивача, як споживача порівняно з відповідачем (надавачем фінансових послуг) в разі настання певних «дій, що дає право для позивача відповідно до пункту 2 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", за своїм вибором вимагати визнання в цілому кредитного договору недійсним."

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 затверджено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які фактично аналогічні п. 2. ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

п.2.2 Правил передбачено, що інформація про платежі споживача, які зазначені у п.2.1 Правил надаються з обов"язковим зазначенням бази їх розрахунку (зазначається сума, на підставі якої робиться розрахунок, зокрема сума наданого кредиту, сума непогашеного кредиту, фіксована сума тощо).

П.2.3 Правил передбачено, що у разі, якщо окремі умови кредитування діятимуть протягом не всього строку користування кредитом, банки мають обов"язково ознайомити споживача з умовами, а також зі строком, протягом якого діятимуть такі умови та з порядком інформування споживача про їх зміну.

П.2.4 Правил передбачено зобов"язання банків отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з такою інформацією.

Тими ж правилами передбачено вимоги щодо детального розпису вартості кредиту для споживача під час укладення кредитного договору.

Крім того, п.3.1 Правил, банки зобов"язані в кредитному договорі або додатку до нього надати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов"язань споживача, вказавши у ньому наступне: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно - правових актів національного банку.

П.3.2 Правил кредитний договір має містити графік платежів (згідно з строковістю, зазначеною у договорі,- щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості усіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжнім періодом, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платним періодом.

При укладенні споживчих кредитів необхідно виходити з презумпції, що передбачена ст. 15 Закону України « Про захист справ споживачів», якою передбачено, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває. Без чіткого роз»яснення банку споживач не зможе зрозуміти, які умови насправді передбачені кредитним договором та яку суму фактично йому потрібно буде сплатити за даним договором.

Жодних вимог визначених Правил, банком також не було виконано.

Виходячи з зазначених умов договору даний механізм погашення кредитних зобов»язань, в частині погашення відсотків за кредитом, комісії, пені та погашення тіла суттєво впливає на розмір суми кредиту, який має повернути позичальник. Згідно наданих розрахунків фактично споживач по кредиту переплачує 43 000 доларів США.

За загальним принципом розрахунку процентів використовується кількість календарних днів у році (365-366 днів) або як проведено в розрахунку банка, кількість днів у рік 360/30 (30 днів 12 місяців=360 днів), тобто в будь-якому випадку відношення кількості днів у рік, арифметично створює відношення «факт/факт», « 365/365» або « 360/360», що дорівнює « 1», таким чином кількість днів у році не впливає на розмір відсотків, а лише розподіляє відсотки у пропорційному відношенні для кожного місяця.

За фактичними розрахунками Банк розраховував кількість днів не відповідно до зазначених умов («факт/факт», « 365X365» або « 360/360»,) а розрахував кількість календарних днів за принципом « факт/360=365/360 або 366/360), не врахувавши що відношення за принципом факт/360 не буде дорівнювати « 1», і таким чином відсотки за кредитним договором штучно були збільшені на певний відсоток річних.

Таким чином, на стадії укладення зазначеного кредитного договору та упродовж часу здійснення платежів по кредиту, банком грубо порушено дотримання вимог Закону України «Про захист справ споживачів» постанови Національного банку України №255 від 18.06.2003 року з змінами та доповненнями «Про затвердження Правил бухгалтерського обліку доходів та витрат банків України» та постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 , якою затверджено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Фактично банк ввів Позичальника в оману не надавши жодної письмової інформації щодо варіантів повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, ризиків пов»язаних з його виконанням, фактичну сукупну суму всіх платежів які повинні бути сплачена по кредиту, інші дані щодо виконання умов кредиту.

Згідно п. 1. ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

У разі застосування наслідків недійсності правочину Позивач повинен повернути 5 відповідачеві суму наданого кредиту, а саме 60 000 долари США. Відповідач повинен повернути Позивачеві сплачені платежі за кредитом, у розмірі 51 200 доларів США.

У разі взаємозаліку зобов'язань, Позичальник мусить повернути Банку 8 200 доларів

США.

Просить визнати недійсним Кредитний договір № 2804/07 від 28.04.2007 року, укладений між позичальником та Банком та зобов'язати банк прийняти у позивача суму залишкової заборгованості в розмірі 8 200 доларів США рівними частинами у гривневому еквіваленті, що діяв на час укладення кредитного договору.

В поданих до суду письмових запереченнях проти позову представник відповідача позовні вимоги не визнав та вказав, що 28 листопада 2013 року Рівненським міським судом Рівненської області в особі судді Гордійчук І.О. було винесено рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на заставне майно у справі (№569/12287/13-ц) за позовом ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_1, ОСОБА_4. На виконання вказаного рішення 14 жовтня 2014 року було видано виконавчі листи, таким чином це підтверджує те що факт наявності боргу та, відповідно, дійсності кредитного договору встановлено судом, а тому не потребує доказування.

Таким чином, позовні вимоги зазначені в позові про визнання недійсним кредитного договору, поданому ОСОБА_1 є безпідставними та необгрунтованими.

Безпідставним є й посилання Позивача, як на одну із підстав визнання кредитного договору недійсним на те, що при укладенні кредитного договору було порушено істотну умову договору, що стосується його предмету.

Зокрема, ч. 2 ст. 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Схожа за змістом норма закріплена й у ч. З ст. 533 ЦК України згідно з якою, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Таким чином, операції з іноземною валютою на території України є правомірними.

Кредитний договір укладено на суму 60 000,00 доларів США. З п.п. 3.3.1., 3.3.3 Кредитного договору випливає, що Позивач взяла на себе зобов'язання повертати заборгованість по кредиту у конкретні строки і саме в доларах США.

У своїй позовній заяві, Позивач посилаючись на п.2. Положення НБУ «Про кредитування» зазначає, що фізичні особи мають право на отримання лише споживчого кредиту в національній валюті. Однак слід зауважити, що Положення Національного Банку України «Про кредитування», на яке посилається Позивач, втратило чинність «15» березня 2004 року на підставі постанови Правління Національного банку України № 54 від 18.02.2004 року, тобто ще до моменту укладення Кредитного договору.

Необгрунтованим є посилання Позивача на те, що виконання Кредитного договору на умовах, що діють на даний час (через зростання курсу долара) є порушенням одного із принципів цивільно-правових відносин, що закріплені у статті З ЦК України -принципу справедливості. Вважаємо, що при укладенні кредитного договору в іноземній валюті, ризик зміни курсу валюти несуть обидві сторони договору, тобто як кредитор, такі і позичальник, й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Окрім того, на момент укладення кредитного договору Позивачу пояснювалася можливість укладення кредитного договору і в національній валюті України - гривні, однак Позивач, після ознайомлення з усіма умовами кредитування, діючими у Відповідача, самостійно обрала умови кредитування на купівлю нерухомості в доларах США.

Всупереч твердженням Позивача, при укладенні Кредитного договору Відповідач, керуючись принципом добросовісності та справедливості ознайомив Позивача з умовами кредитування. Вищевказане підтверджується тим, що на момент оформлення Кредитного договору Позивачу було надано під підпис «Пам'ятку клієнту по умовах оформлення кредитного пакету «Кредит споживчий під заставу», підписавши яку Позивач підтвердила, що вона ознайомлена з умовами кредитування.

Сторони спірного Кредитного договору керуючись ч. З ст. 6 ЦК України, ст. 627 ЦК України на добровільних засадах визначили усі його умови в тому числі й щодо прав та обов'язків, відповідальності сторін. Помимо того, будучи ознайомленою з умовами кредитування та Кредитного договору, Позивач не скористалася своїм правом відмовитися від одержання кредиту частково чи в повному обсязі (ч. 2 ст. 1056 ЦК України) та погодилась на умови кредитного договору, поставивши свій підпис, що дає підстави вважати, що Позивачу в зрозумілій формі була надана інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та просять задовільнити їх в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійним у зв'язку з його необґрунтованістю та безпідставністю.

Заслухавши пояснення позивачки, її представника, представника відповідача, дослідивши надані сторонами докази по справі, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 28 квітня 2007 року між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра», укладено Кредитний договір № 2804/07-3521, відповідно до якого Банк надає Позичальникові кредитні кошти у сумі 60 000 доларів США. Відповідно до п. 1.3.1. Позичальник зобов'язується сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 14,49% річних та у відповідності до п.1.3.2 плата за управління кредитом сплачується щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами з розрахунку 0,1% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом.

У п. 3.3.2. та 3.3.3. договору зазначено, що Позичальник зобов'язується здійснювати погашення заборгованості по кредиту у складі щомісячного платежу, розмір якого за цим договором становить 995,51 долари США, щомісяця в термін до 20 числа кожного місяця.

Безпідставним є посилання Позивача, як на одну із підстав визнання кредитного договору недійсним на те, що при укладенні кредитного договору було порушено істотну умову договору, що стосується його предмету.

На думку Позивача, п.1.1. Кредитного договору № 2804/07-3521 від 28.04.2007 року суперечить ч. 1 ст. 524 Цивільного кодексу України.

Згідно п. 1.1. Кредитного договору Банк надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти (надалі - «Кредит») у сумі 60 000,00 (шістдесят тисяч) доларів США.

Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Ч. 1. ст. 192 ЦК України передбачено, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України -гривня. Водночас, вищезазначеними статтями не забороняється обіг іноземної валюти на території України та здійснення валютних операцій з іноземною валютою.

Зокрема, ч. 2 ст. 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Схожа за змістом норма закріплена й у ч. З ст. 533 ЦК України згідно з якою, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Таким чином, операції з іноземною валютою на території України є правомірними.

Можливість надання Банком кредиту в іноземній валюті та, як наслідок, здійснення розрахунків при виконанні зобов'язань, з видачі та погашення такого кредиту в іноземній валюті, встановлено такими нормативно-правовими актами:

Декретом Кабінету Міністрів України від «19» лютого 1993 року № 15-93

«Про систему валютного регулювання і валютного контролю»,

яким встановлюється режим здійснення валютних операцій на території України.

Зокрема, згідно ч. 2 ст. 2 Декрету КМУ передбачено, що резиденти мають право

здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених Декретом. Ч. 4 ст. 5 Декрету КМУ встановлений перелік валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування, зокрема, надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті (п. в.). Згідно ч. 1 ст. 5 Декрету КМУ на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом, Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії, ч. 2 ст. 5 Декрету КМУ встановлено, що генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку; Законом України «Про банки і банківську діяльність», ст. 47 якого передбачено, що банк здійснює діяльність, надає банківські та інші фінансові послуги в національній валюті, а за наявності відповідної ліцензії Національного банку України - в іноземній валюті; Законом України «Про Національний банк України» (п. 9 ст. 7, п. 6 ст. 15, п.2. ч. 2 ст. 44) надає Національному банку України повноваження встановлювати порядок надання банківських ліцензій банкам, видавати та відкликати банківські ліцензії; постанова НБУ від «17» липня 2001 р. № 275 (в редакції, що діяла на момент укладення договору), якою затверджено «Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій» згідно п. 2.3 якого: за наявності відповідних пунктів банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку, банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, а саме: залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

Враховуючи викладене та те, що на момент укладення кредитного договору, Банк мав у наявності банківську ліцензію № 21 від 23.08.2002 року та письмовий дозвіл НБУ на здійснення банківських операцій з валютними цінностями в частині залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України, очевидно, що укладаючи кредитний договір у Банку були достатні юридичні підстави та законне право укладати кредитний договір в іноземній валюті.

Таким чином, укладення Банком кредитного договору про надання кредиту в іноземній валюті (тобто, розміщення іноземної валюти) так, як наслідок, визначення валюти виконання зобов'язань по такому договору в іноземній валюті відповідає вимогам чинного законодавства України.

Зазначеної позиції притримується Верховний Суд України, про що свідчить Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин (2009-2010 рр.) від 07.10.2010, а саме положення, що викладені у розділі «Вирішення спорів, пов'язаних з укладенням договору та виконанням договірних зобов'язань в іноземній валюті».

Окрім того, статтями 6, 627 ЦК України передбачено, що сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд з врахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Тобто ЦК України закріпив принцип свободи договору.

Кредитний договір укладено на суму 60 000,00 (шістдесят тисяч чотириста сімдесят шість) доларів США. З п.п. 3.3.1., 3.3.3 Кредитного договору випливає, що Позивач взяла на себе зобов'язання повертати заборгованість по кредиту у конкретні строки і саме в доларах США.

Ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином. А належним виконанням зобов'язань з боку Позивача є повернення Кредиту та сплата відсотків за користування кредитними коштами у строки, в розмірі та в валюті, визначеними в кредитному договорі.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, тобто зобов'язання за кредитним договором припиняється лише виконанням, проведеним відповідно до умов договору. Отже, належним виконанням зобов'язання з боку Позивача буде повернення кредиту в строки, у розмірі та валюті, визначеними кредитним договором.

У своїй позовній заяві, Позивач посилаючись на п.2. Положення НБУ «Про кредитування» зазначає, що фізичні особи мають право на отримання лише споживчого кредиту в національній валюті. Однак слід зауважити, що Положення Національного Банку України «Про кредитування», на яке посилається Позивач, втратило чинність «15» березня 2004 року на підставі постанови Правління Національного банку України № 54 від 18.02.2004 року, тобто ще до моменту укладення Кредитного договору.

Необгрунтованим є посилання Позивача на те, що виконання Кредитного договору на умовах, що діють на даний час (через зростання курсу долара) є порушенням одного із принципів цивільно-правових відносин, що закріплені у статті З ЦК України - принципу справедливості. При укладенні кредитного договору в іноземній валюті, ризик зміни курсу валюти несуть обидві сторони договору, тобто як кредитор, такі і позичальник, й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Окрім того, на момент укладення кредитного договору Позивачу пояснювалася можливість укладення кредитного договору і в національній валюті України - гривні, однак Позивач, після ознайомлення з усіма умовами кредитування, діючими у Відповідача, самостійно обрала умови кредитування на купівлю нерухомості в доларах США.

Таким, що не відповідає дійсності є твердження Позивача про те, що всупереч ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» його не було повідомлено у письмовій формі про умови надання кредиту. Всупереч твердженням Позивача, при укладенні Кредитного договору Відповідач, керуючись принципом добросовісності та справедливості ознайомив Позивача з умовами кредитування. Вищевказане підтверджується тим, що на момент оформлення Кредитного договору Позивачу було надано під підпис «Пам'ятку клієнту по умовах оформлення кредитного пакету «Кредит споживчий під заставу», підписавши яку Позивач підтвердила, що вона ознайомлена з умовами кредитування.

Таким, що не відповідає нормам як чинного законодавства, так і законодавства, що діяло на момент укладення Кредитного договору є посилання Позивача на те, що відповідно до ст. 15 ЗУ «Про захист прав споживачів» у разі коли надання -: недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право визнати договір недійсним і вимагати відшкодування завданих йому збитків, оскільки зазначені у ній норми визначають підстави розірвання договору, а не визнання його недійсним.

Керуючись ст. 60 ЦПК України, якою передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, посилання Позивача на ч. 6 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» як на підставу визнання кредитного договору недійсним є безпідставним, так як Позивач не обґрунтував в чому безпосередньо проявлялося використання нечесної підприємницької практики при здійсненні правочину.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Окрім того, ст. 6 ЦК України передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це.

Згідно з ст. 11 Цивільного кодексу України договір є основною підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Договір за своєю правовою природою є правочином, який відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України є дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

В силу ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Сторони спірного Кредитного договору керуючись ч. З ст. 6 ЦК України, ст. 627 ЦК України на добровільних засадах визначили усі його умови в тому числі й щодо прав та обов'язків, відповідальності сторін. Крім того, будучи ознайомленою з умовами кредитування та Кредитного договору, Позивач не скористалася своїм правом відмовитися від одержання кредиту частково чи в повному обсязі (ч. 2 ст. 1056 ЦК України) та погодилась на умови кредитного договору, поставивши свій підпис, що дає підстави вважати, що Позивачу в зрозумілій формі була надана інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 526, 599, 626, 627, 628, 638 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 82, 88, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» про визнання кредитного договору недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд з поданням в десятиденний строк апеляційної скарги з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Рівненського міського суду Н.М.Діонісьєва