Справа № 310/1985/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

17 грудня 2015 року Бердянський міськрайонний суд

У складі: головуючого судді Троценко Т. А.

При секретарі: Корнієнко М. Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бердянську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення коштів,

Встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в порядку ЗУ «Про захист прав споживача», де вказав, що 14. 02. 2015 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» укладено договір фінансового лізингу № 001195 з додатками, предметом лізингу згідно з яким є автомобіль Hyundai Sonata Express.

За умовами договору лізингодавець бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність та придбати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на умовах, передбачених договором.

14. 02. 2015 року він перерахував 25 000 грн. у якості першого внеску за укладеним договором на рахунок відповідача, проте невдовзі виявилося, що вказаний платіж є адміністративним платежем, а не першим внеском і частковою оплатою вартості автомобілю, як він вважав після розяснення представника відповідача.

Він підписав договір на умовах, визначених відповідачем, але не мав можливості детально з ним ознайомитися, оскільки представник ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» спонукала його швидше його підписувати, мотивуючи це тим, що на неї чекають і інші особи, які бажають підписати такий договір.

Після цього відповідач відмовився передавати предмет лізингу, посилаючись на те, що договором передбачено передачу автомобілю протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з момент сплати адміністративного платежу, 50 % від вартості автомобіля, комісії за передачу предмету лізингу, а 25 000 грн. це лише адміністративний платіж. Представником компанії було видано йому рахунок до сплати ще 48650 грн. як першого внеску по лізинговому договору.

Таким чином, його було введено в оману щодо умов виконання цього договору, а після вивчення самого договору він зрозумів, що гроші йому назад не повернуть, а умови розірвання договору не передбачено взагалі, і це є порушенням прав споживача.

Вважає, що умови договору є несправедливими, а саме п. 1. 8 договору, який передбачає, що незалежно від наявності у продавця предмету лізингу, вказаного лізингоодержувачем в даному договорі, та за бажанням лізингоодержувача, сам предмет лізингу може бути змінений на інший предмет лізингу до моменту купівлі предмету лізингу. Ця норма є незаконною та такою, що порушує принцип добросовісності, приводить до дисбалансу договірних відносин.

Пункти 5. 5. і 5. 6 договору суперечать один одному, а саме лізингоодержувач у разі неповідомлення лізингодавця не має права робити зміни, і в той же час зобов»язаний це робити, що є несправедливим відносно лізингоодержувача, адже він не має змоги відшкодувати витрати, зроблені у звязку зі змінами предмету лізингу згідно законодавства, і це йде на користь лізингодавця.

Несправедливими також є п. п. 5.7, 10.5,10.11,12.4 Договору.

Крім того, договором не передбачено жодної санкції щодо лізингодавця у разі порушенням ним умов та строків договору, що призводить до дисбалансу договірних відносин.

Укладеним договором порушуються п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» - про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50 відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов»язань за договором. Пунктом 10. 15 передбачені такі умови, що лізингоотримувач взагалі позбавлений можливості повернути сплачені кошти ( більше 50% вартості предмету лізингу), що є порушенням прав споживача.

Пунктом 3. 2. 6 договору відповідач надав собі право розірвати договір на власний розсуд, не попередивши при цьому лізингоодержувача, без з»ясування причин та обставин, не надавши можливості пояснити ситуацію, однак споживачеві така можливість не надається.

Пунктом 3. 2. 7 договору лізингодавець звільнив себе від відповідальності стосовно надання предмету лізингу, та може залишити собі кошти лізингоодержувача незаконно.

Пунктом 12. 7 відповідач має право достроково припинити дію договору та вимагати повернення предмету лізингу ( в різних випадках на свій розсуд), що є несправедливим відносно споживача і порушує п. 6 ч.3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Пунктами 9.4 10. 13 порушуються умови п. 13 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» - про визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладання договору.

Крім того, п. 1. 4 договору зазначено, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмету лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець. Однак у договорі лізингу відсутні будь які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має право звернутись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Цей пункт суперечить ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця перед лізингоодержувачем, що також є несправедливим.

Крім того, існує істотна зміна становища при виконанні боргових зобовязань, із підвищенням курсу іноземної валюти сума боргу, яку має сплатити споживач, значно виросла, у звязку з чим значно погіршився його фінансовий стан.

Просить визнати договір фінансового лізингу № 001195 з додатками, укладений 14 лютого 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» і ним недійсним і стягнути з відповідача на його користь сплачені ним у якості першого внеску 25 000 грн.

В судовому засіданні представники відповідача за довіреністю ОСОБА_2 і ОСОБА_3 підтримали позовні вимоги і пояснили, що ОСОБА_1 у засобах масової інформації знайшов рекламне оголошення ТОВ "Лізингова компанія "АвтоФінанс", в якому йшлося про швидке отримання транспортного засобу в лізинг на привабливих умовах та з мінімальним пакетом документів. 16 лютого 2015 року він звернувся до відділення ТОВ "Лізингова компанія "АвтоФінанс" в місті Києві для придбання автомобілю HYUNDAI SONATA з певною розстрочкою платежів.

В усній формі представник компанії роз'яснила, що такий автомобіль є в наявності, але ціна його вже сьогодні значно підвищилась. Але компанія може підти на певні поступки і укласти договір не 16 лютого 2015р., а 14 лютого 2015р. В такому разі ціна автомобілю буде складати 27 792,45 долларів США. Для укладення договору потрібно здійснити перший внесок за договором в розмірі 73650,00 грн. шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок компанії. Після чого протягом декількох днів ТОВ "Лізингова компанія "АвтоФінанс" передасть в користування предмет лізингу, а після повної сплати суми за договором він зможе отримати вказаний автомобіль у власність.

До оплати першого внеску з договором ознайомитисьпредставник компанії не дала, пояснюючи це тим, що робота з договором проводиться лише з клієнтами компанії під час його підписання та після оплати першого внеску, а також запевнила в тому, що всі істотні умови договору вона пояснила і саме тому нема необхідності ознайомлюватись з текстом договору та спонукала як найшвидше прийняти рішення, адже всі договори номерні і її вже чекають інші клієнти, які теж бажають укласти договори. ОСОБА_1 було запропоновано сплатити перший внесок в найближчому банківському відділені та укласти договір, однак, такої суми в нього не було в наявності, і він попередив представника компанії, що зможе оплатити лише 25000,00 грн.

Представником компанії було надано рахунки для здійснення оплати по договору, в розмірі 25000,00 грн. і 48650,00 грн. Відповідно до наданих рахунків: призначення платежу- перший внесок по договору №001195 від 14.02.2015р. 16.02.2015р. він здійснив оплату рахунку та сплатив 25000,00 грн. із зазначенням призначення платежу "Перший внесок по договору"(Квитанція №0.0.349523319.1). Після сплати представник роздрукувала договір для підписання. Йому було роз'яснено, що предмет лізингу буде переданий йому після сплати залишку 48 650,00 грн., що буде складати 10% від вартості автомобілю.

Після того як ОСОБА_1 прибув додому та детально ознайомився з умовами договору, стало зрозуміло, що на справді договором передбачено передачу автомобіля протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати адміністративного платежу, сплати 50% від вартості предмету лізингу, комісії за передачу предмету лізингу, а сплачена ним сума є лише частковою сплатою адміністративного платежу за оформлення договору. Таким чином, під час попередніх переговорів з представником компанії ОСОБА_1 було введено в оману стосовно умов договору.

Також, після детального вивчення умов договору йому стало зрозуміло, що сплачені кошти в добровільному порядку компанія не поверне. Оскільки, п.12.1 ст.12 Договору фінансового лізингу №001195 від 14 лютого 2015р. передбачено, що в разі розірвання договору за ініціативою лізингоодержувача адміністративний платіж поверненню не підлягає.

Оскільки вказаний договір порушує принцип добросовісності, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін, завдають шкоди споживачеві, він на підставі ст. ст. 215,216, ч. 1 ст. 220 ЦК України просить визнати договір недійсним, зобовязавши відповідача повернути гроші в сумі 25 000 грн.

Представник відповідача за довіреністю ОСОБА_4 до суду не явився, про день слухання справи сповіщений, у запереченнях просить у задоволенні позовних вимог відмовити і вказав на те, що посилання позивача на несправедливість умов договору лізингу, а саме пунктів 1.8, п. 5.5, п. 5. 7 Договору не відповідає дійсності, оскільки позивач не врахував положення п. 13. 1 договору лізингу, які передбачають при настанні форс мажорних обставин відкладення виконання обовязків за договором на період дії таких обставин.

Позивач не довів яким чином п. 10. 5 договору суперечить діючому законодавству, бо в цьому випадку не має місця одностороннього порядку зміни лізингових платежів, оскільки йдеться про обставини, що не залежать від волі сторін, а зміна розміру лізингових платежів оформлюється додатковою угодою до договору.

Пункт 10.11 договору не суперечить положенням ч. 4 ст. 762 ЦК України і не виключає застосування позивачем вимог цих положень законодавства.

Пункт 10. 15 договору містить порядок оформлення зміни розмірів лізингових платежів шляхом укладання додаткової угоди і передбачає права відмови позивача від підписання такої угоди, що відповідає вимогам ст. 627 ЦК України щодо принципів свободи договору.

Умова про неповернення раніше сплачених позивачем лізингових платежів при розірванні договору є справедливою, оскільки дає можливість хоча б частково компенсувати витрати компанії, понесені при придбанні предмету лізингу.

Позивач помилково вважає договір таким, що підпадає під юрисдикцію ЗУ «Про захист прав споживачів», адже регулюється виключно спеціальним Законом України «Про фінансовий лізинг». Право відповідача на розірвання договору лізингу виникає лише у разі порушення його умов позивачем, таким чином, в ньому відсутній дисбаланс прав та обов»язків його сторін.

Крім того, у пунктах 3.2.6, 3.2.7 та 12. 7 договору лізингу передбачено право відповідача розірвати договір не на власний розсуд, а лише внаслідок невиконання позивачем умов цього договору, тому не можна вести мову про несправедливість умов договору.

Позивач не навів доказів того, що умови договору лізингу порушують принцип добросовісності та завдають йому якоїсь шкоди.

Адміністративний платіж відповідає вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг», який передбачає, що лізингові платежі можуть включати в тому числі суму, яка відшкодовує частину вартості предмету лізингу та витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу.

У звязку з необґрунтованістю вимог позивача просить у їх задоволенні відмовити.

Вислухавши представників позивача, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_1, виходячи з наступного.

Як вбачається з копії договору 14. 02. 2015 року між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_1 укладено договір фінансового лізингу № 001195 з додатками, предметом лізингу згідно з яким є автомобіль Hyundai Sonata Express вартістю 27 792,45 доларів США,що вказано у додатку № 2 до договору.

За умовами договору лізингодавець бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність та придбати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на умовах, передбачених договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору та згідно з положенням чинного законодавства.

На виконання умов договору позивачем було перераховано 25 000 грн. як перший внесок за вказаний автомобіль, що підтверджено квитанцією від 14. 02. 2015 року, сплаченої відповідно до рахунку № 3.

ОСОБА_1 у позовній заяві вказує на порушення його прав як споживача послуг і просить визнати вказаний договір недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України, яка передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Вказаний договір не відповідає ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», згідно якому лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в)компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу".

Цей перелік є вичерпним.

Адміністративний платіж не є ані сумою, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, ані платежем, як винагородою лізингодавцю за отримане у лізинг майно, ані компенсацією відсотків за кредитом, оскільки ці платежі включені до Лізингового платежу в розумінні п.10.1 Договору фінансового лізингу №001195 від 14 лютого 2015р.

В договорі та додатках до нього лізингодавець порушив норму ЦК України, яка розрізняє валюту зобов'язання та еквівалент зобов'язання.

Ст. 524 ЦК України передбачає, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Тобто відповідно до ст.524 ЦК України допускається визначення еквіваленту зобов'язання у іноземній валюті, а не навпаки.

Однак у спірному договорі зобов'язання визначено саме в іноземній валюті, а не в еквіваленті.

Крім того, ч. 2 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" не передбачає можливості отримання винагороди лізингодавця в залежності від курсу валютної конвертації, підстави для проведення якої відсутні.

Як наслідок,посилання в договорі фінансового лізингу на курс долара та прив'язка лізингових платежів до зміни курсу валют є незаконною та порушує ст.524 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п.12.4 Договору - за несвоєчасне внесення лізингових платежів лізингоодержувач зобов'язаний сплачувати лізингодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення, крім того лізингоодержувач зобов'язаний сплачувати проценти за користування чужими коштами в розмірі 3% річних від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Тобто лізингоодержувач за кожен день прострочення повинен сплачувати одразу дві неустойки за одне порушення.

Відповідно до ч.1 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ст.61 Конституції України "Ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення".

Крім того, згідно п. 12.7 та 12.8 з позивачем ще й розривають договір, не повертаючи сплачені кошти.

Крім того, Додатком №1 до Договору, преамбулою договору та іншими пунктами Договору передбачено сплату адміністративного платежу, який не включено до щомісячних лізингових платежів, і є фактично прихованим платежем. Тобто лізингоодержувач повинен сплачувати ще один платіж, розмір якого визначається лише додатком до договору, який має назву: Графік сплати авансового платежу, і який взагалі не передбачений Законом України "Про фінансовий лізинг".

Отже, ОСОБА_1 не погодив реальний розмір лізингових платежів, оскільки Договір містить одні суми платежів, а додатками передбачені зовсім інші, і таким чином вводить в оману стосовно їх реального розміру.

Таким чином при укладенні вказаного договору сторонами не було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору.

Крім того, відповідачем при укладанні спірного договору порушено ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яка містить перелік несправедливих умов договору, який не є вичерпним. Так, для визнання умов договору несправедливими необхідно встановити порушення принципу добросовісності ( п. 6 ч. 1 ст. 3, ст.. 509 ЦК України), той факт, що умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін, та умови договору завдають шкоди споживачеві.

Суд вважає, що позивач довів, що пункти 5.7,9.4,10.13,12.1,10.15,10.5,1.4,10.11 призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; пункти 3.2.6, 3.2.7,12.7,1.8 договору надають право лізингодавцю діяти на свій власний розсуд, не надаючи такої змоги лізингоодержувачу;. і в результаті укладання цього договору позивачу було завдано матеріальну шкоду на суму 25 000 грн., і з урахуванням того, що розірвати договір до моменту сплати у повному обсязі адміністративного платежу та авансового внеску договором не передбачено, позивач фактично опинився у лізинговій кабалі.

Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" встановлено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У разі, якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

За змістом ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, тому кожна із сторін такого правочину зобов'язана повернути іншій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 законними, обгрунтованими і такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 203,215,216 ЦК України, ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст. 16 ЗУ "Про фінансовий лізинг", ст. ст. 10,60,212-215 ЦПК України, суд

Вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати договір фінансового лізингу № 001195 з додатками, укладений 14 лютого 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» і ОСОБА_1 недійсним.

Стягнути з «Лізингової компанії «Автофінанс» на користь ОСОБА_1 25 000 грн., і на користь держави судовий збір 250 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення через Бердянський міськрайонний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає чинності після розгляду справи апеляційним судом.

СуддяОСОБА_5