Апеляційний суд Житомирської області
Справа №283/408/15-ц Головуючий у 1-й інст. Тимошенко А. О.
Категорія 27 Доповідач Заполовський В. Й.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Заполовського В.Й.,

суддів: Талько О.Б., Шевчук А.М.,

за участю секретаря судового засідання Капустинської Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства Комерційний банк «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 01 жовтня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року ПАТ «УкрСиббанк» (надалі - Банк) звернувся до суду з цим позовом.

Зазначав, що 30 травня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та субєктом підприємницької діяльності ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір № 05/2006/км-756/тт-261.

З метою забезпечення виконання зобовязань за даним кредитним договором з ОСОБА_1 укладено договір іпотеки від 30 травня 2006 року, відповідно до умов якого Банку в іпотеку було передано квартиру № 9, загальною площею 69,6 кв.м., що знаходиться по вул. 30 років Перемоги, будинок 17 у м. Малині Житомирської області.

ОСОБА_2 в повному обсязі умови кредитного договору не виконував, у звязку з чим станом на 04.02.2015 року виникла заборгованість у розмірі 17 429 швейцарських франків 83 сантими, що за курсом НБУ станом на 04.02.2015 року відповідає 304 372,96 грн.

За наведених обставин позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки для задоволення своїх вимог, що виникли на підставі Кредитного договору від 30 травня 2006 року по поверненню кредитних коштів та відсотків за користування кредитом і встановити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» та встановити початкову ціну, визначену на підставі оцінки майна здійсненою суб'єктом оціночної діяльності проведеною відповідно до законодавства.

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 01 жовтня 2015 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено повністю.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки: квартиру № 9, загальною площею 69,6 кв.м., що знаходиться по вул. 30 років Перемоги, будинок 17 у м. Малині Житомирської області для задоволення вимог ПАТ «УкрСиббанк», що виникли на підставі Кредитного договору № 05/2006/км-756/тт-2610) від 30 травня 2006 року по поверненню кредитних коштів та відсотків за користування кредитом в розмірі 17429 швейцарських франків 83 сантими та пені в розмірі 71 гривня 42 копійки з яких:

- 15497,94 швейцарських франків - заборгованість за простроченим кредитом;

- 1931,89 швейцарських франків - заборгованість по простроченим процентам за користування кредитом;

- 42 гривні 78 копійок - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом;

- 28 гривень 64 копійки - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом.

Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» із встановленням початкової ціни, визначеної на підставі оцінки майна здійсненою суб'єктом оціночної діяльності проведеною відповідно до законодавства.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» витрати на сплаті судового збору в розмірі 3044 гривні 44 копійки.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк».

Зокрема зазначає, що кредит, на забезпечення виконання якого позивачу передана в іпотеку спірна квартира, є споживчим кредитом. Крім того, дана квартира є постійним місцем проживання позичальника та іпотекодавця, іншого житла вони не мають.

Тому вважає, що у суду були підстави для застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та для відмови у позові.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах визначених ст. 303 ЦПК України колегія суддів визнає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що 30 травня 2006 року між позивачем та субєктом підприємницької діяльності ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 05/2006/км-756/тт-261 (а.с. 7-20). Відповідно до умов цього договору Банк надав ОСОБА_2 кредит в розмірі 29860 швейцарських франків, який останній повинен був погашати згідно графіку та сплачувати кошти за користування в розмірі 8,99% річних строком до 30.05.2017 року (а.с. 13).

З метою забезпечення виконання зобовязань за даним кредитним договором, 30 травня 2006 року між Банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого Банку в іпотеку було передано квартиру № 9, загальною площею 69,6 кв.м., що знаходиться по вул. 30 років Перемоги, будинок 17 у м. Малині Житомирської області (а.с. 31-34).

ОСОБА_2 умови кредитного договору в повному обсязі не виконував. У звязку з чим, відповідно до наданого позивачем розрахунку, станом на 04.02.2015 року виникла заборгованість у розмірі 17429 швейцарських франків 83 сантими та 71 грн. 42 коп., яка складається із: заборгованості за простроченим кредитом в розмірі 15497,94 швейцарських франків; заборгованості по простроченим процентам за користування кредитом в розмірі 1931,89 швейцарських франків; пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом в розмірі 42 грн. 78 коп.; пені за несвоєчасне погашення заборгованості по процентах за користування кредитом в розмірі 28 грн. 64 коп. (а.с. 37-52).

Розрахунок заборгованості позивачем проведено правильно, його правильність перевірена судом, розрахунок заборгованості не оспорюється позичальником та іпотекодавцем.

Частинами першою та третьою статті 33 ЗУ «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно розділу 5 договору іпотеки, Банк набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки при невиконанні позичальником ОСОБА_2 своїх зобовязань щодо повернення кредиту. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за рішенням суду чи на підставі виконавчого напису нотаріуса після невиконання у 30 денний строк вимоги, згідно повідомлення надісланого в порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку».

Реалізація предмета іпотеки, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не буде встановлено цим договором. Початкова ціна предмета іпотеки для його продажу з публічних торгів встановлюється у розмірі зазначеному в п. 1.1. Договору іпотеки, або, за вимогою заставодержателя, визначається незалежними субєктами оціночної діяльності, призначеними іпотекодержателем (а.с. 33).

В порядку ст.35 Закону України „Про іпотеку та розділу 5 договору іпотеки позивачем 06.11.2014 року позичальнику та іпотекодавцю направлялася вимога про усунення порушень умов кредитного договору та повернення кредиту, які вказаними особами у визначний строк не виконані (а.с.58 61).

Встановивши, що позичальником ОСОБА_2 не виконуються зобовязання щодо повернення кредиту, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто до задоволення позову.

Проте ухвалюючи рішення, суд не звернув уваги на частину першу статті 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, зокрема, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Тобто суд прийняв рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів предмета іпотеки у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» та встановивши початкову ціну, визначену на підставі оцінки майна здійсненою субєктом оціночної діяльності проведеною відповідно до законодавства, а не зазначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку». При цьому, посилання суду першої інстанції у резолютивній частині рішення на визначення початкової ціни предмету іпотеки під час здійснення виконавчого провадження суперечить вимогам статей 39 та 43 Закону України «Про іпотеку».

В ході апеляційного розгляду сторонами (іпотекодавцем та іпотекодержателем) погоджено ціну продажу предмета іпотеки в розмірі 176 749 грн., як було визначено Договором іпотеки від 30 травня 2006 року (а.с. 31).

Відтак, колегія суддів визнає, що рішення суду першої інстанції у зазначеній частині підлягає зміні, зазначивши ціну продажу предмета іпотеки у розмірі 176 749 грн., яка погоджена сторонами.

Також, суд першої інстанції стягнув з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача 3044 грн.44 коп. судових витрат по сплаті судового збору, хоча ОСОБА_1 відповідно до пукту 9 частини першої статті 5 Закону України „Про судовий збір звільнений від сплати судового збору, як інвалід другої групи (а.с.98).

Тому рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 судових витрат підлягає скасуванню.

У решті рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права та залишається без змін.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не застосував до спірних правовідносин Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який давав підстави для відмови у позові, не спростовують правильність рішення суду та є безпідставними з огляду на таке.

07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 ЗУ «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 ЗУ «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобовязання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобовязання, а не звільненням від його виконання. Відтак установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Інші доводи апеляційної скарги є безпідставними та на правильність судового рішення не впливають.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 01 жовтня 2015 року змінити.

Абзац третій резолютивної частини рішення після слів „встановити початкову ціну викласти в такій редакції: „предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до частини шостої статті 38 Закону України „Про іпотеку, за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем у розмірі 176 749 грн.

Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 01 жовтня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_1 судових витрат по сплаті судового збору скасувати.

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді