Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/1912/15-ц
Провадження №: 2/332/752/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 р. Заводський районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючого судді Андрюшиної Л.А. при секретарі Ковтуні В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом

ОСОБА_1, ОСОБА_2

до ОСОБА_3, 3-я особа:

Перша Запорізька державна нотаріальна контора

про визнання заповіту недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_3, 3-я особа: Перша Запорізька державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 19 листопада 2014 року помер ОСОБА_4, який є їх батьком. Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається, зокрема, з квартири № 25, що розташована в будинку № 33 по вул. Історичній в м. Запоріжжя. 14 березня 2015 року Першою Запорізькою державною нотаріальною конторою зареєстровано спадкову справу, про що їм видано витяг № 39872947, але 26 березня 2015 року позивачка ОСОБА_1 була повідомлена про наявність заповіту складеного її батьком 31.10.2014 року та посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_5 за реєстровим № 2956 на користь відповідачки ОСОБА_3. Вони вважають, що цей заповіт є недійсним з наступних підстав. На початку осені 2014 року стан здоровя померлого ОСОБА_4 різко погіршився. В жовтні 2014 року його було госпіталізовано до Центральної клінічної лікарні № 4 Заводського району м. Запоріжжя. В результаті діагностичних обстежень було встановлено, що померлий страждав на рак легенів. Про цей діагноз вони дізналися від відповідачки, яка також повідомила, що батька направлено до Запорізького обласного онкологічного диспансеру, але вона особисто звернулась туди за результатами обстеження, де їй повідомили, що лікування на цій стадії захворювання є безрезультатним, а тому після виписки з лікарні № 4 їх батько знаходився вдома. Вони бачили свого батька під час його перебування в лікарні, де вони його регулярно відвідували. Востаннє це було приблизно 15-17 жовтня 2014 року і на той час стан здоровя батька був досить тяжкий. Він дуже схуд і почувався погано. В звязку з неприязним відношенням відповідачки до них, бачитись з батьком після його виписки з лікарні вони не могли. Відповідачка повідомила їм, що батькові призначили знеболювальні препарати, проте, приховувала, які саме ліки застосовуються. Вважають, що враховуючи діагноз і стадію захворювання, наявність астенічного та больового синдрому, прийом сильнодіючих медичних препаратів та ракова інтоксикація не дозволяли батькові усвідомлювати характер своїх дій та керувати ними. Таким чином, оскільки, на їх думку, при складанні заповіту, волевиявлення їх померлого батька не було вільним і не відповідало його волі внаслідок стану його здоровя, у звязку з чим виникли сумніви щодо його можливості усвідомлювати характер своїх дій та керувати ними, вони вирішили звернутися до суду з зазначеним позовом та просять суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_4, померлого 19.11.2014 року, посвідчений 31 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_5 за реєстровим № 2956.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Суду пояснила, що все викладене у позові підтримує.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги також підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві.

Представник позивачів ОСОБА_6, яка діє на підставі договору, в судовому засіданні позовні вимоги позивачів підтримала в повному обсязі і також просила їх задовольнити. Пояснення суду в обґрунтування позовним вимог дала аналогічні тим, що викладені у позові.

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила у їх задоволені відмовити. При цьому зазначила, що підтримує свої письмові заперечення, які долучені до матеріалів справи.

Представник відповідачки ОСОБА_7, яка діє на підставі договору, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі та пояснення в обґрунтування заперечень надала аналогічні тим, що викладені у письмових запереченнях, відповідно до яких відповідачка вважає, що позов є необґрунтованим і не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. 04 жовтня 2003 року позивачка уклала шлюб з ОСОБА_4 У вересні 2014 року її чоловік схуд, почав скаржитися на задишку, в нього стали набрякати ноги. Вони звернулись до лікарні та за результатами медичного обстеження у її чоловіка було виявлено новоутворення правого легеня. З висновками томограми її направлені до Запорізького обласного клінічного онкологічного диспансеру, де 14.10.2014 року було встановлено діагноз: рак легенів 3-4 стадії. Разом з тим, її чоловіка поставили на облік як онкохворого та пояснили, що ніяке лікування на такій стадії не буде мати позитивних результатів, тому повідомляти про це хворого не є етичним. 16 жовтня 2014 року її чоловіка виписали з лікарні під нагляд дільничного лікаря. Не відповідають дійсності посилання в позовній заяві на те, що її чоловік приймав сильнодіючі та наркотичні анальгетики, бо в цьому не було потреби. До останнього дня життя її чоловік був у свідомості, самостійно пересувався по квартирі, скаржився на слабкість та задишку. Дільничного лікаря вона викликала тільки один раз у листопаді 2014 року за декілька днів до смерті ОСОБА_4, але ніяких знеболювальних вона не прописувала, бо сильно вираженого болю у нього не було. 19.11.2014 року її чоловік помер і усі витрати на поховання понесла вона. Позивачі, які є дітьми її чоловіка від першого шлюбу, за життя з батьком зустрічались дуже рідко, ніякої уваги та турботи вони йому не приділяли, але вона не втручалась у їх відносини. В лікарні ОСОБА_4 відвідувала тільки його дочка ОСОБА_1, а після виписки з лікарні, його ніхто з дітей жодного разу не відвідував. Наприкінці жовтня 2014 року її чоловік попросив її запросити додому нотаріуса, що вона і зробила. 31.10.2014 року до них прийшла приватний нотаріус ОСОБА_5, з якою її чоловік вийшов до кухні, де вони перебували наодинці. Після цього, нотаріус переглянула документи, вибрала необхідні для неї та повернулась до своєї контори, де виготовила текст заповіту та приїхала до них знову. Вже після посвідчення заповіту чоловік передав його їй та вона дізналась, що заповіт він склав на її користь. В цей день, як і у всі інші, її чоловік перебував при ясному розумі та в повній мірі розумів значення своїх дій та керував ними, що може підтвердити як нотаріус, так і свідки. Також не відповідають дійсності посилання в позові про те, що до спадкової маси входить квартира АДРЕСА_1, бо вони не придбавали її з чоловіком за спільні кошти. Цю квартиру вона у 2012 році отримала в дар, що підтверджується договором дарування від 01.10.2012 року. На підставі наведеного, просить відмовити в задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Представник 3-ої особи-Першої Запорізької нотаріальної контори в судове засідання не зявився. Про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Суду надана заява з проханням справу розглянути без участі їх представника(а.с.224).

Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, та дослідивши матеріали справи і надані сторонами докази, прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно свідоцтву про народження, батьком позивача ОСОБА_2, який народився 08.07.1977 року, є ОСОБА_4(а.с.7).

Згідно свідоцтву про народження серії ІІ-АВ №204733, батьком ОСОБА_8, яка народилась 23.10.1970 року, є ОСОБА_4(а.с.8). Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІ-ЖС №424871, ОСОБА_8 після укладення шлюбу 05.07.1989 року присвоєно прізвище ОСОБА_1(а.с.9).

З свідоцтва про смерть серії І-ЖС №316086, виданого повторно 24 січня 2015 року вбачається, що ОСОБА_4 помер 19 листопада 2014 року, про що Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції складено відповідний актовий запис № 383(а.с.6). Відповідно до довідки про причину смерті від 19.11.2014 року, причиною смерті ОСОБА_4, померлого 19 листопада 2014 року, є злоякісне новоутворення легенів(а.с.124).

Згідно ч.1,2 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені і статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадщину виникає у день відкриття спадщини.

З витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 14.03.2015 року, наданого Першою Запорізькою державною нотаріальною конторою вбачається, що до Спадкового реєстру внесено реєстраційний запис щодо реєстрації спадкової справи 66/2015, заведеної після смерті спадкодавця ОСОБА_4Д.(а.с.12).

Відповідно до вимог ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до ч.1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Статтею 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту, згідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначених у ст. ст. 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до свідоцтва про одруження серії І-ЖС №107490 відповідачка ОСОБА_3, яка до реєстрації шлюбу мала прізвище ОСОБА_9, з 04 жовтня 2003 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, актовий запис № 306(а.с.61).

З договору дарування квартири від 01 жовтня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_10, та зареєстрованого в реєстрі за №7092 вбачається, що ОСОБА_11 подарувала, а ОСОБА_3 прийняла в дар квартиру № 25, що знаходиться у будинку №33 по вул. Історичній в м. Запоріжжі (а.с.67). Згідно витягу про державну реєстрацію прав, виданого ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на вище вказану квартиру(а.с.68).

Відповідно до заповіту від 31 жовтня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_5 та зареєстрованого в реєстрі за №2956, ОСОБА_4, розуміючи значення своїх дій, добровільно без будь-якого насильства і примусу як фізичного, так і морального, на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право, заповідав ОСОБА_3. В заповіті зазначено, що його текст складено нотаріусом зі слів заповідача вірно та відповідає його точній волі, до підписання текст заповіту вголос прочитано ним особисто у присутності нотаріуса. Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено. До Спадкового реєстру внесено реєстраційний запис, щодо реєстрації вказаного заповіту 31.10.2014 року (а.с.62,63).

Згідно вимог ч.2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_5, яка була допитана в судовому засіданні в якості свідка, суду пояснила, що нотаріальна дія щодо посвідчення спірного заповіту була здійснена нею у відповідності з діючим законодавством України. До неї звернулась відповідачка ОСОБА_3 з приводу посвідчення заповіту її чоловіка та вона виїжджала за адресою: АДРЕСА_2. Заповідач ОСОБА_4 вийшов самостійно за допомогою палиці та пройшов на кухню. Після бесіди з ОСОБА_4, встановивши його особу та впевнившись у його дієздатності, тобто в тому, що особа повністю усвідомлює значення своїх дій, нею був складений проект заповіту. При цьому також було зясовано, чи розуміє заповідач українську мову, він підтвердив, що розуміє. Після цього нею ОСОБА_4 був прочитаний вголос текс заповіту, який він потім ще раз самостійно прочитав. Також вона задавала питання заповідачу стосовно того, чи розуміє він характер вчиненої ним дії. Разом з тим, вона зясувала у ОСОБА_4 дату його народження, місце народження, адресу проживання, на користь кого саме він складає заповіт. ОСОБА_4 сказав, що у нього є дочка, але вони не спілкуються. Проте, що у нього є син та онук ОСОБА_4 їй нічого не говорив. Вона працює нотаріусом з 2004 року та може зазначити, що ОСОБА_4, як онкохворий був дуже активним, самостійно вийшов з кімнати за допомогою палиці, сам присів на кухні, сам прочитав заповіт і підписав його. Спілкувалася вона з ОСОБА_4 два рази, спочатку хвилин 30-40, потім приблизно 20 хвилин. Стан фізичного здоровя ОСОБА_4 був слабкий і вона також зясовувала, чи не приймає він знеболюючи і він відповів, що не приймає. Його дружина також це підтвердила. Перший раз вона виїжджала з проектом заповіту, потім повернулась на своє робоче місце для складання оригіналу тексту заповіту на спеціальному бланку. Після цього знову повернулась за адресою проживання заповідача ОСОБА_4, який особисто, самостійно підписав заповіт. Спочатку нотаріус спілкується з тим, хто здійснює його виклик, зясовує з якого приводу здійснюється виклик і яку нотаріальну дію треба вчинити і виїжджає з проектом за адресою. Якщо особа підтверджує цей проект, нотаріус повертається на своє робоче місце де за допомогою технічних засобів виготовляє заповіт або інший документ. Заповідач ОСОБА_4 узгодив проект заповіту та ніякого сумніву у неї, як у нотаріуса, щодо його повної дієздатності не виникало, у протилежному випадку, вона б не посвідчила цей заповіт. Отже, може підтвердити, що волевиявлення ОСОБА_4 при складанні заповіту було вільним та відповідало його волі.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_12 суду пояснив, що з померлим ОСОБА_4 він підтримував дружні стосунки. У жовтні 2014 року він відвідував його у лікарні. ОСОБА_4 був слабким, схуднув і нудьгував, так як хотів додому. Про заповіт він йому нічого не розповідав, але розповідав, що купив ще одну дачу для своєї дружини. В лікарні ОСОБА_4 його впізнав, розмовляв з ним і ніяких сумнівів щодо його психічного стану у нього не виникало.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що з померлим ОСОБА_4 вона спілкувалася ще до того, як він розлучився зі своєю першою дружиною. З позивачкою ОСОБА_1 вона 12.10.2014 року відвідувала ОСОБА_4 в лікарні і коли зайшла першою до палати, останній її не впізнав, а коли зайшла ОСОБА_1 він її звичайно впізнав, так як остання є його дочкою. Вони сиділи, розмовляли і в процесі розмови ОСОБА_4 спитав у неї, як її батько, хоча її батько давно помер і зі слів ОСОБА_1 вона знає, що остання розповідала своєму батькові про його смерть і він навіть плакав дізнавшись про смерть друга. ОСОБА_4 скаржився на слабкість, на те, що в нього все болить, але лікарі нічого не знаходять. Виглядав ОСОБА_4 погано, осунувся, не був схожий на себе навіть зовнішнє. Про свою нову дружину ОСОБА_4 нічого не говорив. Коли вони з ним розмовляли, він в процесі розмови міг похвастатися і це був його звичайний, нормальний стан, але в процесі розмови він міг говорити, а потім втрачав суть розмови і це їй здалося дивним.

Свідок ОСОБА_14 суду пояснив, що з померлим ОСОБА_4 він спілкувався майже до останнього часу перед його смертю, обговорювали різні проблеми, а тому можливо сказати, що у них були дружні стосунки. Знайомі вони були десь приблизно з 1982 року, разом працювали, але більше він з ним зблизився по дачі. Коли ОСОБА_4 захворів він відвідував його у лікарні і в цей час вже знав про його діагноз. Його дочку ОСОБА_1 він бачив в лікарні один раз. Коли він відвідував ОСОБА_4, він говорив йому, що після крапельниці йому стає краще. Окрім задишки та спухлих ніг нічого у нього іншого не було, ніяких дивностей у його поведінці він не помітив. Крім того, 9.11.2014 року він відвідував ОСОБА_4 на його день народження, він в цей час дивився телевізор, а його дружина ОСОБА_3 була з іншими жінками на кухні. ОСОБА_4 лежав на дивані, а він сидів поруч. Потім вони вийшли на кухню, посиділи разом з усіма на кухні за столом, а потім ОСОБА_4 знову ліг на диван. Після лікарні нічого не змінилося у стані ОСОБА_4. Після дня народження ще десь два рази він приходив до нього, а ще вони спілкувалися по телефону і десь за тиждень до смерті вони також спілкувалися по телефону. ОСОБА_4 весь цей час був в звичайному стані і під час розмов з ним ніяких змін у його психічному стані він не помічав, спілкувалися вони як завжди. Різкого погіршення стану ОСОБА_4 він не помічав, але останній скаржився на задишку і схуд. Під час знаходження у лікарні ОСОБА_4 сам ходив на процедури і коли його виписували з лікарні, він також рухався сам без інвалідного візка. Весь цей час поведінка ОСОБА_4 була такою, якою вона була завжди ще до хвороби.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_15 суду пояснила, що позивачів вона не знає, а з відповідачкою підтримує сусідські стосунки. Вона ходила до квартири ОСОБА_4 на прохання відповідачки ОСОБА_3 міряти тиск її чоловікові ОСОБА_4. Коли ОСОБА_4 виписали з лікарні він сам потихеньку, пішки йшов додому. Коли вона приходила міряти тиск ОСОБА_4 вони спілкувалися і він до останнього йшов на контакт, відповідав на її питання. Спочатку тиск вони вимірювали сидячі, так як ОСОБА_4 підіймався, а потім вже перед смертю дні за три, тиск йому вимірювали лежачи. Ніякої неадекватності у його поведінці вона не помічала, його відвідували дома друзі. Перед днем смерті вона також вимірювала ОСОБА_4 тиск, він адекватно відповідав на всі її питання, говорив, що йому зовсім погано і він вважає, що це вже «кінець». ОСОБА_4 зазнавав фізичні страждання, так як у нього було онкологічне захворювання, це їй відомо зі слів його дружини ОСОБА_3.

Свідок ОСОБА_16 суду пояснив, що позивачка ОСОБА_1 є його матірю, померлий ОСОБА_4 був його дідусем. З відповідачкою ОСОБА_3 він ніяких стосунків не підтримує. Його дідусь не знав про своє захворювання, так як це від нього приховували, а тому, на його думку, він не міг скласти заповіт на імя відповідачки, оскільки ще не збирався помирати, навіть будував плани на майбутнє, говорив, що коли він одужає, вони зустрінуться. Останній раз дідуся він бачив в лікарні. Дідусь схуд і в процесі розмови називав його ОСОБА_12, хоча коли він тільки прийшов до лікарні, дід його впізнав, а потім в процесі бесіди став плутати його імя. Дідусь не підводився з ліжка і весь час лежав і тільки міг сісти на ліжку. Також дідусь говорив про те, що йому потрібно оформити довіреність на відповідачку для того, щоб вона могла отримувати його пенсію і до них прийде нотаріус. Вважає, що його дідусь не міг скласти такий заповіт і переконаний, що він текст заповіту не читав.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні пояснив, що позивачів він не знає, а з померлим ОСОБА_4 останні три роки підтримував дружні стосунки, також знає його дружину ОСОБА_3. Більш спілкувалися вони взимку, так як влітку ОСОБА_4 був на дачі. Коли ОСОБА_4 захворів, він приходив до нього на день народження 09.11.2014 року для того, щоб підняти йому настрій. Крім нього на дні народження ще були гості у кількості 8 осіб. Спочатку ОСОБА_4 був у кімнаті зі своїм другом ОСОБА_14, але потім вони прийшли на кухню, де вони привітали ОСОБА_4 з днем народження, він сидів з ними за столом недовго, потім знову пішов в кімнату. Поведінка ОСОБА_4 була нормальною, поводився він як завжди і поведінка його була адекватною, лише на вид він був хворобливим, йому важко було дихати, пересувався він потихеньку. Про заповіт ОСОБА_4 йому не розповідав, але він взагалі не здивований з приводу того, що померлий склав заповіт на свою дружину, так як вони жили однією сімєю дуже добре.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_18 суду пояснила, що з позивачами не підтримує ніяких стосунків, з відповідачкою ОСОБА_3 і її померлим чоловіком ОСОБА_4 підтримувала сусідські стосунки протягом 11-12 років. Померлого ОСОБА_4 може охарактеризувати як хорошу, добру людину. Останній раз вона бачила ОСОБА_4 на його дні народженні 9 листопада 2014 року. В цей день в квартирі ОСОБА_4 зібралися 8 осіб, вони перебували на кухні. Потім до них вийшов ОСОБА_4, поспілкувався з ними, а потім знову приліг у кімнаті. Виходив з кімнати ОСОБА_4 самостійно за допомогою палиці. По його зовнішньому вигляду було видно, що він хвора людина, але при спілкуванні нічого в його поведінці не змінилося, він був адекватним, як завжди шуткував, і навіть намагався бути веселим. Поведінка його була звичайною. Про складання заповіту їй нічого не відомо.

З оглянутої в судовому засіданні медичної карти стаціонарного хворого № 4811/1560, заповненої КУ «ЦКЛ № 4 Заводського району» м. Запоріжжя на імя ОСОБА_4, копія якої долучена до матеріалів справи(а.с.106-123) вбачається, що останній був госпіталізований 07.10.2014 року до терапевтичного відділення, де перебував на стаціонарному лікуванні до 16.10.2014 року. При надходженні виявляв скарги на виражену загальну слабкість, задишку, сухий кашель, перебої у роботі серця. В подальшому, при проведені компютерної томографії грудної полості було виявлено ознаки центрального новоутворення правого легеня з ателектазом верхньої долі. За період знаходження на стаціонарному лікуванні ОСОБА_4 щоденно оглядався лікарем та відповідно до записів від 08.10.2014 року, 09.10.2015 року, 10.10.2015 року,13.10.2015 року, 15.10.2015 року зазначено, що свідомість у ОСОБА_4 була ясною, стан спочатку був тяжкий, а починаючи з 10.10.2014 року середнього ступеню тяжкості, положення активне в межах палати. Згідно етапного епікризу від 16.10.2014 року на фоні проведеного лікування стан ОСОБА_4 з позитивною динамікою. Рекомендовано нагляд терапевта, онколога амбулаторно за місцем мешкання. З виписки з історії хвороби № 4811 вбачається, що ОСОБА_4 виписаний у стабільному стані.

Одним із способів захисту прав і інтересів згідно із частиною 2 статті 16 Цивільного Кодексу України є, зокрема, визнання правочину недійсним. За приписами ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо встановлена законом, або якщо він визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину, як визначено в частині 1 статті 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом(нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом недійсним.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, відповідно до норми ст. 203 ЦК України є: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Заявляючи позовні вимоги про визнання заповіту недійсним, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилаються на ту обставину, що при складанні заповіту волевиявлення їх померлого батька ОСОБА_4 не було вільним і не відповідало його волі, оскільки на початку осені 2014 року стан здоровя батька різко погіршився. В жовтні 2014 року він був госпіталізований до Центральної міської клінічної лікарні №4 Заводського району м. Запоріжжя, а згодом його було направлено до Запорізького обласного онкологічного диспансеру з діагнозом: рак легенів. Вважають, що враховуючи діагноз і стадію захворювання, наявність астенічного та больового синдрому, їхній батько отримував наркотичні анальгетики, а прийом сильнодіючих медичних препаратів та ракова інтоксикація не дозволяли батькові усвідомлювати характер своїх дій та керувати ними.

Відповідно до ч.1 ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

З висновку посмертної судово-психіатричної експертизи №553 від 15.09.2015 року вбачається, що комісія прийшла до висновку, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер 19.11.2014р., на момент складання заповіту станом на 31 жовтня 2014р. виявляв психічні розлади у вигляді помірно вираженого астенічного синдрому внаслідок ракової інтоксикації, що була викликана раком верхньої долі правої легені. Ступінь наявних психічних розладів була така, що істотно впливала (обмежувала) на його здатність в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час складання заповіту станом на 31 жовтня 2014 року(а.с.185-192

Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.2,3 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Аналізуючи надані сторонами по справі докази, у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 не є обґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В якості доказів в обґрунтування своїх позовних вимог позивачі посилалися на показання свідків ОСОБА_16 і ОСОБА_13, а також висновок посмертної судово-психіатричної експертизи, відповідно до якого ступень наявних психічних розладів була така, що істотно впливала (обмежувала) на здатність ОСОБА_4 в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час складання заповіту. Відповідачка ОСОБА_3 в обґрунтування заперечень проти позову посилалась на показання свідків ОСОБА_12, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_17, ОСОБА_18, а також медичні документи щодо стану здоровя ОСОБА_4, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Отже, оцінюючий наданий позивачами в якості доказу висновок посмертної судово-психіатричної експертизи № 553 від 15.09.2015 року суд приходить до переконання, що цей доказ не може бути взятий до уваги, оскільки він суперечить іншим доказам, дослідженим в судовому засіданні, зокрема, медичній документації: медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_4 та його медичної карти стаціонарного хворого № 4811/1560 відповідно до якої ОСОБА_4 під час госпіталізації 07.10.2014 року у терапевтичне відділення у психоневрологічному статусі був без особливостей та під час його щоденного огляду лікарями зазначалося, що свідомість ОСОБА_4 була ясною, а відповідно до виписки з історії хвороби ОСОБА_4 виписаний у стабільному стані. Ці відомості, що викладені у медичній документації не знайшли свого відображення у висновку посмертної судово-психіатричної експертизи та експертами їм не була надана належна оцінка. Разом з тим у висновку зазначено, що: «пояснення свідків мають суперечливий характер. Так свідки ОСОБА_12, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_17 суду пояснили, що спілкувалися з померлим до останніх днів його життя, при цьому він був слабким, блідим, схуднув, але поведінка його була адекватною, «сумнівів щодо його психічного стану не виникало». «А свідки-Лаврова Н.В. та ОСОБА_16, які відвідували ОСОБА_4 в лікарні відмітили, що він не відразу впізнав відвідувачів, плутав імя та іноді втрачав суть розмови». Але, суд критично оцінює показання свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_16, які були надані ними в судовому засіданні, оскільки свідок ОСОБА_16 є сином позивачки ОСОБА_1 та племінником позивача ОСОБА_2, свідок ОСОБА_13 зазначила, що з позивачами є двоюрідними родичами, тобто вони перебувають з позивачами у родинних відносинах, а тому суд вбачає їх заінтересованість у наслідках розгляду справи на користь позивачів. Разом з тим, оцінюючи показання цих свідків суд враховує, що як свідок ОСОБА_13, так і свідок ОСОБА_16 тривалий період часу взагалі не спілкувалися з ОСОБА_4 до його хвороби, що також було визнано позивачкою ОСОБА_1, яка суду підтвердила, що її батько ОСОБА_4 бачив свого онука раніше не часто - рідко. В той же час пояснення свідка ОСОБА_16 в тій частині, що дідусь, коли він прийшов провідати його у лікарні впізнав його, суперечать поясненням позивачки ОСОБА_1, яка в судовому засіданні стверджувала, що її батько одразу не впізнав її сина в лікарні. Свідок ОСОБА_13 також підтвердила, що з померлим ОСОБА_4 вона спілкувалася ще до того, як він розлучився зі своєю першою дружиною. Отже, враховуючи, що з 2003 року померлий ОСОБА_4 вже перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_3, зі свідком ОСОБА_13 він не бачився більш ніж 10 років, а тому суд вважає, що з урахуванням часу, який минув, ОСОБА_4 міг і не впізнати ОСОБА_13, але, на думку суду, це не може свідчити про будь-які порушення в психічному стані здоровя ОСОБА_4. При цьому суд також оцінює показання ОСОБА_12, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_17, ОСОБА_19 та приходить до переконання про необхідність взяти їх до уваги, оскільки не вбачає будь-якої заінтересованості вказаних осіб у наслідках розгляду спору, так як всі вони є сторонніми особами як до позивачів, так і до відповідача і вирішення позову по суті, в подальшому жодним чином не торкнеться їх прав. Разом з тим, суд враховує, що ці свідки спілкувалися з померлим ОСОБА_4 протягом його життя та під час його хвороби і фактично до дня смерті. Свідки ОСОБА_18, ОСОБА_17, ОСОБА_14 відвідували ОСОБА_4 у день його народження 9 листопада 2014 року і жоден з них не помітив змін у психічному стані його здоровя, всі вони стверджували, що його поведінка була адекватною як завжди, його фізичний стан здоровя був хворобливим, але звичайним і весь час поведінка ОСОБА_4 була такою, якою вона була завжди ще до хвороби. Ніяких сумнівів щодо його нормального психічного стану у них не виникало. Свідок ОСОБА_18 стверджувала, що ОСОБА_4 як завжди шуткував і навіть намагався бути веселим. Показання зазначених свідків є послідовними і узгоджуються між собою, ніяких суперечностей у їх показаннях не виявлено. Також ці показання узгоджуються із показаннями свідка ОСОБА_15, яка на прохання відповідачки ОСОБА_3 приходила вимірювати тиск її чоловікові ОСОБА_4, та як медичний працівник в минулому, підтвердила суду, що вона завжди спілкувалася з ОСОБА_4, який до останнього дня свого життя йшов на контакт, завжди відповідав на її питання. Ніякої неадекватності у його поведінці вона не помічала, його також відвідували вдома друзі. Показання цих свідків також узгоджуються з показаннями допитаної в якості свідка приватного нотаріуса ОСОБА_5, яка перед вчиненням нотаріальної дії впевнилась у повній дієздатності заповідача ОСОБА_4, а також їх показання узгоджуються з медичними документами в яких зафіксовано, що за весь час перебування на лікуванні свідомість ОСОБА_4 була ясною. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про можливість не брати до уваги висновок посмертної судово-психіатричної експертизи, так як він суперечить іншим належним та допустимим доказам наданим в судовому засіданні. При цьому суд також виходить з того, що вказаний висновок не є категоричним, так як в нього категорично не зазначено, що ОСОБА_4 під час складання заповіту не усвідомлював значення своїх дій та(або) не міг керувати ними, як це визначено в ч. 1 ст. 225 ЦПК України, а лише зазначено, що ступень наявних розладів була така, що істотно впливала(обмежувала) на його здатність в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час складання заповіту. Посилання позивачів на ту обставину, що їх батько ОСОБА_4 під час хвороби отримував наркотичні анальгетики та сильнодіючи медичні препарати ніякими доказами в судовому засіданні не були підтверджені.

Отже, суд приходить до висновку, що позивачами в судовому засіданні в достатньому обсязі не було надано достовірних, належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх позовних вимог, в той час як відповідачкою ОСОБА_3 в обґрунтування своїх заперечень проти позову суду було надано достатньо достовірних, належних та допустимих доказів, які підтверджують факт того, що заповіт, посвідчений 31 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області був складений заповідачем ОСОБА_4 за його вільним волевиявленням та відповідав його волі, у звязку з чим суд не знаходить підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 203,204,1217,1223 ЦК України, ст. ст. 10,11,60,88,209,212,213-215,218 ЦПК України, суд , -

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, 3-я особа: Перша Запорізька державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Запорізької області через Заводський районний суд м. Запоріжжя, шляхом подання апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10-ти днів з дня отримання його копії.

Суддя Андрюшина Л.А.