АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6925/15 Справа № 202/2908/15 Головуючий у 1 й інстанції - Марченко Н.Ю. Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Назаренко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради - служба у справах дітей, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, посилаючись на те, що від шлюбу з відповідачем мають двох дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Після розірвання шлюбу дочка проживає разом з нею. Син проживає та навчається в місті Амстердамі. Незабаром планується виїзд за кордон театру-школи танцю "Потоки", яку відвідує дочка, для участі у міжнародному конкурсі. Також дочка хоче взяти участь у міжнародних змаганнях з кінного спорту. На зимові канікули діти мріяли відпочити за кордоном. Дочка займається англійською мовою, тому їй буде корисно влітку відвідати міжнародний мовний табір. Також 30 квітня 2015 року нею була запланована подорож до Амстердаму, щоб відвідати сина. Дочка виявляє бажання відвідати брата, поспілкуватися англійською, тому дана подорож стане для дочки корисною та буде сприяти її розвитку. Влітку з 12.07.2015 року по 12.08.2015 року планує вивезти дітей на відпочинок до Турції з метою оздоровлення на морському узбережжі, а 15.09.2015 року полетіти з дочкою до сина в м. Амстердам, щоб вирішити організаційні питання щодо його навчання та виховання. Оскільки відповідач відмовляється надати згоду на виїзд дочки за кордон, позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом.

За таких обставин, вона просить суд дозволити тимчасовий виїзд за межі України неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, до досягнення нею 16-річного віку без супроводу та нотаріально посвідченої згоди батька ОСОБА_3, а також оформлення без супроводу та нотаріальної згоди останнього проїзних документів для тимчасового виїзду неповнолітньої ОСОБА_5 за межі України.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, з таких підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 16 березня 1996 року по 3 вересня 2014 року.

Від шлюбу в мають неповнолітню дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Після розірвання шлюбу між сторонами рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2014 року місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 визначено з матір'ю.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що спеціальним законом, який регулює спірні правовідносини, визначений конкретний спосіб захисту, відповідно до якого вимагається зазначення терміну вивезення дитини, яка не досягла шістнадцятирічного віку, за кордон та країну, до якої дозволяється виїзд дитини без згоди одного з батьків, а позивачем та її представниками такі позовні вимоги до відповідача не заявлялися, а лише зазначено, що вона має намір виїжджати разом із дитиною до різних країн як для відпочинку, так і по особистим справам, а також відправляти дитину за кордон для участі у конкурсах та змаганнях. Тому суд дійшов обґрунтованого висновку, що надання дозволу на багаторазові виїзди дитини за межі України в майбутньому без згоди одного з батьків без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування буде суперечити положенням чинного законодавства та фактично позбавляє батька можливості брати участь у вихованні дитини та особистого спілкування з нею.

З'ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов'язки сторін, обставини по справі, перевіривши доводи сторін та давши їм правову оцінку, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Апелянт в своїй скарзі посилається на Правила перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 із змінами. Згідно з цими Правилами дитина має можливість виїзду за межі України, якщо є рішення суду про надання дозволу на виїзду з України громадянину, який не досяг 16-річного віку. Крім того, враховуючи той факт, що ОСОБА_5 потребує систематично виїжджати за кордон як у супроводі матері, так і в супроводі інших осіб (спортивних тренерів, тощо), апелянт зазначає, що відсутні обставини, які згідно з законодавством обмежували б право виїзду дітей за кордон. Відповідно, надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди другого з батьків відповідає інтересам дітей та вимогам законодавства.

Однак, з такими доводами апелянта погодитися не можна з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Згідно з ч.2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 17 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231 відомості про дітей, які їдуть за кордон разом з батьками (законними представниками), вписуються в паспорти батьків чи одного з батьків (законних представників) на підставі заяви громадянина, у чий паспорт вписуються діти.

Відповідно до п. 17 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231 Оформлення паспорта / проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Згідно з п. 2-2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: за рішенням суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, чинним законодавством не встановлені обмеження щодо виїзду дитини за кордон, а лише встановлюється певний порядок виїзду за кордон за згодою батьків або за наявності рішення суду при відсутності згоди одного з батьків.

Частиною 3 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

У ст. 141 Сімейного кодексу України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини.

Відповідно до вимог ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Так, судом правильно було взято до уваги, що надання дозволу на неодноразові виїзди за межі України неповнолітньої дитини без згоди батька в супроводі матері, а також, як просить позивач, у супроводі інших осіб, уповноважених нею, без згоди та супроводу батька ОСОБА_3, може призвести до виїзду дитини без згоди батька у будь-яку країну на будь-який час без дослідження того, чи дійсно такий виїзд буде в інтересах дитини, чи навпаки, буде їй суперечити або загрожувати.

Колегія суддів вважає, що відмова у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон не є порушенням її прав, передбачених Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, Законом України «Про охорону дитинства», оскільки оздоровлення дитини, її виховання, вивчення іноземної мови, участь у змаганнях та конкурсах не передбачає необхідність такого виїзду саме за межами України.

За таких обставин, дійшовши правильно висновку про безпідставність заявлених позивачкою вимог, суд обґрунтовано відмовив в їх задоволенні.

Тому суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону, з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, поясненнями самих сторін.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтів не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтами норм матеріального та процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими для вирішення спірного питання.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б привести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2- відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова