Справа 206/8199/14-ц
Провадження 2/206/160/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" січня 2015 р. Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Сухоруков А.О.,

при секретарі Кудрявцеві Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори, про визнання незаконною відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, зобов'язання видати свідоцтво про право власності на спадщину за законом,

В С Т А Н О В И В:

19 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори, про визнання незаконною відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, зобов'язання видати свідоцтво про право власності на спадщину за законом.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що на початку листопада 2014 року вона звернулася до Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її чоловіка - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2. 20 листопада 2014 року державний нотаріус Камендо О.М. винесла постанову про відмову їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її чоловіка на спадкове майно, яке складається з житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Зазначену постанову державний нотаріус вмотивовує тим, що її чоловік не набув права власності на зазначений будинок, оскільки не здійснив державної реєстрації договору купівлі-продажу. На підтвердження того, що її чоловік став власником цієї нерухомості вона надала договір купівлі-продажу зазначеного будинку від 01 квітня 2000 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, за реєстровим № 630. Оскільки Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» був прийнятий лише в 2004 році, тому вона вважає, що її чоловік - ОСОБА_3 набув права власності та став власником зазначеного житлового будинку з моменту укладання договору купівлі - продажу цього будинку, а саме 01 квітня 2000 року. Таку ж думку висловила колегія ВССУ в листі № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначивши, що відповідно до ч. 4 ст. З Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом. Отже, якщо право власності на житловий будинок підтверджується належними правовстановлюючими документами на час виникнення права власності на будівлі - у неї є нотаріальний договір купівлі-продажу -, то нотаріус повинен видати їй свідоцтво про право на спадщину.

На підставі викладеного позивач просить суд визнати неправомірними дії державного нотаріуса Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори Камендо О.М., щодо винесення нею постанови від 20 листопада 2014 року про відмову їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її чоловіка. Зобов'язати Восьму дніпропетровську державну нотаріальну контору видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 на спадкове майно, яке складається з житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.2-3).

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, обґрунтовуючи їх з тих же підстав, що викладені у позовній заяві, просила суд задовольнити позов. Пояснила, що її чоловік купив будинок і земельну ділянку, вважали, що з документами все в порядку.

Представник відповідача Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори Камендо О.М. в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог та просила відмовити. Зазначила, що постанова вірна. Надала заперечення на позовну заяву, які обґрунтовує тим, що після смерті ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, у Восьмій дніпропетровській державній нотаріальній конторі було відкрито спадкову справу №532/2014. Спадкоємцями за законом ОСОБА_3 є його дружина, ОСОБА_1, та син, ОСОБА_7, в рівних частках кожний. 20 листопада 2014 року ОСОБА_1 звернулася до Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її чоловіка, ОСОБА_3, на спадкове майно, яке складається з житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Постановою державного нотаріуса Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори Камендо О.М. від 20 листопада 2014 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказане спадкове майно, виходячи з того, що на підтвердження права власності ОСОБА_3 на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_1 надала Договір купівлі-продажу жилого будинку, посвідчений ОСОБА_5, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, 01.04.2000 (першого квітня двохтисячного) року за реєстровим №630, згідно якого покупцем житлового будинку є ОСОБА_3. Обов'язковість проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно передбачена як чинним Цивільним кодексом України, так і нормами законодавства, що діяло на час посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, за життя спадкодавця проведено не було, що підтверджується довідкою Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 27.10.2014 р. за №11901. Договір купівлі-продажу жилого будинку, посвідчений ОСОБА_5, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, 01.04.2000 (першого квітня двохтисячного) року за реєстровим №630 не є належним правовстановлюючим документом, оскільки власником не було дотримано вимогу ст. 227 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 р. щодо реєстрації договору, а також вимоги законодавства щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Таким чином, оскільки право власності ОСОБА_3 на вищевказане нерухоме майно не було оформлене в установленому законом порядку ні на час виникнення права власності, ні до часу відкриття спадщини, то свідоцтво про право на спадщину на це майно не може бути видане нотаріусом.

На підставі вищевикладеного, Восьма дніпропетровська державна нотаріальна контора вважає, що позовні вимоги є такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, а тому не підлягають задоволенню (а.с.10).

Вислухавши доводи та пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, передбачених ст.61 цього Кодексу. Згідно п.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових правовідносин.

В судовому засіданні встановлено, що 01.04.2000 року ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_8 житловий будинок по АДРЕСА_1, розташованого на земельній ділянці розміром 700кв.м, що підтверджується договором купівлі-продажу жилого будинку, посвідченого ОСОБА_5, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, 01.04.2000 (першого квітня двохтисячного) року за реєстровим №630 (а.с.5).

З постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20 листопада 2014 року державного нотаріуса Камендо О.М. Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори відмовлено ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її чоловіка, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та на день смерті був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, на спадкове майно, яке складається з житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться АДРЕСА_1, оскільки на підтвердження права власності ОСОБА_3 на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_1 надала Договір купівлі-продажу жилого будинку, посвідчений ОСОБА_5, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, 01.04.2000 (першого квітня двохтисячного) року за реєстровим №630, згідно якого покупцем житлового будинку є ОСОБА_3. Державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, за життя спадкодавця проведено не було, що підтверджується довідкою Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 27.10.2014 р. №11901 (а.с.4).

З відповіді Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 27.10.2014 р. №11901 вбачається, що станом на 31.12.2012р. в інвентаризаційній справі містяться відомості про право власності за адресою: АДРЕСА_1 за гр. ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.12.1999р. посвідченого 8 ДДНК за реєстром № 1-3304, зареєстроване в КП "ДМБТІ" ДОР та записано в реєстрову книгу № 624 за реєстровим № 1414-534. ОСОБА_8 була надана довідка-характеристика № 023542 від 17.03.2000 року для продажу, але відомості про перехід права власності відсутні (а.с.11).

Суд вважає постанову державного нотаріуса Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори Камендо О.М. правомірною з наступних підстав.

Згідно ст. 227 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 р. (в редакції, що діяла на час посвідчення договору купівлі-продажу), договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин; договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами. Зокрема, на виконання постанови КМУ від 18 лютого 1998 року № 192 "Про заходи щодо створення системи реєстрації прав на нерухоме та рухоме майно" прийнято Інструкцію про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, яка затверджена наказом Держбуду України від 9 червня 1998 року № 121, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 26 червня 1986 року за № 399/2839. Інструкція втратила чинність згідно з наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 15 лютого 2002 року № 36 у зв'язку з прийняттям Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме

майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за № 157/6445. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Пункт 4.15 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 та зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595, передбачає, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві.

Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16.01.2003 р., щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно ч. 1 ст. 182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Стаття 47 Закону України «Про нотаріат» встановлює, що «для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам законодавства».

Відповідно до вимог п.2, ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Відповідно п. 4.12, глави 10. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 22.02.2012р. N 296/5 свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008р., свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Враховуючи, те що державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за життя спадкодавця проведено не було, і вказані обставини позивач не заперечувала в ході розгляду справи, а тому суд вважає, що нотаріус відмовляючи у вчиненні нотаріальних дій обґрунтовано виніс постанову про відмову у видачі свідоцтва про прийняття спадщини на ім'я позивача, роз'яснивши позивачу її право на звернення до суду з такими вимогами, і такі дії нотаріуса ґрунтуються на вимогах Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012р. №296/5.

Статтею 7 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.

Відповідно до пункту 1 глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Таким чином, відсутні підстави для визнання незаконною постанови державного нотаріуса Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори Камендо О.М. від 20 листопада 2014 року про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її чоловіка, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та на день смерті був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, на спадкове майно, яке складається з житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1

Керуючись ст.ст. 128, 227 Цивільного кодексу України (1963 року), ст. 182 Цивільного кодексу України, ст. 47 Закону України «Про нотаріат», ст.ст. 4-8, 10, 11, 18, 57-60, 88, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.О. Сухоруков