Справа № 2/489/1032/15р.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18 серпня 2015 року Ленінський районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого - судді Спінчевської Н.А.,

при секретарі - Ковальовій С.В.,

за участю позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, представника відповідачки ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення із житлового будинку.

Позивачка вказувала на те, що їй на праві власності належить житловий будинок №3 по провулку 2-му Баштанському в м.Миколаєві. В належному їй будинку прописані та проживають її онуки ОСОБА_6, ОСОБА_7. В будинку також проживають і відповідачі у справі: її донька ОСОБА_3 та чоловік доньки - ОСОБА_4

Між нею та відповідачами у справі постійно виникають конфліктні ситуації. Так, відповідачі виганяють її з будинку, застосовують відносно неї фізичне насильство, у звязку з чим вона змушена лікуватись, звертатись до органів міліції.

Посилаючись на викладені обставини, позивачка просила суд виселити відповідачів із належного їй житлового будинку.

В судовому засіданні позивачка уточнила підстави заявленого позову, вказуючи на те, що такі дії відповідачів свідчать про систематичне порушення ними правил соціалістичного співжиття, які роблять неможливим її проживання із ними в будинку, а тому вони підлягають виселенню із належного їй житла з цих підстав.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позов. Просили про його задоволення.

Відповідачі та представник проти задоволення позову заперечували. Посилалися як на відсутність самих фактів порушень з їх боку, так і відсутність застосування щодо них будь-яких заходів впливу, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачці ОСОБА_8 на праві власності належить житловий будинок № 3, розташований по пров. 2-му Баштанському в м.Миколаєві. В будинку проживають онуки позивачки, а також відповідачі у справі: донька позивачки ОСОБА_3 та її чоловік ОСОБА_4

Сторони у справі знаходяться в неприязних відносинах.

У відповідності до ч.1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні із власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка зазначала на те, що проживання разом із відповідачами в указаному житловому будинку є неможливим внаслідок їх неправомірної поведінки, оскільки вони вчиняють сварки, бійки, завдають її тілесних ушкоджень та погрожують фізичною розправою.

Заперечуючи проти позову, відповідачі посилалися на те, що з серпня 2014 року між ними та позивачкою почали дійсно виникати конфлікти, але тілесних ушкоджень позивачці вони не наносили.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Аналогічне положення містить і частина 4 статті 9 ЖК.

Відповідно до ст. 157 ЖК членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно частини першої ст. 116 ЖК, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Під заходами впливу мається на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Тому, для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій щодо неможливості для інших осіб проживання з ним в одній квартирі, будинку і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу. При цьому, неправомірна поведінка правопорушника повинна створювати об'єктивну, а не суб'єктивну неможливість спільного проживання.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З матеріалів справи вбачається, що попередження про недопустимість порушення правил співжиття відповідачам компетентними органами не виносилось.

Таким чином, суд вважає, що позивачка не надала суду належних, допустимих та достатніх доказів для підтвердження наявності підстав, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України, для виселення відповідачів із будинку.

Враховуючи викладені обставини, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.14, 15, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м.Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Н.А. Спінчевська