Справа 688/2736/15-ц
№ 2/688/794/15
Рішення

Іменем України

30 грудня 2015 року Шепетівський міськрайонний суд

Хмельницької області

в складі:

головуючої судді Козачук С.В.,

секретаря с/з ОСОБА_1,

з участю представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в місті Шепетівці цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Шепетівського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними,

встановив:

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що 20.07.2007 року між ним і відповідачем укладено кредитний договір №НМC0GK00002745, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримала у кредит кошти в сумі 16000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у строки та в порядку, встановлених кредитним договором з кінцевим терміном повернення кредиту 19.07.2022 року. Банк зобов'язання перед відповідачем виконав, однак ОСОБА_3 порушила умови договору та її заборгованість перед банком станом на 26.06.2015 року становить 12494,49 доларів США, яка складається з наступного: 11389,59 доларів США заборгованість за кредитом, 461,26 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 34,08 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 3,35 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також 11,80 доларів США штраф (фіксована частина), 594,41 доларів США штраф (процентна складова). Оскільки відповідач належним чином умови договору не виконує, просить суд стягнути з неї заборгованість за кредитним договором №НМC0GK00002745 від 20.07.2007 року у розмірі 12494,49 доларів США, що за курсом 21,19 відповідно до службового розпорядження НБУ від 26.06.2015 року еквівалентно 264758 грн. 29 коп.та судові витрати по справі.

16.10.2015 року представник позивача ОСОБА_2, маючи повноваження, підтверджені довіреністю № 1851-К-О від 29.04.2015 року, виданою ПАТ КБ «ПриватБанк», копія якої належним чином завірена, міститься в матеріалах справи, подала заяву про уточнення позовних вимог, у якій просила стягнути з відповідача ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором №НМC0GK00002745 від 20.07.2007 року в розмірі 11884,93 доларів США, яка складається з наступного: 11389,59 доларів США - заборгованість за кредитом, 461,26 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 34,08 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, що за курсом 21,19 відповідно до службового розпорядження НБУ від 26.06.2015 року еквівалентно 251841 грн. 67 коп. та штраф - 250 грн. (фіксована частина), штраф - 12595 грн. 55 коп. (процентна складова), пеня - 70 грн. 99 коп.

12.11.2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Шепетівського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними. В обгрунтування вимог зазначила, що кредитний договір, укладений 20.07.2007 року не відповідає п.п. 3.1., 3.2. постанови НБУ № 168 від 10.07.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», оскільки укладений нею договір не містить детального розпису сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача. Кредитний договір не містить графік платежів, він їй не видавався і які суми на які рахунки зараховувались їй не відомо, що є несправедливим по відношенню до споживача, оскільки дає право банку проводити зарахування на рахунки на погляд банку. Крім того просила визнати кредитний договір недійсним, оскільки він укладений в іноземній валюті, в той час як грошовою одиницею в Україні є гривня; видавався їй без отримання ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідної індивідуальної ліцензії НБУ; з порушенням її права, як споживача, оскільки курс долара на день укладення кредитного договору становив 5 грн. за 1 долар США, а на сьогоднішній день 24,50 грн. за 1 долар США. Отже, умови договору є несправедливими, так як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договорених прав та обовязків на шкоду позичальника, споживача кредитних послуг. Вважає, що такий договір підлягає визнанню недійсним, як такий, що суперечить вимогам законодавства. Посилаючись на те, що недійсність основного зобов'язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, просила визнати недійсним і договір іпотеки квартири.

Ухвалою суду від 12.11.2015 року зустрічний позов ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Шепетівського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними об'єднаний в одне провадження з первісним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Представник позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні уточнений позов підтримала, з підстав викладених у ньому, просила його задовольнити в повному обсязі. Зустрічний позов не визнала, просила в його задоволенні відмовити посилаючись на те, що перед укладенням кредитного договору банком надавались ОСОБА_3 уся необхідна інформація в письмовому вигляді, що передбачена ЗУ «Про захист прав споживачів», наслідком чого є підписання сторонами кредитного договору та відсутність від останньої претензій протягом передбачених 14 днів й протягом 3-х років (строк позовної давності). Враховуючи, що законодавчо не встановлений обовязок кредитора на відібрання підпису позичальника під наданою інформацією, доказом наявності факту виконання вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» є положення ч.2 ст. 638, ч.2 ст. 642 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладення договору, діями по отриманню кредиту позичальником та сплата ним періодичних платежів. ОСОБА_3 уклала кредитний договір із позивачем та вчинила підпис власноручно, маючи при цьому необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було вільним та в письмовій формі як цього вимагає цивільне законодавство. Умови кредитного договору є конкретними, у ньому розписані усі істотні умови, в тому числі і графік погашення кредиту, суму погашення, пріоритетність зарахування платежів на його погашення, в повній мірі відповідають діючому законодавству, на момент укладення цілком задовольняли позичальника та жодним чином не містять будь-яких підстав, які б вказували на дискримінаційні процеси по відношенню до відповідача. Звертала увагу на те, що видаючи кредит у іноземній валюті банк мав усі необхідні для цього документи, як то ліцензії, письмові дозволи на здійснення таких операцій. А зміна курсу долара, на яку посилається ОСОБА_3, суттєво вплинула не тільки на її майнові інтереси, як сторони кредитного договору, а й на майнові інтереси Банку, як сторони даного кредитного договору, оскільки Банк так само, як і належить здійснити відповідачеві, виконав своє зобовязання за кредитним договором, тобто надав кредит в валюті договору долар США. При цьому, валютні коливання на які посилається відповідач, явно спричинені не подорожчанням самого долару США, а подешевшанням (зниженням купівельної спроможності) української гривні в цілому і відповідно, по відношенню до долару США. Тому збитки банку в разі невиконання відповідачем зобовязання з повернення кредиту тим більше зростають в гривневому еквіваленті. У звязку з цим банк в разі валютних коливань несе такі ж самі ризики зміни обставин, що і позичальник. Зазначила, що про всі умови договору, які відповідач вважає несправедливими та такими, що порушують її права та інтереси, а також вимоги законодавства, їй було відомо на час укладення договору, вона мала можливість відмовитися від укладення такого договору, мала можливість вибрати іншу програму кредитування та іншу банківську установу, однак погодилась на укладення договору, а тому просила до зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 застосувати строк позовної давності.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні проти уточнених позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» заперечувала в повному обсязі, посилаючись на те, що борг за кредитним договором відсутній, про що надала складений нею письмовий розрахунок заборгованості. Зустрічну позовну заяву підтримала, з підстав викладених у ній, просила її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 за дорученням для надання безоплатної вторинної правової допомоги № 0000-0000067 від 25.11.2015 року в судовому засіданні проти уточнених позовних вимог заперечував в повному обсязі. Поданий зустрічний позов підтримав, просив його задовольнити, посилаючись на те, що укладений сторонами кредитний договір №НМC0GK00002745 від 20.07.2007 року не містить відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, не має умов, які п.п. 3.2., 3.4 . Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, визнані обовязковими. Також, посилався на те, що існує суттєва різниця між нарахованими відсотками та фактично сплаченими. Це встановлює дисбаланс зарахування відсотків та тіла кредиту, що ставить в тяжке, несправедливе становище споживача в договірних зобовязаннях. Отже, умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обовязків на погрішення становища споживача. Оскільки право ОСОБА_3 як споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про надану продукцію порушене, вважає це є підставою для визнання кредитного договору недійсним. Недійсність основного зобовязання спричиняє недійсність правочину, щодо його забезпечення. Крім того, вказував, що позичальник взнав про порушення своїх прав після подання первісного позову банком, а тому строк позовної давності ним не порушено.

Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Шепетівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 у судове засідання не зявилась, хоча про час, день та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку. Проте, подала до суду письмову зяву, у якій просила розгляд справи провести у її відсутність, у вирішенні справи поклалась на розсуд суду.

Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що первісний позов належить задовольнити, а в задоволенні зустрічного слід відмовити, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язуєтьсянадати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч. 1 ст. 626, ст. 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як встановлено в суді, 20 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, і відповідачем укладено кредитний договір №НМC0GK00002745 (надалі Договір), відповідно до п. 7.1 якого ОСОБА_3 отримала кредитні кошти на строк з 20.07.2007 року по 19.07.2022 року включно у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 20800 доларів США на наступні цілі: у розмірі 16000 доларів США на споживчі цілі шляхом видачі готівки через касу, а також у розмірі 4800 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця у період сплати та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного Договору.

Відповідно до абз. 2 даного п.7.1 Договору відповідач щомісяця у період сплати з «20» по «25» число повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 206,10 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам та винагороди, за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту.

Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, відповідач 20.07.2007 року уклала договір іпотеки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 72,4 кв.м., житловою площею 46,7 кв.м., який посвідчений приватним нотаріусом Шепетівського міського нотаріального округу Хмельницької області ОСОБА_5, відповідно до п. 33.4. якого сторони визначили, що вартість предмета іпотеки на момент укладення договору складає 101000 грн.

Даний кредитний договір №НМC0GK00002745 від 20.07.2007 року був підписаний обома сторонами, що ними визнано та не заперечувалось, а тому в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди, що передбачено ст. 611 ЦК України.

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Крім того, судом встановлено, що позивач умови договору виконав та відповідачу було видано грошові кошти в сумі 16000 доларів США згідно кредитного договору №НМC0GK00002745 від 20.07.2007 року через касу банку, що сторонами також не заперечувалось, а тому в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Таким чином, позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» виконав свої зобов'язання за кредитним договором повністю.

Відповідач ОСОБА_3 належним чином умов кредитного договору не виконувала, в зв'язку з чим у неї виникло прострочення за кредитним зобов'язанням та утворилась заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк».

Згідно розрахунку позивача прострочена сума заборгованості відповідача ОСОБА_3 станом на 26.06.2015 року становить 11884,93 доларів США, яка складається з наступного: 11389,59 дол. США - заборгованість за кредитом, 461,26 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 34,08 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом, що за курсом 21,19 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 26.06.2015 року еквівалентно 251841 грн. 67 коп. та за порушення умов зобовязання за договором нараховано: штраф 11,80 доларів США, що еквівалентно 250 грн. (фіксована частина), штраф 594,41 доларів США, що еквівалентно 12595 грн. 55 коп. (процентна складова), пеня 3,35 доларів США, що еквівалентно 70 грн. 99 коп.

Як вбачається із розрахунку, скдаденого відповідачем та додатку до нього за період з 20.07.2007 року по 23.10.2015 року, борг по кредиту, відсоткам, комісії, штрафам, пені відсутній.

Однак, визначаючи заборгованість за кредитним договором суд приймає за основу розрахунок, наданий позивачем станом на 26.06.2015 року, оскільки такий є належним доказом розміру заборгованості, що виникла в зв'язку з невиконанням зобов'язань за кредитним договором. Суд не приймає до уваги розрахунок, проведений відповідачем ОСОБА_3, оскільки, як визнала у судовому засіданні остання, він проведений нею без урахування всіх складових передбачених кредитним договором, а саме без урахування страхового платежу, а тому не відповідає дійсним сумам заборгованості.

Оцінюючи встановлене, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_3 не виконала у визначені строки зобов'язання по поверненню грошових коштів позивачу, який відповідно до умов абз. 3 п. 7.1. Договору вправі вимагати стягнення залишку заборгованості по кредиту, відсотків, винагороди, пені в повному обсязі.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. У статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України).

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Як вбачається з копії банківської ліцензії № 22 від 04.12.2001 року, дозволу № 22-2 від 29.07.2003 року та додатку до дозволу № 22-2 від 29.07.2003 року, виданих НБУ для ЗАТ КБ «ПриватБанк», що діяли на час виникнення спірних правовідносин, та копії банківської ліцензії № 22 від 05.10.2011 року, виданих НБУ для ПАТ КБ «ПриватБанк», що діє на час розгляду справи судом, позивач мав та має право здійснювати операції з валютними цінностями, а тому правомірно надав кредит відповідачу у іноземній валюті.

Виходячи з того, що виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, позивач ПАТ КБ «Приватбанк» правомірно заявив вимогу про повернення кредиту та процентів у іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а є платою за користування грошима.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанку» 11884,93 доларів США заборгованості, а саме: 11389,59 дол. США - заборгованості за кредитом, 461,26 дол. США - заборгованості по процентам за користування кредитом, 34,08 дол. США - заборгованості по комісії за користування кредитом, що за курсом 21,19 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 26.06.2015 року еквівалентно 251841 грн. 67 коп. підлягає до задоволення.

Такий же висновок зроблено Верховним Судом України у Постанові № 6-190цс15 від 16 вересня 2015 року, відповідно до якого вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операції з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, стягнути грошову суму в іноземній валюті, який в силу ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися судом при вирішенні вказаного спору.

Частиною 1 ст. 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржникповинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Що і передбачено п.4.1. Договору, відповідно до якого банк має право вимагати сплату пені у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті пеня сплачується у гривневому еквіваленті по курсу НБУ на день сплати.

Відповідно до п. 5.4 Договору при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених Кредитним договором більш ніж на 30 днів, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку штраф у розмірі 250 грн.та 5% від суми позову.

А тому, суд вважає, що уточнена позовна вимога ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення із відповідача ОСОБА_3 штрафів та пені у національній валюті також підлягає до задоволення, оскільки це передбачено умовами укладеного між сторонами кредитного договору.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню штраф в сумі 250 грн. (фіксована частина) та штраф в сумі 12595 грн. 55 коп. (процентна складова), пеня в сумі 70 грн. 99 коп.

Вирішуючи позовні вимоги зустрічного позову суд виходить з наступного.

В силу ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст.16 цього кодексу, в тому числі шляхом визнання правочину недійсним.

Згідно п.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України, передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх, непрацездатних дітей.

Тобто дана стаття встановлює умови чинності правочинів. У разі недотримання вказаних умов правочин є недійсним.

Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Зі змісту ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, вбачається, що права споживача вважаються порушеними, якщо при реалізації продукції порушується право позивача на свободу вибору продукції, принцип рівності сторін, обмежується право споживача на одержання необхідної інформації про продукцію, реалізовано небезпечну продукцію, неналежної якості, ціну продукції визначено неналежним чином.

Порушення свого права при укладенні кредитного договору, ОСОБА_3 пов'язує із укладанням кредитного договору в іноземній валюті, без отримання позивачем індивідуальної ліцензії, що на її думку суперечить чинному законодавству та є порушенням Закону України «Про захист прав споживачів».

Правомірність надання кредиту в іноземній валюті та заявлення вимог про повернення кредиту та процентів у іноземній валюті судом встановлена вище. Крім цього, стосовно не отримання ПАТ КБ «Приватбанк» індивідуальної ліцензії суд вважає за необхідне зазначити наступне.

ПАТ КБ «Приватбанк» як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст. 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним Банком України відповідних ліцензій на виконання вимог п.1 розділу ІІ Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, мав та має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті.

Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», на який посилається ОСОБА_3 у зустрічній позовній заяві, то він передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак, на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, тому ця норма не може бути застосована судом.

Крім того, відповідно до п.11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року, у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028).

Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно зі ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є наявність у банку генеральної ліцензії (письмового дозволу) на здійснення валютних операцій, отриманих у встановленому порядку. Наявність вказаних документів у ПАТ КБ «ПриватБанк» судом встановлена.

Також, в зустрічній позовній заяві ОСОБА_3 посилається на те, що в супереч Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженим постановою НБУ №168 від 10.05.2007 року, в укладеному кредитному договорі не має відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для неї як для споживача. Однак, враховуючи те, що судом досліджувався укладений кредитний договір, суд дійшов висновку, що уся інформація, передбачена даними Правилами, була у ньому викладена, а тому Банком не порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», а вимоги ОСОБА_3 є безпідставними.

Крім того, в зустрічній позовній заяві позивач посилається на несправедливість умов договору, про покладання на позичальника ризику знецінення національної валюти як на підставу визнання договору недійсним, що також є помилковим, оскільки відповідно до п.3 ст.3 та ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. Більше того, в судовому засіданні ОСОБА_3 підтвердила, що валюта кредитування (долар США) обрана нею особисто при укладенні кредитного договору, з урахуванням того, що їй потрібні були кошти в іноземній валюті для придбання квартири та відсоткової ставки, що була значно нижчою у порівнянні із ставкою, яка встановлювалася при укладанні кредитного договору в гривні. Суд вважає, що ризик знецінення національної валюти ОСОБА_3 поклала на себе самостійно. Крім того, зростання курсу іноземної валюти стосується обох сторін договору і позивач могла передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, враховуючи тривалий строк повернення кредиту, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. А тому, приходить до висновку, що в момент укладення кредитного договору саме такі умови отримання кредиту в іноземній валюті задовольняли ОСОБА_3, що не заперечувалось останньою і в судовому засіданні, оскільки на той час її доходи були значно більші ніж на даний час.

Перевіряючи Договір на відповідність вимогам закону, суд встановив, що він конкретний, детально зазначає предмет договору, права та обовязки сторін, порядок розрахунків, відповідальність сторін, термін дії договору й порядок зміни умов договору, інші та особливі умови договору, отже, містить усі істотні умови, передбачені законодавством для даного виду договору. Сторони, які вчиняли правочин мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин вчинений у формі, встановленій законом, спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені, будь яких заперечень на час укладення договору від ОСОБА_3 не надходило.

За таких обставин, суд вважає, що при укладенні договору №НМC0GK00002745 від 20.07.2007 року сторони досягли всіх істотних умов, кредитний договір відповідає положенням ЦК України, що застосовуються до відносин за кредитним договором (ст.ст. 1046-1056-1 ЦК України), вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.3 ст.10, ст. 60 ЦПК України).

А тому, суд прийшов до висновків, що позивачем за зустрічним позовом не надано жодних належних, допустимих та безспірних доказів, які підтверджували б, що зміст кредитного договору суперечить нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства, оскільки позичальник ОСОБА_3 своїм підписом засвідчила факт та згоду з умовами цього договору, підтвердила свої права та обов'язки за цим договором і погодилася з ними, підтвердила свою здатність виконувати умови цього договору, та що всі умови даного договору їй цілком зрозумілі.

Аналізуючи усі зібрані у справі докази, враховуючи, крім вказаного вище, також те, що спірний кредитний договір діє, ПАТ КБ «ПриватБанк» виконаний повністю, ОСОБА_3 визнавався дійсним та виконувався протягом більше восьми років, його неправомірність прямо не випливає з закону і не встановлена судом, права останньої як споживача не порушені, підстав для визнання його недійсним судом не зясовано, позовна вимога про недійсність договору іпотеки позивачем визначалась як похідна від недійсного основного зобовязання, а тому суд вважає, що у задоволенні зустрічних позовних вимог слід відмовити повністю.

Крім того, з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» згідно вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України слід стягнути понесені ним та документально підтверджені судові витрати в розмірі 2647 грн. 58 коп.

На підставі ст.ст. 3,192, 509, 533, 546, 549, 610, 611, 625, 626, 627, 638, 1050, 1054, 1055 ЦК України, керуючись ст.ст. 10,11, 60, 88, 212 -215 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, жительки АДРЕСА_2, (паспорт серії НА № 351994, виданий 29.11.1997 року Шепетівським МРВ УМВС України в Хмельницькій області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (, МФО №305299, на рахунок № 3111) заборгованість за кредитним договором №НМC0GK00002745 від 20.07.2007 року, яка виникла станом на 26.06.2015 року, а саме: заборгованість за кредитом в розмірі 11389 доларів 59 центів США, заборгованість по процентам в розмірі 461 долар 26 центів США, заборгованість по комісії в розмірі 34 долари 08 центів США, а всього 11884 (одинадцять тисяч вісімсот вісімдесят чотири) долари 93 (девяносто три) центи США, що еквівалентно 251841 (двісті пятдесят одній тисячі вісімсот сорок одній) гривні 66 копійкам.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» пеню за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в розмірі 70 гривень 99 копійок, штраф (фіксована частина) в розмірі 250 гривень, штраф (процентна складова) в розмірі 12595 гривень 55 копійок, а всього 12916 (дванадцять тисяч девятсот шістнадцять) гривень 54 копійки.

Стягнути з Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» судові витрати у виді судового збору в розмірі 2647 (дві тисячі шістсот сорок сім) гривень 58 копійок.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Шепетівського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана в апеляційний суд Хмельницької області через Шепетівський міськрайонний суд Хмельницької області протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: