22ц/775/1082/2015(м)
Головуючий у 1 інстанції Мохов Є.І.
Доповідач Ткаченко Т.Б.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді - Ткаченко Т.Б.

суддів : - ОСОБА_1, ОСОБА_2

при секретарі - Брежнєві Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_3 до Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу», Волноваського виробничого управління водопровідно - каналізаційного господарства Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу», третя особа: ОСОБА_4 про визнання трудового договору укладеним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та інших виплат, моральної шкоди та зобовязання виконати певні дії, за апеляційними скаргами ОСОБА_3 на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 10 вересня 2015 року та на додаткове рішення цього ж суду від 02 листопада 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2013 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Волноваського виробничого управління водопровідно - каналізаційного господарства Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» (далі Волноваське ВУ ВКГ КП «Компанія «Вода Донбасу»), в якому просив визнати укладений 12 січня 1999 року між ним та Волноваським райводоканалом письмовий трудовий договір таким, що укладений відповідно до норм Кодексу законів про працю України безстроково, на невизначений строк і є діючим, зобовязати відповідача: оформити наказ про прийом на роботу за спеціальністю інспектора по контролю за виконанням доручень керівника підприємства підлеглими з 12 січня 1999 року та видати йому копію цього наказу; внести в трудову книжку всі відповідні записи про прийом на роботу, реорганізацію та перейменування підприємства; видати довідку про його роботу на підприємстві із зазначенням спеціальності (посади) часу роботи, розміру заробітної плати.

В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що з 12 січня 1999 року був прийнятий на роботу в Волноваський райводоканал, який був неодноразово реорганізований та перейменований в Волноваське виробниче управління водопровідно - каналізаційного господарства Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу», інспектором по контролю за виконанням доручень керівника підприємства підлеглими, про що укладено безстроковий трудовий договір. В березні 2013 року він звернувся до відповідача з заявою про видачу довідки про його роботу на підприємстві, яку йому не видали та 27.03.2013 року надали відповідь, що між ними був укладений договір цивільно-правового характеру. З відповіддю він не згоден, оскільки укладений 12 січня 1999 року договір має всі ознаки трудового, а саме: він був оформлений згідно КЗпП України, позивач був застрахованим, підприємство сплачувало обов'язкові внески та податки та інше.

Ухвалою Волноваського районного суду Донецької області від 31 жовтня 2013 року залучено в якості співвідповідача Комунальне підприємство «Компанія «Вода Донбасу» (далі КП «Компанія «Вода Донбасу»), а ухвалою цього ж суду від 21 січня 2014 року в якості третьої особи залучено ОСОБА_4

В ході розгляду справи ОСОБА_3 неодноразово збільшував позовні вимоги, просив також зобовязати відповідача Волноваське ВУ ВКГ КП «Компанія «Вода Донбасу» видати належно оформлену копію наказу про звільнення, виконати певні дії (реєстрацію, звіти) стосовно нього, як працівника, сплатити податки та інші обовязкові платежі, визнати незаконним, протиправним його звільнення з роботи, визнати незаконним наказ про його звільнення та скасувати наказ про його звільнення з роботи, поновити його на роботі, відповідно до посади, яку він займав до звільнення; стягнути на розсуд суду з відповідача Волноваське ВУ ВКГ КП «Компанія «Вода Донбасу» або солідарно з відповідачів з урахуванням індексації: заборгованість по виплаті заробітної плати за період з лютого 1999 року в сумі 114 939 грн., вихідну допомогу при звільненні, грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки з 1999 року по 2015 рік у розмірі 10 482 грн., за всі інші премії, заохочування, винагороди, виплати, тощо, передбачені колективними договорами, за період з 1999 року по 2015 рік; втрату частини заробітної плати у зв'язку з несвоєчасною її виплатою; середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 242 382 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу по день розрахунку, середній заробіток за затримку видачі трудової книжки по день розрахунку, а також моральну шкоду в сумі 6090 грн. з кожного відповідача, стягнути солідарно з відповідачів або з відповідача Волноваське ВУ ВКГ «Компанія «Вода Донбасу» судові витрати в сумі не менш 6 352 грн.27 коп., які складаються із суми компенсації за відрив від звичайних занять 283 грн.05 коп., добових 5 489 грн. 20 коп., транспортних витрат 551 грн.70 коп. та поштових витрат 28 грн.32 коп. Просив також покласти матеріальну відповідальність на службову особу, винну в незаконному його звільненні та ініціювати притягнення до відповідальності осіб, винних в порушенні його трудових прав.

По справі Волноваським районним судом Донецької області 17 лютого 2014 року ухвалювалось рішення, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 24 березня 2014 року, про відмову за необґрунтованістю у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до КП «Компанія «Вода Донбасу», Волноваського ВУ ВКГ КП «Компанія «Вода Донбасу» про визнання трудового договору укладеним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та інших виплат, моральної шкоди та зобовязання виконати інші певні дії.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 липня 2014 року рішення Волноваського районного суду Донецької області від 17 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 24 березня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 10 вересня 2015 року у задоволенні позовних вимог за позовом ОСОБА_3 до Волноваського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу», третя особа ОСОБА_4, відмовлено у повному обсязі, а саме:

Визнати укладений 12 січня 1999 року письмовий трудовий договір між Волноваським райводоканалом та ОСОБА_3 - таким, що:

Укладений на нормах Кодексу Законів про Працю України, та має всі ознаки трудового договору; видати ОСОБА_3, належно оформлену довідку про його роботу на підприємстві, із зазначенням в ній, в тому числі: його спеціальності (посади), часу роботи, розміру заробітної плати, ідентифікаційного номеру, номеру страхового свідоцтва; стягнути на користь ОСОБА_3, компенсацію за завдану йому моральну шкоду у сумі 6090 грн., з кожного відповідача по справі; стягнути на користь ОСОБА_3, (зобовязати виплатити), на розсуд суду - солідарно з обох співвідповідачів, або тільки з відповідача Волноваське ВУ ВКГ КП «Компанія «Вода Донбасу» - компенсацію всіх його витрат, в т.ч. судових, які встановляться під час розгляду справи, але не менше 6 тисяч 642 гривень 45 коп.; покласти матеріальну відповідальність на службову особу, винну в незаконному його звільненні; а також ініціювати притягнення до адміністративної, дисциплінарної та кримінальної відповідальності всіх інших винних в порушенні законодавства про працю, його прав, їхніх обовязків, а також згідно ст. 211 ЦПК України постановити окрему ухвалу й направити її відповідним особам чи органам для вжиття заходів щодо усунення встановлених судом порушень закону - за безпідставністю вимог.

Визнати укладений 12 січня 1999 року письмовий трудовий договір між Волноваським райводоканалом та ОСОБА_3 безстроковим трудовим договором, укладеним на невизначений строк і діючим; оформити належним чином наказ (розпорядження, рішення) про прийом ОСОБА_3, на роботу за спеціальністю інспектора по контролю за виконанням доручень керівника підприємства підлеглими, з дня укладення трудового договору, а саме з 12 січня 1999 року; видати ОСОБА_3, належно оформлену копію наказу (розпорядження, рішення) про прийом його на роботу за спеціальністю інспектора по контролю за виконанням доручень керівника підприємства підлеглими з 12 січня 1999 року; видати ОСОБА_3 належно оформлену копію наказу (розпорядження, рішення тощо) про його звільнення з роботи (або про розірвання з ним трудових відносин); внести в трудову книжку ОСОБА_3, усі відповідні законні записи (в т.ч. і про прийом його на роботу; про реорганізацію та/або про перейменування підприємства; звільнення тощо); виконати відповідні дії (реєстрацію, звіти, та інше) стосовно ОСОБА_3, як працівника, й сплатити стосовно нього, як працівника, за період з січня 1999 року і по 2015 рік, - в усі відповідні державні органи (Пенсійний Фонд, Фонди соціального страхування, Центр зайнятості, Управління статистики, та інші) - у повному обсязі всі обовязкові внески державного соціального страхування, а також інші платежі, та податки; визнати протиправним, незаконним звільнення ОСОБА_3, з роботи у відповідача Волноваське ВУ ВКГ КП «Компанія «Вода Донбасу», або розірвання з ним трудових відносин, таким, яке проведено без законної підстави і з порушеннями установленого законодавством порядку; визнати протиправним, незаконним наказ (розпорядження, рішення) про звільнення з роботи ОСОБА_3, або про розірвання з ним трудових відносин, і таким який оформлений без законної підстави і з порушеннями установленого законодавством порядку; скасувати наказ (розпорядження, рішення) про звільнення з роботи ОСОБА_3, або про розірвання з ним трудових відносин; поновити ОСОБА_3 на колишній роботі (посаді), яку він займав до звільнення, або розірвання з ним трудових відносин; стягнути на користь ОСОБА_3, (зобовязати виплатити йому), на розсуд суду - солідарно з обох співвідповідачів по справі, або тільки з одного відповідача Волноваське ВУ ВКГ КП «Компанія «Вода Донбасу», провівши законну індексацію грошових сум, і згідно КЗпП України: всю законну суму вихідної допомоги при звільненні (що передбачено ст.44); грошову компенсацію за усі не використані ним дні щорічної відпустки (щорічних відпусток) (що передбачено ст.83); всі грошові суми, що належать ОСОБА_3, (у т.ч. по колективному договору, і заборгованість по виплаті заробітної плати з лютого 1999 р. тощо), які встановляться судом (ст. 116); за затримку розрахунку при звільненні,- середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, згідно методики розрахунку і на день розрахунку (ст. 117); середній заробіток за весь час вимушеного прогулу незаконно звільненого працівника, вирахуваного згідно методики розрахунку і на день розрахунку; середній заробіток за затримку видачі ОСОБА_3 трудової книжки за весь час вимушеного прогулу, вирахуваного згідно методики і на день розрахунку ст. 155; стягнути на користь ОСОБА_3, (зобовязати виплатити), на розсуд суду - солідарно з обох співвідповідачів по справі, або тільки з одного відповідача Волноваське ВУ ВКГ КП «Компанія «Вода Донбасу», провівши індексацію:

всю суму заборгованості по виплаті заробітної плати за період з лютого 1999 року, загальний розмір якої встановиться остаточно судом під час розгляду справи, і згідно розрахунку, яка становить 114 (сто чотирнадцять) тисяч 939 гривень 00 копійок; грошову компенсацію за невикористані ОСОБА_3 дні щорічної відпустки (щорічних відпусток) - за період з 1999 р. і по 2015 р., яка встановиться остаточно судом під час розгляду справи, і яка вже станом на 2015 рік становить 10 тисяч 482 гривні 00 копійок; грошову компенсацію за усі інші премії, заохочування, винагороди, виплати тощо, передбачені колективним договором (колективними договорами) відповідача Волноваське ВУ ВКГ КП «Компанія «Вода Донбасу» - за період з 1999 року і по 2015 рік, включно; грошову компенсацію за втрату частини заробітної плати у звязку з несвоєчасною її виплатою; середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, який по його підрахунках становить 242 (двісті сорок дві) тисячі 382 грн. 00 коп.; - у звязку з пропуском строків позовної давності.

Додатковим рішенням цього ж суду від 02 листопада 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу», Волноваського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу», третя особа ОСОБА_4, про визнання трудового договору укладеним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та інших виплат, відшкодування моральної шкоди, зобовязання вчинити певні дії, у резолютивну частину вказаного рішення від 10 вересня 2015 року доповнено співвідповідача Комунальне підприємство КП «Компанія «Вода Донбасу».

В решті рішення за позовом ОСОБА_3 до КП «Компанія «Вода Донбасу», Волноваське ВУ ВКГ КП «Компанія «Вода Донбасу» від 10.09.2015 року, залишено без зміни.

З рішенням суду від 10 вересня 2015 року та з додатковим рішенням від 02 листопада 2015 року не погодився позивач, подав апеляційні скарги, в яких посилаючись на неповне зясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального і процесуального права, просить ухвалені судом рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу у відсутності позивача та представника відповідача Волноваське ВУ ВКГ КП «Компанія «Вода Донбасу», які належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи. Позивач повідомлений телефонограмою, про що свідчить запис в книзі телефонограм апеляційного суду за № 573 (т.4 а.с.133 - 135), відповідач Волноваське ВУ ВКГ КП «Компанія «Вода Донбасу» повідомлений через представника КП «Компанія «Вода Донбасу» (т.4 а.с.131). Із заявою про відкладення розгляду справи до суду не звернулися.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника КП «Компанія «Вода Донбасу» ОСОБА_5, третьої особи ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_6, які просили апеляційні скарги відхилити, рішення і додаткове рішення суду залишити без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або його зміни є: неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу.

Судом встановлено, що 12 січня 1999 року, між позивачем та Волноваським райводоканалом укладено письмовий трудовий договір, який був підписаний, з однієї сторони начальником підприємства ОСОБА_4 і головним бухгалтером ОСОБА_7, з другої сторони позивачем ОСОБА_3 та скріплений печаткою Волноваського райводоканалу (т.1 а.с.7,8).

Згідно цього письмового трудового договору позивач ОСОБА_3 прийняв на себе зобовязання виконувати функцію інспектора по контролю за виконанням доручень керівника підприємства підлеглими, а роботодавець зобовязався надати йому необхідні умови виконання його обовязків, згідно до вимог КЗпП України, виплачувати заробітну плату, заохочувати, тощо.

Сторони домовились, що Волноваський райводоканал зобовязаний виплачувати позивачу заробітну плату в розмірі 200 грн. в місяць, а у січні 1999 року 150 грн.

Відповідно до змісту розділу 4 договору останній набирає чинності з дня його підписання та діє до його розірвання (безстроковий договір) на підставі КЗпП України або шляхом письмового повідомлення однією із сторін іншої про намір розірвати договір (без зазначення причин) не менш ніж за один місяць до розірвання.

09 лютого 1999 року ОСОБА_3 надіслав начальнику Волноваського райводоканалу повідомлення, в якому просив зупинити дію трудового договору від 12 січня 1999 року (т. 1а.с.200).

11 лютого 1999 року начальник Волноваського райводоканалу у відповідь на звернення ОСОБА_3 повідомив останнього про припинення договірних відносин між сторонами у звязку із відсутністю обсягу робіт за запропонував отримати залишок грошових коштів за договором (а.с.139, т.2).

Судом також встановлено, що вже в березні 1999 року заробітна плата позивачу не нараховувалася взагалі.

Судом також установлено, що за зазначеною угодою від 12 січня 1999 року, виплата сум склала 260 грн., з яких відрахування до Пенсійного фонду склали 5 грн. 20 коп., прибутковий податок 52 грн., відрахування до Центу зайнятості - 1 грн.30 коп.

Суд виходячи зі змісту укладеного сторонами договору, обставин фактичного допуску працівника до виконуваної роботи, враховуючи, що базою для нарахування сум внесків до страхових соціальних фондів є саме заробітна плата, що нараховується (виплачується) в межах трудового договору, наявність таких відрахувань в структурі отриманої позивачем оплати, дійшов висновку про трудові відносини між сторонами на підставі норм КЗпП України.

Враховуючи, що в ході судового розгляду у судовому засіданні відповідач надав позивачу довідку встановленого зразка про виплату сум за угодою від 12 січня 1999 року, яку позивач відмовився отримати, запросивши та отримавши її фотокопію, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог про зобовязання відповідача видати довідку про роботу на підприємстві Волноваський райводоканал, оформленої, відповідно до положень ст.49 КЗпП України, оскільки не вбачає перешкод з боку відповідача у видачі позивачу зазначеної довідки.

Враховуючи, що 11 лютого 1999 року відповідач повідомив ОСОБА_3 про припинення договірних відносин між сторонами у звязку з відсутністю обсягу робіт та запропонував отримати залишок грошових коштів за договором, суд дійшов висновку, що позивач дізнався або повинен був дізнатися про припинення трудових відносин відповідачем та можливе порушення його трудових прав передбачених КЗпП України, Законами України «Про оплату праці», «Про відпустки», «Про охорону праці» та щодо застосування при розгляді справи норм законодавства діючого саме в зазначений період.

Оскільки позивачем не було надано документального підтвердження, що в подальшому ним виконувалися обовязки працівника за договором, враховуючи положення ст.233 КЗпП України, яка діяла у редакції до набрання чинності Законом України від 11 липня 2001 року про внесення змін до Кодексу законів про працю України, що набрав чинності з 02 серпня 2001 року, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за пропуском строку про: визнання укладеного 12 січня 1999 року між ОСОБА_3 та Волноваським райводоканалом письмового трудового договору безстроковим, на невизначений строк і діючим, зобовязання відповідача: оформити наказ про прийом за спеціальністю інспектора по контролю за виконанням доручень керівника підприємства підлеглими з 12 січня 1999 року та видати йому копію цього наказу; внесення в трудову книжку усіх відповідних записів про прийом на роботу, про реорганізацію та перейменування підприємства; про видачу належно оформленої копії наказу про звільнення, виконати певні дії (реєстрацію, звіти) стосовно нього, як працівника, сплатити податки та інші обовязкові платежі, про визнання незаконним, протиправним його звільнення з роботи, наказу про звільнення, про скасування наказу про його звільнення з роботи, про поновлення його на роботі, відповідно до посади, яку він займав до звільнення, про стягнення з урахуванням індексації: заборгованості по виплаті заробітної плати за період з лютого 1999 року в сумі 114 939 грн., вихідної допомоги при звільненні, грошової компенсації: за не використані дні щорічної відпустки з 1999 року по 2015 рік в сумі 10 482 грн.; за всі інші премії, заохочування, винагороди, виплати, тощо, передбачені колективними договорами, за період з 1999 року по 2015 рік; за втрату частини заробітної плати у зв'язку з несвоєчасною її виплатою; середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 242 382 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу по день розрахунку, середній заробіток за затримку видачі трудової книжки по день розрахунку.

Оскільки суд дав своє тлумачення укладеного на нормах Кодексу Законів про працю України між сторонами договору та що він має всі ознаки трудового договору і вказаний факт вже встановлено рішеннями інших судів, на які посилається позивач, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову за безпідставністю вимог про визнання зазначеного договору таким, що укладений на нормах Кодексу Законів про працю України, та має всі ознаки трудового договору.

Суд також дійшов висновку про відмову у задоволенні позову за відсутністю підстав в частині покладання матеріальної відповідальності на винну в незаконному його звільненні особу та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб в порушенні його трудових прав, оскільки вимоги, які передують вказаній процесуальній дії судом не розглядались.

Враховуючи час введення в дію положення ст. 237-1 КЗпП України - 13 січня 2000 року, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди за відсутністю підстав.

Суд також дійшов висновку про відсутність підстав, передбачених ст.88 ЦПК України, про відшкодування позивачу судових витрат.

Проте з висновком суду в частині відмови у задоволенні позовів ОСОБА_3 про визнання укладеного 12 січня 1999 року письмового трудового договору безстроковим трудовим договором, зобовязання відповідача видати довідку про його роботу на підприємстві та про розмір заробітної плати в частині відшкодування моральної шкоди, а також у відмові вимог про відшкодування судових витрат, погодитися не можна з наступних підстав.

За ч.1 статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Сторонами трудового договору є працівник та власник підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Між тим трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було допущено до роботи.

Приймаючи до уваги зміст укладеного 12 січня 1999 року «трудового договору» (т.1 а.с.7, 8), відповідно до якого ОСОБА_3, як працівник, прийняв на себе виконання обовязків інспектора з контролю виконання доручень керівника підприємства підлеглими, а Волноваський райводоканал, як роботодавець, прийняв на себе обовязки, зокрема, створити працівнику умови, що необхідні для виконання його обовязків, відповідно до КЗпП України, сплачувати заробітну плату в розмірі 200 грн. на місяць, що вказаний «трудовий договір» набирає чинності з дня його підписання та діє до його розірвання (безстроковий договір) на підставі КЗпП України або шляхом письмового повідомлення однією із сторін іншої про намір розірвати договір (без зазначення причин) не менш ніж за один місяць до розірвання, а також обставин фактичного допуску працівника до виконуваної роботи, нарахування йому заробітної плати та відрахувань підприємством податків та обовязкових платежів в структурі отриманої позивачем оплати, суд дійшов правильного висновку про те, що між сторонами виникли трудові відносини на підставі норм КЗпП України.

Оскільки факт укладання 12 січня 1999 року саме безстрокового трудового договору, який регулюється нормами КЗпП України мав місце, і зазначені обставини були встановлені судом, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання цього договору безстроковим трудовим договором відмовлено безпідставно.

За таких обставин судові рішення в цій частині підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову в цій частині.

Як вбачається з матеріалів справи, підприємство Волноваський райводоканал було створено у результаті реорганізації шляхом перетворення Волноваського районного комбінату комунальних підприємств та зареєстровано на підставі розпорядження Голови Волноваської районної державної адміністрації № 214 р від 14 квітня 1997 року про реорганізацію Волноваського районного комбінату комунальних підприємств (т.4 а.с.29, 30).

Згідно рішення Донецької обласної ради № 4/3-66 від 03 вересня 2002 року Волноваський райводоканал було реорганізовано шляхом приєднання до обласного комунального підприємства «Донецькоблводоканал» в якості структурного підрозділу без права юридичної особи, та перейменовано в Волноваське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства (т.1 а.с.104, 105). Розпорядженням Голови районної державної адміністрації від 19 лютого 2003 року № 134 скасована державна реєстрація Державного комунального підприємства «Волноваський районний водоканал» та визнано, що Державне обласне комунальне підприємство «Донецькоблводоканал» є правонаступником прав та обовязків Державного комунального підприємства «Волноваський районний водоканал» (т.1 а.с.106).

Згідно рішення Донецької обласної ради від 14 вересня 2007 року № 5/11-322 припинена діяльність комунального підприємства «Донецькоблводоканал» шляхом приєднання до комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу». Після приєднання до комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» переходять усі майнові права та обовязки комунального підприємства «Донецькоблводоканал» (т.1 а.с.93, 94).

Відповідно до наказу КП «Компанія «Вода Донбасу» від 19 листопада 2007 року № 65 створені відокремлені підрозділи, у тому числі і Волноваське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу», яке відповідно до Положення № 17 про Волноваське ВУ ВКГ КП «Компанія «Вода Донбасу», затвердженого наказами КП «Компанія «Вода Донбасу» від 19 листопада 2007 року № 65, від 30 січня 2009 року № 17, від 27 червня 2012 року № 142, не є юридичною особою (т.1 а.с.81 87).

Державна реєстрація юридичної особи КП «Компанія «Вода Донбасу» проведена 03 вересня 2007 року, що підтверджується Свідоцтвом про Державну реєстрацію юридичної особи серія АОО № 737046. Підприємство зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 03 вересня 2007 року, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 26 липня 2012 року серія ААВ № 814906 (т.1 а.с.223, 224).

Отже, Волноваське ВУ ВКГ КП «Компанія «Вода Донбасу не є юридичною особою, та не може мати права та нести обовязки реорганізованого Волноваського райводоканалу. Належним відповідачем по справі є КП «Компанія «Вода Донбасу».

12 березня 2013 року та 26 березня 2013 року ОСОБА_3 звернувся до Волноваського ВУ ВКГ КП «Компанія «Вода Донбасу» із заявами, в яких, крім іншого, просив видати довідку про його роботу на підприємстві, із зазначенням в ній спеціальності (посади), часу роботи, розміру заробітної плати (т.2 а.с.87,88).

Листом від 27 березня 2013 року № К-203-099, Волноваське ВУ ВКГ КП «Компанія «Вода Донбасу» відмовило ОСОБА_3 у задоволенні його вимог, викладених у вищезазначених заявах, у тому числі і у видачі довідки про його роботу на підприємстві (т.2 а.с.99) з посиланням на те, що між ними був укладений договір цивільно-правого характеру. Після цього позивач 05 квітня 2013 року звернувся до суду з позовною заявою до Волноваського ВУ ВКГ КП «Компанія «Вода Донбасу» (т.1 а.с.2-6).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині зобовязання відповідача, Волноваське ВУ ВКГ КП «Компанія «Вода Донбасу», видати ОСОБА_3 довідку про його роботу на підприємстві, із зазначенням в ній спеціальності (посади), часу роботи, розміру заробітної плати, суд послався на те, що під час розгляду справи відповідачем надавалась довідка встановленого зразку про виплату сум за угодою від 12 січня 1999 року, яку позивач відмовився отримати, запросивши та отримавши її фотокопію.

Відповідно із положеннями ст. 49 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати.

Як вбачається з матеріалів справи, Волноваське ВУ ВКГ «Компанія «Вода Донбасу» надало довідку про те, що позивач з 12 січня 1999 року по 09 лютого 1999 року надавав послуги Волноваському райводоканалу в якості інспектора по контролю за виконанням доручень керівника підприємства підлеглими, згідно цивільно правової угоди від 12 січня 1999 року, нарахована сума винагороди за угодою склала 260 грн., а також надало довідку встановленого зразка про виплату сум за цією угодою (т.2 а.с.137, 138).

Оскільки під час розгляду справи було встановлено, що між Волноваським райводоканалом та ОСОБА_3 на підставі укладеного «трудового договору» від 12 січня 1999 року виникли трудові відносини, останній був допущений до виконання роботи в якості інспектора по контролю за виконанням доручень керівника підприємства підлеглими, а надані під час розгляду справи довідки містили в собі інформацію про надання ОСОБА_3 послуг згідно цивільно правової угоди, що не відповідало фактичним обставинам справи, колегія суддів дійшла висновку, що судом необґрунтовано відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні його вимог щодо зобовязання відповідача видати довідку про його роботу на підприємстві, про розмір заробітної плати, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню.

Відповідно до п.4.1., п. 4.2. «трудового договору» від 12 січня 1999 року, договір набирає чинності з дня його підписання і діє до його розірвання. (Безстроковий договір). Договір розривається на підставі КЗпП України або шляхом письмового повідомлення однією стороною другу про бажання розірвати договір (без зазначення причин), не менш за 1 (один) календарний місяць до дати розірвання. Розмір та порядок виплати заробітної плати визначений сторонами у п.3.2., п.3.3. цього договору у розмірі 200 грн., з яких 100 грн. виплачується до 4 числа та 100 грн. виплачується до кінця кожного календарного місяця (т.1 а.с.7,8).

09 лютого 1999 року ОСОБА_3 звернувся до начальника Волноваського райводоканала із заявою, в якій виклав прохання призупинити дію трудового договору у звязку із хворобою «робітника (ОРЗ) і не виконанням «Роботодавцем» умов договору (оплата до кожного 4-го числа місяця. Дія призупинення договору закінчується до усунення зазначеного вище (т.1 а.с.200).

Листом за вихідним № 32 від 11 лютого 1999 року, Волноваський райводоканал, повідомив ОСОБА_3 про розгляд його листа від 09 лютого 1999 року, запропонував отримати залишок суми за договором та про розірвання договірних відносин внаслідок відсутності обєму робіт (т.2 а.с.139).

Таким чином, дія трудового договору між Волноваським райводоканалом та ОСОБА_3 була припинена 11 лютого 1999 року у спосіб передбачений «трудовим договором» від 12 січня 1999 року, шляхом письмового повідомлення Волноваським райводоканалом робітника, яке було направлено за адресою, зазначеною ОСОБА_3 під час укладання цього договору, а саме: АДРЕСА_1.

Як пояснили в суді представник відповідача КП «Компанія «Вода Донбасу» ОСОБА_5 та третя особа, після направлення ОСОБА_3 листа про припинення трудового договору та направлення Волноваським райводоканалом останньому листа про розірвання трудового договору, позивач ніякої роботи не виконував, на роботу не виходив, заробітна плата йому не нараховувалась та не виплачувалась.

З огляду на наведене вище, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 про зобовязання відповідача видати довідку про його роботу у Волноваському райводоканалі та про розмір заробітної плати підлягають задоволенню частково, а саме в частині зобовязання КП «Компанія «Вода Донбасу» видати довідку ОСОБА_3 про його роботу у Волноваському райводоканалі роботу інспектором по контролю за виконанням доручень керівника підприємства підлеглими з 12 січня 1999 року по 11 лютого 1999 року і розміром заробітної плати в сумі 200 грн. в місяць.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що трудові відносини між сторонами не були припинені, що він продовжував виконувати свої обовязки та працює до цього часу, отримував частково заробітну плату «бартером», являються безпідставними та не підтверджуються матеріалами справи.

Так з Акту перевірки № 05-32-012/0031 від 19 травня 2010 року Територіальної державної інспекції праці Державного департаменту нагляду за додержанням законодавства про працю вбачається, що відповідно до книги по нарахуванню заробітної плати працівникам за січень місяць 1999 року, ОСОБА_3 в січні місяці 1999 року було нараховано 260 грн., відраховано із заробітної плати до пенсійного фонду у розмірі 5,2 грн., податковий податок у розмірі 52 грн. та до центру зайнятості - 1,3 грн. та зазначено, що видано через касу 150 грн.. Всього утримано 208,50 грн. і залишок до видачі складає 51,50 грн.

Із наданої ксерокопії відомості нарахування зарплати за грудень місяць 2003 року за списком значиться прізвище ОСОБА_3 і по залишку коштів, через касу проведено 51,50 грн., сальдо на кінець місяця 0 грн. Документів підтверджуючих виплату 150 грн. і 51,50 грн. адміністрацією Управління не надано (т.2 а.с.48-50).

Встановлені під час перевірки обставини підтверджуються наданими до матеріалів справи копіями відомостей нарахування зарплати за грудень місяць 2003 року та бухгалтерських проводок (т.2 а.с.100-104).

Даних про нарахування заробітної плати ОСОБА_3 за інший період та відрахувань з неї, матеріали справи не місять, і таких обставин перевіркою, проведеною Територіальною державною інспекцією праці Державного департаменту нагляду за додержанням законодавства, не встановлено.

Більш того, під час розгляду справи судом першої інстанції, були оглянуті матеріали цивільної справи № 220/1501/14-ц за позовом ОСОБА_3 до Волноваської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Донецькій області № 120 (далі ВВК) про стягнення заробітної плати, повного розрахунку при звільненні, компенсацій, індексацій та зобовязання виконати певні дії, відшкодування моральної шкоди, а саме трудової книжки на імя ОСОБА_3, відповідно до записів якої, останній в 2009 році працював в СТОВ «Відродження», а в серпні вересні 2014 року працював у ВВК.

Факт роботи в цьому закладі та підприємстві, ОСОБА_3 не заперечував в суді першої інстанції (т.3 а.с.222-224, 241, т.4 а.с.139-141, 142,143).

Згідно ст. 233 КЗпП України, в редакції яка діяла станом на час виникнення між сторонами трудових відносин, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного (міського) суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Встановлений частиною другою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу або прокурора.

Як розяснено в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», з наступними змінами (далі Пленум ВСУ), встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін. При пропуску передбаченого ст. 225 КЗпП десятиденного строку без поважних причин необхідності у з'ясуванні інших обставин справи не має.

Отже, відповідно до положень ст.233 КЗпП України та вищенаведених розяснень Пленуму ВСУ, суд зясовує не лише причини пропуску зазначеного строку, а й усі обставини справи, права та обовязки сторін. При необґрунтованості вимог суд відмовляє в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки вони стосуються захисту порушеного права. При обґрунтованості вимог і поважності причин пропуску звернення до суду, суд поновлює пропущений строк на звернення за вирішенням трудового спору і вирішує його по суті. При пропуску строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає неможливим його поновити, та зазначає, що відмовляє в позові саме з цих підстав, не аналізуючи в рішенні обґрунтованості вимог по суті.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про зобовязання відповідача оформити належним чином наказ про його прийом на роботу, видати копії наказів про прийом на роботу, звільнення з роботи, внести записи до трудової книжки; про визнання протиправним, незаконним його звільнення з роботи та наказу про його звільнення, скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення його на роботі; стягнення з відповідачів на його користь з урахуванням індексації грошових сум: вихідної допомоги при звільненні, грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, всіх інших премій, заохочувань, винагород, виплат, що належать ОСОБА_3, заборгованості виплати заробітної плати з лютого 1999 року, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, середнього заробітку за час вимушеного прогулу незаконно звільненого працівника, середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, оскільки позивач звернувся до суду після спливу місячного і тримісячного строку, встановленого ст.233 КЗпП України (в редакції закону яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), із заявою про поновлення цього строку, з наведенням поважності причин пропуску строку, до суду не звернувся.

Погоджуючись з таким висновком суду, колегія суддів виходить з тих обставин, що ОСОБА_3 дізнався про припинення з ним трудових відносин (розірвання трудового договору) в лютому 1999 року, оскільки в цей період звернувся до Волноваського райводоканалу із заявою про призупинення дії трудового договору у звязку із хворобою, на роботу не виходив і не виконував свої трудові обовязки, заробітну плату не отримував і протягом тривалого часу не звертався як до Волноваського райводоканалу, так і до відповідачів з приводу невиплати йому заробітної плати.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач дізнався про невиплату йому заробітної плати лише в червні 2010 року, отримавши відповідь головного державного інспектора праці Територіальної державної інспекції праці у Донецькій області, і щодо права працівника звернутися з позовом про стягнення заробітної плати без обмеження будь-яким строком, являються необґрунтованими, оскільки ОСОБА_8 працював у Волноваському райводоканалі протягом місяця, знав розмір заробітної плати, який передбачений «трудовим договором», укладеним в письмовій формі, який був визначений у твердій грошовій сумі. Листом № 32 від 11 лютого 1999 року Волноваський райводоканал йому пропонував отримати залишок заробітної плати. А отже позивач знав про порушення його права на своєчасне отримання заробітної плати в лютому 1999 року.

Крім того, відповідно із положеннями ст.233 КЗпП України в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, працівник міг звернутися до суду з позовом про стягнення заробітної плати в тримісячний строк, з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права.

Оскільки трудові відноси між Волноваським райводоканалом та ОСОБА_3 були розірвані у спосіб, передбачений п. 4.2. «трудового договору» від 12 січня 1999 року, відповідно до якого трудовий договір розривається на підставі КЗпП України або шляхом письмового повідомлення однією стороною другу про бажання розірвати договір, і позивачу, на його пропозицію призупинити дію договору, було направлено лист з повідомленням про розірвання договірних відносин, і які фактично і були розірвані в цей період, колегія суддів не погоджується і з доводами апеляційної скарги в тій частині, що строк звернення до суду слід вираховувати з дня отримання ним копії наказу про звільнення.

Не можна погодитися і з доводами апеляційної скарги щодо ухвалення судових рішень у порушення норм процесуального права, оскільки судовий розгляд справи проведено відповідно до глави 4 ЦПК України, судом зясовувались всі обставини справи та перевірялись їх доказами, проведена стадія дебатів. Вступна та резолютивна частини рішення и додаткове рішення проголошено судом негайно, після виходу з нарадчої кімнати.

Відсутність в суду спеціально обладнаної нарадчої кімнати не може бути підставою для скасування ухвалених судом рішень внаслідок порушення таємниці нарадчої кімнати.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що під час складання повного тексу, мотивувальної частини рішення, головуючий по справі розглядав інші справи та виконував обовязки голови суду, що не було проголошено повний текст рішення суду, не ґрунтуються на нормах цивільного процесуального законодавства та не свідчать про порушення таємниці нарадчої кімнати.

Як вбачається з журналів судового засідання та записів фіксування судових засідань технічними засобами, розгляд справи по суті почався 16 квітня 2015 року при секретарі Бридня О.П., головуючим було розяснено право на відвід (т.3 а.с.164) і наступні судові засідання проведені за участю цього секретаря (т.3 а.с.186, 210, 222, 241, т.4 а.с.7, 34).

Доводи апеляційної скарги щодо зміни секретарів судового засідання під час розгляду справи і не розяснення права на їх відвід, являються неспроможними, оскільки розгляд справи 25 лютого 2015 року, 10 березня 2015 року та 02 квітня 2015 року був відкладений і почався лише 16 квітня 2015 року (т.3 а.с.135, 141, 156).

Відповідно із положеннями ст.27 ЦПК України, брати участь у судових засіданнях є правом осіб, які беруть у справі, а тому посилання позивача на те, що судом розглянуто справу за відсутністю всіх учасників судового розгляду та третьої особи, являється безпідставним.

Згідно з ч.1 ст.50 ЦПК України свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи.

Факт роботи, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у Волноваському ВУ ВКГ КП «Компанія «Вода Донбасу», які були допитані в суді в якості свідків, не може свідчити про те, що їх пояснення являються неналежними доказами. Вказані свідки були попереджені про кримінальну відповідальність, приведені до присяги (т.3 а.с.220, 221) та їх пояснення узгоджуються з матеріалами справи.

Не можуть бути підставою для скасування рішення і ті обставини, що в описовій частині рішення судом невірно викладені його вимоги щодо відшкодування судових витрат, оскільки в резолютивній частині рішення позивачу було відмовлено у відшкодуванні судових витрат в обємі і розмірі, викладених ним в заяві від 10 вересня 2015 року (т.4 а.с.12 18).

Згідно вимог ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться, якщо порушення його законних прав привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і потребували від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Обґрунтовуючи свій позов про відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_3 вказував, що співвідповідачі систематично грубо порушують його конституційні та трудові права, чим спричиняють моральні страждання, що також впливає на стан його здоровя. Він позбавлений матеріального забезпечення, що також призводить до моральних страждань, зазначив при цьому, що кожний з відповідачів заподіяв йому моральну шкоду, яку він оцінює по 6090 грн.

Розглядаючи справу в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди у визначеному ним розмірі. Крім того, Волноваське ВУ ВКГ КП «Компанія «Вода Донбасу» не може нести відповідальність за заподіяну позивачу моральну шкоду, оскільки не являється юридичною особою.

Разом з тим, з урахуванням того, що відповідачем КП «Компанія «Вода Донбасу» порушувались трудові права позивача, оскільки не визнавались ті обставини, що між останнім та Волноваським райводоканалом в січні 1999 року виникли трудові відносини, не видавалась довідка про його роботу на підприємстві за трудовим договором, колегія суддів вважає, що йому завдано моральну шкоду. З урахуванням обставин справи, характеру та глибини душевних страждань, виходячи з принципу розумності та справедливості, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з відповідача КП «Компанія «Вода Донбасу» на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 200 грн.

Колегія суддів не може не погодитися і з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовів ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємством внаслідок його незаконного звільнення, оскільки судом не встановлено обставини заподіяння відповідачами матеріальної шкоди у звязку зі звільненням позивача, позивачем безпідставно заявлені такі вимоги, без зазначення особи, яка повинна нести матеріальну відповідальність і вона не притягалась в якості відповідача по даній справі.

Приписами ст.237 КЗпП України на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, покладається обовязок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації лише у звязку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи.

З огляду на зазначене та вимоги закону, колегія суддів вважає, що рішення суду та додаткове рішення, як такі що не відповідають вимогам ст.ст.10, 60, 214-215 ЦПК України, ст.ст. 21, 49, 237-1 КЗпП України, підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовів ОСОБА_3 до КП «Компанія «Вода Донбасу» про визнання укладеного 12 січня 1999 року письмового трудового договору безстроковим трудовим договором, в частині зобовязання видати довідку про його роботу у Волноваському райводоканалі інспектором по контролю за виконанням доручень керівника підприємства підлеглими та про розмір заробітної плати та про відшкодування моральної шкоди, з ухваленням в цій частині рішення про часткове задоволення цих позовних вимог.

У звязку з частковим задоволенням позовних вимог, відповідно до положень ст.ст.85, 88 ЦПК України, підлягають і частковому задоволенню вимоги ОСОБА_3 про відшкодування судових витрат.

Згідно ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.85 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати.

Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Граничні розміри компенсації за судовими рішеннями витрат сторін та їх представників, що повязані з явкою до суду, із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведення судових експертиз, витрат, повязаних з проведенням огляду доказів за місцезнаходженням та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду, відповідно до статей 85-87 ЦПК України визначено постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави», із змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 127 від 22 лютого 2012 року.

Відповідно до п.5 вказаної постанови витрати повязані з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, її представникові не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження.

Пунктом 3 додатку до постанови встановлено, що за відрив від звичайних занять - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення у звязку з явкою до суду граничний розмір обчислюється пропорційно до розміру мінімальної заробітної плати і не може перевищувати її розмір, обчислений за фактичні години відриву від звичайних занять.

Граничний розмір добових витрат на відрядження закріплений абз.4 пп.140.1.7 ст.140 Податкового кодексу України та знаходиться в прямій залежності від розміру мінімальної заробітної плати, станом на 1 січня звітного податкового року. Розмір витрат в межах України становить 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, в розрахунку за кожен календарний день.

Станом на 1 січня 2013 року розмір мінімальної заробітної плати становив 1147 грн., станом на 1 січня 2014 року та на 1 січня 2015 року 1218 грн.

Таким чином, розмір витрат на відрядження на один календарний день на особу у 2013 році складає 229 грн. 40 коп., у 2014, 2015 роках 243 грн.60 коп.

ОСОБА_3 для прийняття участі у справі в якості позивача переїжджав до іншого населеного пункту, оскільки проживає в смт.Новотроїцьке, і приймав участь з 20 травня 2013 року по 02 листопада 2015 року у 26 судових засіданнях, що підтверджується матеріалами справи, а тому він має право на сплату за рахунок відповідача КП «Компанія «Вода Донбасу» добових, розмір яких, у звязку з частковим задоволення позовних вимог, становить 731 грн.76 коп. (8 поїздок х 229,40 грн. + 18 поїздок х 243,60 грн. = 6220 грн. : 17 позовних вимог х 2).

Враховуючи фактичний час відриву ОСОБА_3 від звичайних занять за вказаний вище період, що відповідно до журналу судових засідань становить 24 год. 36 хв., розмір компенсації за відрив від звичайних занять, який також підлягає стягненню з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних, становить 20 грн.06 коп.(4 год.44 хв. х 6,68 грн. + 3 год. 46 хв. х 7,30 грн. + 3 год.25 хв. х 7,30 грн. + 7 год.59 хв. х 7,29 грн. + 4 год.42 хв. х 8,29 грн. = 140,62 грн. : 17 х 2).

Відповідно до ч.1 ст.85 ЦПК України витрати, повязані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що витрати повязані з переїздом до іншого населеного пункту стороні не відшкодовуються.

Отже правові підстави для відшкодування позивачу 583 грн.70 коп. витрат, повязаних з явкою до суду (транспортні), відсутні.

Підстави, передбачені законом для відшкодування позивачу 28 грн.32 коп. витрат, повязаних з відправкою поштової кореспонденції до суду, також відсутні, оскільки вони, відповідно до положень ст.79 ЦПК України, не належать до складу витрат, повязаних з розглядом справи.

У звязку із частковим задоволенням позовних вимог ОСОБА_3, відповідно до ст.ст.80, 88 ЦПК України, судовий збір, від сплати якого позивач відповідно до Закону України «Про судовий збір» був звільнений при подачі позову та апеляційної скарги, підлягає стягненню з КП «Компанія «Вода Донбасу» в дохід держави на розрахунковий рахунок 0015, код бюджетної класифікації доходів: 22030001 «Судовий збір (Державна судова адміністрація України)», МФО 834016, Банк: ГУ ДКСУ у Донецькій області, , отримувач: Артемівське УК /м.Артемівськ/22030001, призначення платежу: судовий збір Апеляційний суд Донецької області (м.Маріуполь) , судовий збір у розмірі 1023 гривень 12 копійок (487,20 грн. + 535,92 грн.).

В решті рішення відповідає нормам матеріального і процесуального права і підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В и р і ш и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 10 вересня 2015 року та додаткове рішення цього ж суду від 02 листопада 2015 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 до Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» про визнання укладеного 12 січня 1999 року письмового трудового договору безстроковим трудовим договором, в частині зобовязання видати довідку про його роботу на підприємстві та розмір заробітної плати і в частині відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди та судових витрат скасувати. Позов в цій частині задовольнити частково.

Визнати укладений 12 січня 1999 року між Волноваським райводоканалом та ОСОБА_3 «трудовий договір» безстроковим трудовим договором, дія якого припинена 13 лютого 1999 року.

Зобовязати Комунальне підприємство «Компанія «Вода Донбасу» видати ОСОБА_3 довідку про його роботу у Волноваському райводоканалі інспектором по контролю за виконанням доручень керівника підприємства підлеглими з 12 січня 1999 року по 13 лютого 1999 року і розміром заробітної плати в сумі 200 гривень в місяць.

Стягнути з Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» на користь ОСОБА_3 у відшкодування моральної шкоди 200 (двісті) гривень, у рахунок компенсації за відрив від звичайних занять 20 (двадцять) гривень 06 копійок, добових 731 (сімсот тридцять одну) гривню 76 копійок.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» в дохід держави на розрахунковий рахунок 0015, код бюджетної класифікації доходів: 22030001 «Судовий збір (Державна судова адміністрація України)», МФО 834016, Банк: ГУ ДКСУ у Донецькій області, , отримувач: Артемівське УК /м.Артемівськ/22030001, призначення платежу: судовий збір Апеляційний суд Донецької області (м.Маріуполь) , судовий збір у розмірі 1023 гривень 12 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання чинності безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т.Б.Ткаченко

Судді: Л.І.Песоцька

ОСОБА_2