АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Середа К.О.
№22-ц/796/2728/2015 Доповідач - Борисова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Гаращенка Д.Р.

при секретарі: Шалапуда Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу заапеляційною скаргою позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 12 листопада 2014 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Генеральної прокуратури України, слідчого з особливо важливих справ військової прокуратури Центрального регіону України майора юстиції Браги Віталія Володимировича про визнання дій неправомірними та про зобов'язання повернути кошти,-

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12 листопада 2014 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Генеральної прокуратури України, слідчого з ОВС військової прокуратури Центрального регіону України майора юстиції Браги В.В. про визнання дій неправомірними та повернення безпідставно утримуваного майна.

Не погоджуючись з даною ухвалою суду першої інстанції позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу в якій просили скасувати вказану ухвалу суду та направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження по справі.

Зазначали, що висновок суду першої інстанції про те, що позовна заява підлягає розгляду в порядку кримінального судочинства є хибним, оскільки Кримінально-процесуальний Кодекс України не регулює питання щодо майна осіб, які не є учасниками кримінального процесу, крім того, кримінальна справа, в межах якої проводились слідчі дії, у порядку кримінального судочинства не розглядається та закрита.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та представник позивачів ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали з підстав викладених в ній та просили її задовольнити.

Представник відповідачів проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив відмовити в її задоволенні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що справа за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Генеральної прокуратури України, слідчого з ОВС військової прокуратури Центрального регіону України майора юстиції Браги В.В. про визнання дій неправомірними та про зобов'язання повернути кошти підлягає розгляду в порядку кримінального судочинства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Стаття 55 Конституції України гарантує кожному право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або оспорюються, створено перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

Проте, право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21 лютого 1975 року, «Де Жуффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року.

За приписами ч.1 ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що кримінальна справа, в межах якої проводились слідчі дії, у порядку кримінального судочинства не розглядається та закрита, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, кримінальну справу №11400008 порушено 5 липня 2011 року військовою прокуратурою Центрального регіону України за фактом перевищення службовими особами філії Центрального спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони України - Укроборонбуд» службових повноважень, що спричинило тяжкі наслідки, за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України.

05 січня 2012 року вказану кримінальну справу передано для подальшого розслідування до Головного управління з розслідування особливо важливих справ Генеральної прокуратури України.

13 лютого 2012 року слідчим Генеральної прокуратури України порушено кримінальну справу щодо ОСОБА_2 за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України та накладено арешт на грошові кошти ОСОБА_2 в сумі 40000 доларів США, вилучених 08 листопада 2011 року під час обшуку приміщення гаражу АДРЕСА_1.

19 липня 2012 року слідчим Генеральної прокуратури України за матеріалами кримінальної справи №11400008 щодо невстановлених слідством осіб порушено кримінальну справу за ознаками злочинів, передбачених ч.4 ст.190, ч.ч.2,3 ст.358 КК України; дії ОСОБА_2 перекваліфіковано за ч.4 ст. 190 КК України на ч.5 ст.27, ч.4 ст.190 КК України та щодо нього порушено кримінальну справу за ознаками злочинів, передбачених ч.5 ст.27, ч.4 ст.190; ч.5 ст.27, ч.ч.2,3 ст. 358 КК України.

Того ж дня - 19 липня 2012 року кримінальну справу №11400008 закрито.

Постановою слідчого в ОВС Генеральної прокуратури України від 27 липня 2012 року виділено з кримінальної справи №11400008 в окреме провадження кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст.27, ч.4 ст.190; ч.5 ст.27, ч.ч.2,3 ст. 358 КК України.

Тобто, постановою на яку посилається ОСОБА_2, закрито кримінальну справу порушену за фактом, в той час коли кримінальну справу відносно нього виділено в окреме провадження та її не закрито.

Конституційним Судом України в Рішенні від 25 листопада 1997 року N 6-зп сформульовано правову позицію, відповідно до якої удосконалення законодавства в контексті статті 55 Конституції України має бути поступовою тенденцією, спрямованою на розширення судового захисту прав і свобод людини, зокрема судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень (пункт 2 мотивувальної частини). Ця правова позиція кореспондується з положеннями статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) щодо ефективного засобу юридичного за порушень, вчинених особами, які здійснюють свої офіційні повноваження. Реалізація права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб'єктів має відповідати також вимозі стосовно доступності правосуддя, про що зазначено у міжнародних правових документах - Загальній декларації прав людини (стаття 8), Міжнародному пакті про громадянські і політичні права (стаття 14), Конвенції (стаття 6), Декларації основних принципів правосуддя для жертв злочинів та зловживання владою, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 29 листопада 1985 року (пункт 4).

Положення частин другої, третьої статті 110, частин п'ятої, шостої статті 234, частин другої, третьої статті 236 КПК України 1960 року унормовують судовий розгляд скарг на рішення і дії органів дізнання, слідчого, прокурора, які були прийняті і вчинені в межах уже порушеної кримінальної справи.

За правилами вказаних норм скарги на дії і постанови органів дізнання або прокурора розглядаються судом першої інстанції при попередньому розгляді справи або при розгляді її по суті її по суті, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

При цьому, скарга може бути подана в будь-який момент досудового слідства і на будь-яку дію (бездіяльність), рішення слідчого.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи арешт на спірне майно накладено в рамках кримінальної справи відповідно до норм КПК України 1960 року.

Відповідно до п.9 Перехідних положень КПК України, запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Частина 4 ст.126 КПК України 1960 року передбачає, що накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Отже, якщо арешт на майно було накладено в рамках кримінального провадження, порушеного до набрання чинності КПК України 2012 року і справа, на даний час, не надійшла до суду, питання щодо скасування такого заходу забезпечення вирішується слідчим. Таким чином, особа щодо якої здійснюється таке кримінальне провадження може звернутися до слідчого з клопотанням про скасування арешту.

Після надходження кримінальної справи до суду питання щодо скасування арешту вирішується суддею при винесенні вироку.

Таким чином, оскільки арешт на спірне майно накладено в рамках кримінальної справи відповідно до норм КПК 1960 року, то і скасовувати його також слід за правилами, встановленими КПК України 1960 року.

При цьому, щодо вимог позивача ОСОБА_1 колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

У справах про зняття арешту майна, що становить спільну сумісну власність членів сім'ї, частка боржника визначається відповідно до правил статті 357 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені.

За приписами ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 15 травня 2013 року по справі № 6-26цс13 встановлено, що вимоги особи, які ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, встановленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту.

Тобто, ОСОБА_1 не позбавлена права на звернення до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту, проте з такими вимогами вона не звертається.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.122 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку, що питання порушені позивачами необхідно розглядати шляхом оскарження рішень, дій органів дізнання, слідчого, прокурора в порядку КПК України 1960 року, а відтак справу не належить розглядати в порядку цивільного судочинства.

Таким чином ухвала Печерського районного суду м. Києва від 12 листопада 2014 року постановлена з додержанням вимог процесуального законодавства, внаслідок чого підстав для її скасування, з мотивів викладених в апеляційній скарзі не вбачається.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 312, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 - відхилити.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 12 листопада 2014 року про - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: