Справа №265/5802/15-ц
Провадження №2/265/2411/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 грудня 2015 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді - Козлова Д. О.,

за участі секретаря - Азарової А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання угоди купівлі-продажу удаваною, визнання угоди договором міни, визнання договору міни недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, треті особи: ОСОБА_3, приватний нотаріус ОСОБА_4, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання угоди удаваною, розірвання договору міни та витребування майна з чужого незаконного володіння, посилаючись на те, що 20 лютого 2015 року позивач та відповідач спільно домовились про те, що ОСОБА_1 належну йому на праві власності АДРЕСА_1 обміняє на автомобіль відповідача, «Мерседес Бенц» н/з 193 04 КТ. При цьому відповідач наполягав саме на тому, щоб не укладався договір міни, а запропонував укладення договору купівлі-продажу квартири позивача із оформленням довіреності на ОСОБА_1 на право керування автомобілем відповідача, «Мерседес Бенц» н/з 193 04 КТ. Позивач погодився на умови ОСОБА_2 та 20 лютого 2015 року був укладений договір купівлі-продажу квартири позивача відповідачу, внаслідок чого ОСОБА_2 оформив на ОСОБА_1 довіреність на право керування належним відповідачу автомобілем. В той же час 23 лютого 2015 року позивач, перебуваючи в селищі Авангард Овідіопольського району Одеської області був зупинений працівниками міліції, які виявили заміну номерів кузова в незаводських умовах. В той же день у позивача був вилучений його автомобіль, отриманий від ОСОБА_2, на який згодом був накладений арешт. У теперішній час «Мерседес Бенц» н/з 193 04 КТ позивача перебуває на штраф майданчику в Одеській області. Зазначав, що фактично між ним та відповідачем був укладений договір міни, за яким він обміняв свою квартиру на автомобіль відповідача, на підставі чого на відносини між сторонами повинні розповсюджуватись умови закону про договір міни. При цьому позивач вважає, що ОСОБА_2 порушив суттєві умови договору міни, який був фактично укладений 20 лютого 2015 року між сторонами, бо своїх умов не виконав, не повідомивши позивача про наявні дефекти автомобіля «Мерседес Бенц» н/з 193 04 КТ, про які ОСОБА_1 не знав та не міг знати. В той час як позивач свої зобовязання виконав перед відповідачем у повному обсязі. На підставі переліченого просив суд визнати договір купівлі-продажу АДРЕСА_1 удаваним правочином, а також розірвати договір міни внаслідок порушення істотних умов даного договору. При цьому просив суд витребувати у відповідача спірну квартиру, як з чужого незаконного володіння.

Ухвалою суду від 25 грудня 2015 року вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору міни були залишені без розгляду.

Крім цього під час розгляду справи представником ОСОБА_1, яка діє на підставі договору, ОСОБА_5, було збільшено позовні вимоги, внаслідок чого вона просила суд додатково визнати укладену угоду 20 лютого 2015 року між сторонами договором міни та визнати такий договір міни недійсним, оскільки він був укладений внаслідок обману з боку відповідача. Зазначала, що ОСОБА_2 знав, що автомобіль «Мерседес Бенц» н/з 193 04 КТ перебуває під арештом, тому він не зміг би його обміняти, внаслідок чого навмисно увів в оману позивача, змусивши таким чином укласти його договір купівлі-продажу квартири із оформленням на ОСОБА_1 довіреності на право керування автомобілем.

В судовому засіданні ОСОБА_1 надав пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві, наполягаючи при цьому на задоволені заявлених позовних вимог.

Представник позивача, яка діє на підставі договору, ОСОБА_5, в судовому засіданні вказувала, що відповідач вмовив ОСОБА_1, скориставшись його молодим віком, укласти договір купівлі-продажу квартири позивача, взамін запропонувавши оформити довіреність на ОСОБА_1 на право керування належним відповідачу транспортним засобом. Не заперечувала, що на таку пропозицію ОСОБА_1 погодився добровільно. Однак фактично сторони домовились про обмін квартири позивача на автомобіль відповідача. Доказами цьому є те, що в один, та той же час, в одного й того ж самого нотаріуса між сторонами був оформлений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, яка належить позивачу, та потім довіреність на право керування транспортним засобом. При цьому позивач не сплачував фактично грошових коштів за оформлення довіреності на нього на керуванням автомобілем відповідача, а ОСОБА_2 в свою чергу не платив ОСОБА_1 нічого за придбання у позивача спірної квартири. Додавала, що від позивача ОСОБА_2 приховав інформацію, що автомобіль був з перебитими заводськими номерами. Таким чином вважала, що у судовому засіданні було доведено, що 20 лютого 2015 року між сторонами був укладений фактично договір міни квартири позивача на автомобіль відповідача. Враховуючи, що фактично ОСОБА_2 увів в оману ОСОБА_1 при укладенні договору міни 20 лютого 2015 року, то такий договір підлягає визнанню недійсним із поверненням квартири ОСОБА_1 позивачу шляхом її витребування у ОСОБА_2 Просила суд задовольнити уточнені позовні вимоги.

Представник ОСОБА_1, яка діє на підставі довіреності, ОСОБА_6, в судовому засіданні, наполягаючи на задоволенні заявлених позовних вимог, вказувала, що за фактом шахрайських дій ОСОБА_2 було порушено кримінальну справу, провадження по якій досі триває. Додавала, що довідки з ВРЕР ДАІ, надані відповідачем на автомобіль «Мерседес Бенц» н/з 193 04 КТ, були також сфальшовані. Вважала, що саме внаслідок шахрайських дій відповідача ОСОБА_1 був позбавлений своєї квартири та автомобіля. Відповідач скористався тим, що позивачу необхідно було терміново автомобіль, тому він не перевіряв ретельно стан автомобіля відповідача.

Відповідач в судове засідання не зявився, надавши суду заяву з проханням вирішити вказаний спір за його відсутності у присутності його представника.

Представник відповідача, який діє на підставі договору, ОСОБА_7, заперечуючи проти задоволення позову ОСОБА_1, зазначав, що жодних підстав для визнання угоди купівлі-продажу АДРЕСА_1 від 20 лютого 2015 року, удаваною немає. Посилався в обґрунтування своєї позиції на нотаріально посвідчений зміст спірного договору купівлі-продажу квартири позивача, де останній визнавав факт отримання від ОСОБА_2 за його квартиру грошових коштів у визначеному сторонами розмірі, який не мав жодних претензій до ОСОБА_8 Також нотаріусом сторонам угоди було розяснено усі цивільно-правові умови та наслідки укладення такого договору купівлі-продажу. Додавав, що свідчення свідків при вирішенні такого роду вимог не можуть бути взяті до уваги судом за наявності посвідченого нотаріусом договору купівлі-продажу нерухомого майна та підтвердження факту отримання за нього продавцем грошових коштів. На підставі недоведеності вимог ОСОБА_1 просив суд відмовити у задоволенні поданого ним позову в повному обсязі.

Третя особа, ОСОБА_3, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, до суду не зявився за невідомих суду причин повторно.

Приватний нотаріус, ОСОБА_4, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, до судового засідання не зявилась, надавши суду заяву з проханням вирішити вказану справу у її відсутність внаслідок її завантаженості.

Суд, вислухавши учасників процесу, які зявились, допитавши свідка, дослідивши письмові докази, вважає, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного вмотивування.

Свідок, ОСОБА_9, у судовому засіданні вказував, що він є знайомим ОСОБА_1, та допомагав позивачу при продажу його квартири в лютому 2015 року, збираючи різні довідки для укладення договору. Зазначав, що він неофіційно займається ріелторською діяльністю. Стверджував, що позивач домовився із відповідачем про обмін квартири ОСОБА_1 на машину ОСОБА_2 Додавав, що він був присутній у нотаріуса при укладенні угоди купівлі-продажу квартири позивача, однак не бачив, щоб ОСОБА_2 передавав позивачу будь-які кошти за квартиру позивача. При цьому в той же день була оформлена у того ж нотаріуса довіреність на ОСОБА_1 на право керування та управління автомобілем відповідача, «Мерседес». При цьому не заперечував, що він не був присутній при безпосередньому укладенні угоди купівлі-продажу квартири ОСОБА_1 в кімнаті нотаріуса, бо знаходився в іншій кімнаті нотаріуса. Додавав, що саме відповідач запропонував варіант позивачу з оформленням договору купівлі-продажу та оформленням довіреності.

Згідно із договором купівлі-продажу від 20 лютого 2015 року, посвідченого 20 лютого 2015 року приватним нотаріусом ОСОБА_4, реєстр № 203, вбачається, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, які за договором розуміли значення своїх дій та правові наслідки його укладання, уклали договір купівлі-продажу АДРЕСА_1 (житлової площі 17,4 кв. м., загальної площі 34,1 кв. м.) за 114699 грн., яку готівкою було отримано продавцем від покупця під час підписання цього договору. Більш того за цим договором продавець своїм підписом підтвердив проведення покупцем із ним повного розрахунку за продану квартиру та відсутність у продавця до нього жодних претензій фінансового характеру. За змістом договору сторони стверджували, що договір, що між ними укладається не має характеру удаваного правочину та він спрямований на настання реальних наслідків, що ним обумовлені. Зі змістом вказаного договору сторони були ознайомлені як самостійно, так й нотаріусом та який був підписаний сторонами у присутності нотаріуса (а. с. 7-8).

На підставі довіреності від 20 лютого 2015 року, посвідченого 20 лютого 2015 року приватним нотаріусом ОСОБА_4, реєстр № 205, вбачається, що ОСОБА_2, який діє від імені ОСОБА_3, який є власником за технічним паспортом КІС № 813913, на підставі усно укладеного із повіреним договору доручення уповноважив ОСОБА_1 та ОСОБА_6, кожного самостійно, представляти інтереси в бідь-яких установах з питань щодо експлуатації та розпорядження автомобілем «ОСОБА_10 Е 200» н/з 193 04 КТ номер кузова НОМЕР_1 з правом його продажу, а також зміни номерних агрегатів та вузлів, для чого надається право самостійно керувати цим транспортним засобом та вирішувати питання його переобладнання та були надані інші повноваження. Крім цього вказана довіреність була видана строком до 14 лютого 2017 року включно. Також нотаріусом було розяснено правові наслідки оформлення такої довіреності (а. с. 16).

Відповідно до облікової картки приватного АМТ від 18 лютого 2015 року вбачається, що ВРЕР-7 ДАІ в м. Києві 27 липня 2003 року було зареєстровано придбання автомобіля «ОСОБА_10 Е 200» 2001 року випуску н/з 193 04 КТ номер кузова НОМЕР_1 власником якого став ОСОБА_3, технічний паспорт КІС № 813913 (а. с. 41).

За відомостями Овідіопольського ВП ГУ НП в Одеській області вбачається, що у провадженні даного відділу мається кримінальне провадження, внесене 23 лютого 2015 року до ЄРДР за № 0000411, за кваліфікацією, передбаченою ст. 290 КК України, що підтверджується висновком експерта від 14 квітня 2015 року, за яким було встановлено зміну не заводським способом первинного номеру кузова автомобіля «ОСОБА_10 Е 200» 2001 року випуску н/з 193 04 КТ на номер WDB2100481B239512. При цьому за вказаним кримінальним провадженням досі тривають слідчі дії та в рамках якого ухвалою слідчого судді 25 лютого 2015 року було накладено арешт на автомобіль «ОСОБА_10 Е 200» н/з 193 04 КТ із зберіганням його на штрафному майданчику на підставі протоколу від 11 квітня 2015 року про огляд та затримання транспортного засобу (а. с. 9, 10, 11-15, 79).

За інформацією СУ ГУ МВС України в Донецькій області вбачається, що за кримінальним провадженням, внесеним 24 лютого 2015 року до ЄРДР за № 0000526 за ознаками злочину, передбаченого ст. 190 КК України, було прийнято постанову про закриття провадження від 23 квітня 2015 року, однак щодо якого вирішувалось питання про її скасування прокуратурою (а. с. 40, 88, 89-90).

Згідно із інформацією СВ Орджонікідзевського РВ Маріупольського МУ ГУ МВС України в Донецькій області вбачається, що триває досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР № 0000526 від 24 лютого 2015 року за фактом скоєння злочину передбаченого ст. 190 ч. 1 КК України, яке було натомість направлено за підслідністю (а. с. 55, 56).

За ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із п. 3 ОСОБА_11 Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів із зобов'язань, що виникають із договорів та інших правочинів» зазначено, що істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну. Ціна товару - це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (ст. 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

На підставі ст. 715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

На підставі ч. ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню за вказаним спором є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору купівлі-продажу від 20 лютого 2015 року та з'ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання договору міни.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 14 листопада 2012 року за наслідком розгляду справи № 6-133цс12.

За ст. 678 ЦК України покупець, якому переданий товар неналежної якості, має право, незалежно від можливості використання товару за призначенням, вимагати від продавця за своїм вибором: 1) пропорційного зменшення ціни; 2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; 3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару. В разі ж істотного порушення вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов'язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з'явилися знову після їх усунення) покупець має право за своїм вибором: 1) відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) вимагати заміни товару.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

На підставі ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно із п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

За ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

У судовому засіданні натомість було встановлено, що за довіреністю від 20 лютого 2015 року ОСОБА_2, який діяв від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності, уповноважив на певний строк ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на керування автомобілем «ОСОБА_10 Е 200» н/з 193 04 КТ, а також з інших питань щодо експлуатації та розпорядження даним автомобілем.

Суд зазначає, що вказана довіреність є одностороннім правочином.

В той же час 20 лютого 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникають зобовязальні відносини за договором купівлі-продажу, з яких вбачається, що відповідач сплатив за обумовлену із ОСОБА_1 ціною останньому суму грошей за придбану у позивача АДРЕСА_1.

При цьому як сам факт передання грошових коштів продавцю від покупця за цим договором від 20 лютого 2015 року та проведення повного розрахунку за продану квартиру, так й факт відсутності претензій ОСОБА_1 до ОСОБА_2 фінансового характеру за цією угодою підтверджуються нотаріально посвідченим письмовим договором.

Крім цього суд зазначає, що за ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення письмового правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Однак рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

З переліченого вбачається, що судом не можуть бути узяті до уваги доводи ОСОБА_1 та його представників щодо фактичного укладення договору міни між позивачем та відповідачем, оскільки факт передання грошових коштів за квартиру АДРЕСА_3 від відповідача ОСОБА_1 не було заперечено в судовому засіданні жодними належними доказами, до яких не можна віднести покази свідка ОСОБА_9, враховуючи положення ч. 2 ст. 59 ЦПК України, яка передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином суд дійшов переконання, що на момент укладення договору купівлі-продажу від 20 лютого 2015 року сторони угоди дійшли усіх істотних її умов, тобто визначились із предметом та ціною, провівши повний розрахунок за придбання ОСОБА_2 у ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_4.

На підставі переліченого та умов нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу спірної квартири від 20 лютого 2015 року відсутні підстави для сумніву в дійній волі сторін угоди при укладенні даного правочину, тобто, що вона могла бути направлена на приховання фактичного укладення договору міни.

Крім цього суд зазначає, що ОСОБА_2 від імені ОСОБА_3 не продавав автомобіль ОСОБА_1, доказів чого не було надано позивачем, а лише на підставі довіреності уповноважив на строк ОСОБА_1 та ОСОБА_6 розпоряджатися автомобілем «ОСОБА_10 Е 200» н/з 193 04 КТ.

Більш того інша повірена ОСОБА_2 особа за цією довіреністю, ОСОБА_6, жодних позовних вимог до відповідача не висувала.

При цьому суд не може погодитись із доводами представника позивача щодо недійсності довідки ВРЕР ДАІ міста Києва на транспортний засіб «ОСОБА_10 Е 200» н/з 193 04 КТ, факт чого також не був стороною позивача доведений жодними доказами.

Суд зазначає, що номер кузова на автомобілі «ОСОБА_10 Е 200» н/з 193 04 КТ № WDB2100481B239512 був у наявності ще на момент реєстрації такого транспортного засобу в відділі ВРЕР ДАІ м. Києва за ОСОБА_3 у 2003 році.

Також суд зауважує, що розглядом справи не було доведено ОСОБА_1, як того вимагає закон, що ОСОБА_2 навмисно ввів позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення, при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 20 лютого 2015 року, враховуючи також відсутність судових рішень за кримінальними провадженнями щодо шахрайських дій відносно ОСОБА_1 при укладенні такого договору, а також щодо заміни номерів кузова на автомобілі «ОСОБА_10 Е 200» н/з 193 04 КТ.

На підставі переліченого та враховуючи, що норми ст. 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів, яким є оформлена ОСОБА_2 довіреність від 20 лютого 2015 року на право керування спірним транспортним засобом, то не можна визнати правочини купівлі-продажу квартири та оформлення доручення на керування автомобілем недійсними.

Також суд відхиляє посилання представника позивача, ОСОБА_5, на те, що у приватного нотаріуса ОСОБА_4 в один день було між сторонами по справі оформлено спочатку договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, а потім довіреність на право керування автомобілем «ОСОБА_10 Е 200» н/з 193 04 КТ, оскільки цей факт не впливає жодним чином на правовідносини, що виникли між учасниками цих угод.

Суд вважає, що за відсутності доказів укладення удаваного правочину 20 лютого 2015 року між сторонами, задовольнити вимоги ОСОБА_1 щодо укладення 20 лютого 2015 року договору міни, визнання такого договору недійсним та повернення квартири з чужого незаконного володіння не є можливим.

З огляду на наведене суд дійшов висновку про необхідність повністю відмовити у задоволенні змінених позовних вимог ОСОБА_1 на підставі їх необґрунтованості та недоведеності.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 213-215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання угоди купівлі-продажу удаваною, визнання угоди договором міни, визнання договору міни недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, треті особи: ОСОБА_3, приватний нотаріус ОСОБА_4, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено у апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення, а учасниками процесу, що не були присутні при проголошенні, - протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя