Справа № 195/763/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.12.2015 року с-ще Томаківка Дніпропетровської області

Томаківський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Кондус Л.А., при секретарі Горват Н.Є.,

за участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду сел. Томаківка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми за договором позики, третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_3, за позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договорів позики недійсними, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договорів позики удаваними,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення з останнього грошових коштів за договором позики в сумі 7386434,14 грн., а також судових витрат в сумі 3654,00 грн.

02.12.2015 року представник позивача звернувся до суду із заявою про зменшення позовних вимог та просить стягнути з відповідача суму за договором позики 4750239,20 грн.

23.12.2015 року представник позивача вдруге звернувся до суду із заявою про зменшення позовних вимог та просить стягнути з відповідача суму за договором позики 4709036,28 грн., застосувавши до вимог про стягнення пені строку позовної давності 1 рік.

Позивач свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що між ним та відповідачем було укладено два договори позики грошей від 10.01.2012 року, перший договір (надалі договір1) на суму 29000 доларів США, другий договір (надалі договір 2) на суму 17000 доларів США.

Вказані договори було укладено за місцем його мешкання за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до положень п. 1.1., п.2.2. Договору 1 Позикодавець передає у власність Позичальнику гроші в сумі 29000 (двадцять дев'ять тисяч) доларів США, який зобов'язується повернути Позикодавцю таку ж суму грошей в строк до 01 липня 2012 року.

Позивач зазначає, що згідно п. 1.2. Договору 1 на підтвердження отриманої суми, відповідач у справі надав йому розписку від 10.01.2012 року (надалі розписка 1), яка посвідчує факт отримання грошей відповідачем.

Відповідно до положень п. 3.1. Договору 1 у випадку не повернення Позичальником позики Позикодавцю у встановлений договором строк, а саме 01.07.2012 року, Позичальник сплачує пеню в розмірі 0,6 (шість десятих %) відсотки від суми позики за кожен день прострочки до повного повернення суми позики.

Крім того, відповідно до положень п. 1.1., п.2.2. Договору 2 Позикодавець передає у власність Позичальнику гроші в сумі 17000 (сімнадцять тисяч) доларів США, який в свою чергу зобов'язується повернути Позикодавцю таку ж суму грошей в строк до 01 травня 2012 року.

Позивач зазначає, що згідно п. 1.2. Договору 2 на підтвердження отриманої суми, відповідач у справі надав йому розписку від 10.01.2012 року (надалі розписка 2), яка посвідчує факт отримання грошей відповідачем.

Відповідно до положень п. 3.1. Договору 2 у випадку не повернення Позичальником позики Позикодавцю у встановлений договором строк, а саме 01.05.2012 року, Позичальник сплачує пеню в розмірі 0,6 (шість десятих %) відсотки від суми позики за кожен день прострочки до повного повернення суми позики.

Таким чином, позивач зазначає, що він виконав свої обов'язки за Договором 1, Договором 2 та передав відповідачу як Позичальнику грошові кошти в сумі 29000 доларів США та в сумі 17000 доларів США. Тому відповідач повинен повернути йому відповідні суми доларів США.

Позивач також зазначає, що у вересні 2012 року відповідач сплатив йому на погашення боргу за обома договорами 4100 гривень, що на той час становило 513 доларів США.

Представник позивача зазначив розрахунок пені в межах позовної давності виходячи з положень п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦКУкраїни, а також здійснив нарахування боргу з врахуванням положень ст. 625 ЦК України.

З 10.06.2014 р. по 10.06.2015 р. (день подання позову) це 365 днів та з 10.06.2015 року по 02.12.2015 року (день розгляду справи) це 175 днів. 365 + 175 це 540 днів.

За Договором 1 (28744/100 х 0,6) х 540 днів = 93130,56 доларів США.

За Договором 2 (16743/100 х 0,6) х 540 днів = 54247,32 доларів США.

Загальна сума пені за Договорами 1,2 становить 147377,88 доларів США.

Розрахунок 3 відсотків річних:

З 01.07.2012 року по 02.12.2015 року становить 3 роки 5 місяців.

За Договором 1(28744/100 х 3) х 3 роки = 2586,96 доларів США (за 3 роки з 01.07.2012 року по 01.07.2015 року).

(28744/100) х (3/12 х 5)= 359,3 доларів США (з 01.07.2015 року по 02.12.2015 року) Загальна сума 2946,26 доларів США.

За Договором 2(16743/100 х 3) х 3 роки = 1506,87 доларів США (за 3 роки з 01.07.2012 року по 01.07.2015 року.

(16743/100) х (3/12 х 5 місяців)= 209,28 доларів США (з 01.07.2015 року по 02.12.2015 року).

Загальна сума 1716,15 доларів США.

Тобто загальна сума 3 відсотків річних за Договорами 1,2 становить 4662,41 доларів США.

Представник позивача вважає, що відповідач визнав боргові зобов'язання перед позивачем звернувшись до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою про зобов'язання виконати договори позики.

Крім того, відповідач 17.08.2012 року сплатив позивачу частину боргу за обома договорами в сумі 4100 гривень, що на той час становило 513 доларів США.

Також, у вересні 2012 року позивач звернувся з позовом в рамках кримінальної справи до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за обома договорами.

Таким чином, виходячи з положень ст. 264 ЦК України строк позовної давності за вимогами позивача не сплив.

Загальна сума боргу відповідача перед позивачем за Договорами 1,2 (16743+28744+147377,88+4662,41 = 197526,69 доларів СШ, що за курсом НБУ на 01.12.2015 р. (23,84 грн. за 1 долар США)) становить 4709036,28 грн.

Представник відповідача за первісним позовом проти позову заперечує повністю, та в порядку ст. 123 ЦПК України звернувся до позивача за первісним позовом ОСОБА_1 із зустрічним позовом про визнання договорів позики удаваними, мотивуючи наступним.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 зазначає, що укладаючи договори позики від 10.01.2012 року, насправді сторони мали на меті укладення договору про спільну діяльність, а саме ведення спільної підприємницької діяльності щодо реалізації автомобільного масла.

У зв'язку з тим, що станом на січень 2012 року ОСОБА_1 був працівником правоохоронних органів, а саме слідчим СВ Запорізького міського управління ГУМВС України в Запорізькій області, отже не мав право на укладення договору про ведення спільної підприємницької діяльності.

Дана обставина не заперечується й відповідачем за зустрічним позовом, що підтверджується постановою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20.11.20І2р., ухваленою за результатами розгляду матеріалів скарги ОСОБА_2 на постанову слідчого Хортицького Р.О. про відкриття кримінальної справи від 25.09.2012 р.

Отже, насправді сторони уклали договори про спільну діяльність.

Відповідно до ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники), зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Представник позивача за зустрічним позовом зазначає, що оскільки сторони при укладанні договорів позики від 10.01.2015р. мали на меті та насправді уклали договір про ведення спільної підприємницької діяльності, то договори позики від 10.01.2012р. на суму 17 000,00 та 29 000,00 доларів США підлягають визнанню їх удаваними.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 ЦК України, якщо, правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правочином, який вони насправді вчинили.

Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_3 звернулася до суду з вимогами до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання договорів позики від 10.01.2012 року недійсними, мотивуючи наступним.

10.10.2010 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів 10.10.2010 р. зроблено відповідний актовий запис № 1083.

Відповідно до ч.2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Як вже було вище зазначено, договори позики укладені в січні 2012 року, тобто в період перебування відповідача у шлюбі. При цьому звертає увагу суду на той факт, що жодного погодження на укладення вищезазначених договорів позики вона не надавала.

Частиною 2 ст. 65 СК України також передбачено, що дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

У пункті 2 частини 1 статті 31 ЦК України визначено, що правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість.

Таким чином, враховуючи, що предметом оспорюваних договорів позики є грошова сума в розмірі 17000 та 29000 доларів США, вони не можуть бути визнані дрібними побутовими, а тому згода другого з подружжя на укладення такого договору мала бути в тій же формі, в якій укладався договір, тобто в письмовій.

Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5,6 ст.203 цього Кодексу. Перелік вказаних норм включає в себе вимоги про те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов в повному обсязі, оскільки відповідач на момент укладення договорів позики був згоден з умовами даних договорів, він підписував їх добровільно.

Представник позивача надав оригінали розписок та договорів для огляду в судовому засіданні. При цьому представник позивача проти зустрічного позову відповідача за первісним позовом заперечує та вважає, що останнім не надано відповідних доказів на підтвердження своїх вимог, тому просить суд відмовити у їх задоволенні.

Окрім того, він також заперечує проти самостійно заявлених вимог третьої особи ОСОБА_3 про визнання договорів позики від 10.01.2012 р. недійсними, та просить суд відмовити у задоволенні цього позову , застосувавши строк позовної давності, так як строк звернення до суду з заявленими позовними вимогами вже сплив.

Представник відповідача проти первісного позову заперечує повністю, просить застосувати строк позовної давності до договору позики від 10.01.2012 року на суму 17000 доларів США, так як рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18.12.2013 року стосується тільки договору на суму 29000 дол. США. При цьому підтримує зустрічний позов про визнання договорів позики від 10.01.2012 р. удаваними, а також вважає, що заявлені вимоги третьої особи ОСОБА_3 також підлягають задоволенню.

Третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_3 до суду не з'явилася, просить справу розглядати за її відсутності.

Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, заслухавши представників сторін, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми за договором позики підлягає задоволенню з наступних підстав.

10.01.2012 року між сторонами у справі за первинним позовом було укладено два договори позики грошових коштів, перший договір (надалі договір1) на суму 29000 доларів США, другий договір (надалі договір 2) на суму 17000 доларів США, що підтверджується доданими до матеріалів справи договорами.

Відповідно до положень п. 1.1., п.2.2. Договору 1 Позикодавець передає у власність Позичальнику гроші в сумі 29000 (двадцять дев'ять тисяч) доларів США, який зобов'язується повернути Позикодавцю таку ж суму грошей в строк до 01 липня 2012 року.

Згідно п. 1.2. Договору 1 на підтвердження отриманої суми, відповідач у справі надав позивачу розписку від 10.01.2012 року (надалі розписка 1), яка посвідчує факт отримання грошей відповідачем.

Відповідно до положень п. 3.1. Договору 1 у випадку не повернення Позичальником позики Позикодавцю у встановлений договором строк, а саме 01.07.2012 року, Позичальник сплачує пеню в розмірі 0,6 (шість десятих %) відсотки від суми позики за кожен день прострочки до повного повернення суми позики.

Відповідно до положень п. 1.1., п.2.2. Договору 2 Позикодавець передає у власність Позичальнику гроші в сумі 17000 (сімнадцять тисяч) доларів США, який в свою чергу зобов'язується повернути Позикодавцю таку ж суму грошей в строк до 01 травня 2012 року.

Згідно п. 1.2. Договору 1 на підтвердження отриманої суми, відповідач у справі надав позивачу розписку від 10.01.2012 року (надалі розписка 2), яка посвідчує факт отримання грошей відповідачем.

Відповідно до положень п. 3.1. Договору 2 у випадку не повернення Позичальником позики Позикодавцю у встановлений договором строк, а саме 01.05.2012 року, Позичальник сплачує пеню в розмірі 0,6 (шість десятих %) відсотки від суми позики за кожен день прострочки до повного повернення суми позики.

З огляду на вищевикладене суд вбачає, що зі свого боку позивач як Позикодавець виконав свої обов'язки за Договорами, тобто передав відповідачу як Позичальнику грошові кошти в сумі 29000 доларів США за Договором 1, а також передав відповідачу як Позичальнику грошові кошти в сумі 17000 доларів США за Договором 2.

Позивач також зазначає, що у вересні 2012 року відповідач сплатив йому на погашення боргу за обома договорами 4100 гривень, що на той час становило 513 доларів США.

В зв'язку з чим, позивачем зроблено розрахунок пені в межах позовної давності, виходячи з положень п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦКУкраїни, а також здійснено нарахування боргу з врахуванням положень ст. 625 ЦК України.

Посилання відповідача, що ним було сплачено суму в 513 доларів США лише по договору позики на 29000 дол. США і відповідно цього є рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18.12.2012 року, суд вважає безпідставним, так як відповідно наданої суду Ухвали апеляційного суду Запорізької області від 20 лютого 2013 року, предметом позову було зобов'язання стосовно позивача, та розстрочку зобов'язань. Разом з тим ОСОБА_2 зазначав, що він хотів виконати зобов'язання лише по одному договору, і його платіж не стосувався договору на 17000 дол. США, але ніяких додаткових угод, договорів та зобов'язань він з позикодавцем не укладав, що дає підстави позикодавцю вважати, що платіж було здійснено на погашення боргу по обом договорам.

Таким чином, виходячи з положень ст. 264 ЦК України, строк позовної давності за вимогами позивача не сплив.

Загальна сума боргу відповідача перед позивачем за договором 1 та договором 2 (16743+28744+147377,88+4662,41 = 197526,69 доларів СШ, що за курсом НБУ на 01.12.2015 р. (23,84 грн. за 1 долар США)) становить 4709036,28 грн.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику, (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що «1.Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. 2. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом».

Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

До матеріалів справи долучено позивачем розписки від 10.01.2012 р., написані власноручно відповідачем, про отримання ним грошових сум в розмірі 17000 та 29000 доларів США згідно Договорів позики 1,2.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання повинно виконуватись належним чином відповідно до мов договору та вимог цивільного законодавства.

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди.

Тому за таких обставин, враховуючи положення ст. 1046 ЦК України, суд приходить до висновку, що вказані договори позики є укладеними, оскільки грошові кошти дійсно передавались, тобто позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, а доводи відповідача є безпідставними і такими, що спростовуються матеріалами справи. Крім того, факт написання вказаних розписок відповідачем та представником відповідача не оспорювався.

Виходячи з вищенаведеного, суд вважає за необхідне у задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договорів позики удаваними відмовити.

Розглянувши позовні вимоги третьої особи ОСОБА_3, яка заявляє самостійні вимоги до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання договорів позики від 10.01.2012 року недійсними, суд прийшов до наступного.

10.10.2010 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дійсно було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, зареєстрованого у запорізькому міському відділі РАЦС Головного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 1083.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сімї і одержане за договором використано на її потреби.

Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленими договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Якщо інше не встановлено договором або законом (наприклад, якщо договір позики відповідає ознакам безпроцентного договору), позикодавець має право на одержання ще і процентів від суми позики. У разі коли договором не встановлено їх розмір, розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст. 1048 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

За таких обставин суд не може зробити висновок про те, що отримані ОСОБА_2 грошові кошти були витрачені в інтересах сімї, а також не зясовано чи надавала ОСОБА_3 у письмовій формі згоду на укладення договору позики.

Також суд вважає за необхідне застосувати до позову третьої особи ОСОБА_3, яка заявляє самостійні вимоги до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання договорів позики від 10.01.2012 року недійсними, строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, враховуючи положення ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів.

Суд також вважає за необхідне відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача за первісним позовом судовий збір, що був сплачений позивачем при зверненні до суду в сумі 3 654 грн. 00 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 5, 7, 11, 60, 61, 88, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 526, 611, 625,1046 -1050, 1051 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми за договором позикизадовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідент. номер НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2) на користь ОСОБА_1 (зареєстрованого за адресою: 69123, м.Запоріжжя, вул. Авраменко, 16/274) в сумі 4 709 036 грн. 28 коп. (чотири мільйона сімсот девять тисяч тридцять шість гривень. 28 коп.).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 3 654 грн. 00 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договорів позики удаваними - відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договорів позики недійсними - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Томаківський районний суд.

Суддя:/підпис/ОСОБА_4

З оригіналом згідно:

Суддя Л.А.Кондус