Провадження № 2/522/145/15
17 лютого 2015 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Свяченої Ю.Б.
при секретарі Шеян І. В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Одеської міської ради, та за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, витребування майна, усунення перешкод у користуванні та скасування запису, -
Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Одеської міської ради, та за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_5, та просить визнати недійсним договір дарування від 03 квітня 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, нежитлового двоповерхового приміщення, загальною площею 48, 2 кв. м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, який нотаріально посвідчений державним нотаріусом Шатіловою О.В. та зареєстрований в реєстрі № 7-1074; витребувати у ОСОБА_4 нежитлове двоповерхове приміщення, загальною площею 48, 2 кв. м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради від імені якої діє Департамент комунальної власності Одеської міської ради; усунути перешкоди у користуванні шляхом виселення ОСОБА_4 з нежитлового двоповерхового приміщення, загальною площею 48, 2 кв. м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради; скасувати запис про державну реєстрацію за ОСОБА_4 на вищевказане нежитлове двоповерхове приміщення.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вказане нежитлове двоповерхове приміщення, загальною площею 48, 2 кв. м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси та незаконно вибуло з власності громади без її відома та волі.
У судовому засіданні представник Департаменту комунальної власності Одеської міської ради позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити та подав заяву про розгляд справи в заочному порядку.
Представник Одеської міської ради у судовому засіданні зазначив, що вважає позовні вимоги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради обґрунтованими.
ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується підписом його представника на розписці про отримання судової повістки, наявної в матеріалах справи.
До суду надійшли заперечення від представника відповідача, в яких зазначено, що право вимоги майна у особи, яка набула його безпідставно, належить саме власнику такого майна, ким позивач не являється. Також зазначив, що позивачем не надано жодних доказів належності спірного майна до комунальної власності територіальної громади м. Одеси. Тому, вважає, що вимоги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради є безпідставними.
Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. ОСОБА_3 була повідомлена згідно вимог ст. 74 ЦПК України шляхом оголошення в пресі, тому вважається сповіщеною про розгляд справи належним чином.
У відповідності до п. 99 Правил надання послуг поштового зв'язку, затвердженою Постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 р. № 270, рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, повідомлення про надходження електронних поштових переказів, які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об'єкті поштового зв'язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім'ї за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв'язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо), чи рішення органу опіки і піклування про призначення їх опікунами чи піклувальниками. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім'ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу.
У відповідності до п. 116 цих Правил, у разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення, внутрішні поштові перекази зберігаються об'єктом поштового зв'язку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження. П. 119 Правил передбачено, що після закінчення встановленого строку зберігання поштові відправлення вважаються такими, що не вручені, поштові перекази - не виплачені. Невручені поштові відправлення зберігаються об'єктом поштового зв'язку до закінчення шестимісячного строку з дня прийняття їх для пересилання, невиплачені поштові перекази - протягом трьох років з дня прийняття їх для пересилання. Протягом зазначеного строку відправник/адресат може звернутися до оператора поштового зв'язку щодо одержання такого поштового відправлення, коштів за таким поштовим переказом.
До суду повернулось поштове повідомлення форми Ф-20 адресоване ОСОБА_4 за спливом строку зберігання, що свідчить про те, що вона до операторів поштового зв'язку не зверталась. Вищевикладене свідчить про недобросовісне виконання процесуальних обов'язків відповідачкою, тому суд вважає, що остання про розгляд справи була сповіщена належним чином. У зв'язку з чим, суд вважає за можливе, у відповідності до ст. 224 ЦПК України, та зі згоди представника позивача, провести заочний розгляд справи.
Третя особа ОСОБА_5 у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.
Дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши думку представника позивача, суд вважає, що позовні вимоги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно ст. 41 Конституції України, п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановленимх Конституцією та законом.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.
Судом встановлено, що відповідно до рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25 листопада 1991 року №226-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування і районів області» нежиле приміщення, загальною площею 48, 2 кв. м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси, в особі Одеської міської ради.
Відповідно до ст. ст. 317, 319, 321, 327 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження майном та використовувати ці права на свій розсуд. Право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У комунальної власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді, а управління цим майном здійснює безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.
Згідно з рішенням Одеської міської ради від 27.06.2006 р. № 56-V «Про впорядкування роботи виконавчих органів Одеської міської ради по виконанню функцій орендодавця нежитлових приміщень, які є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси» Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради є єдиним вповноваженим органом Одеської міської ради з питань виконання функцій орендодавця нежилих будівель (споруд, приміщень), що знаходяться у комунальній власності територіальної громади міста Одеси.
Відповідно до положення «Про департамент комунальної власності Одеської міської ради», яке затверджене рішенням Одеської міської ради від 28.02.2011 року № 384-VI Департамент комунальної власності Одеської міської ради є правонаступником Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 червня 2005 року за ОСОБА_2 було визнано права власності на самовільно збудоване нежитлове приміщення, площею 48, 2 кв. м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

03 квітня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за №7-1074, відповідно до якого право власності на спірне нежитлове приміщення перейшло до ОСОБА_3

26 серпня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, був укладений договір купівлі-продажу, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за №4202.

Згідно умов договору купівлі-продажу від 26 серпня 2008 року ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_5 купив нежитлову двоповерхову будівлю, загальною площею 48, 2 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2010 року, що набрало чинності, було скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 червня 2005 року, та відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Не зважаючи на вищевказане рішення суду, 27 квітня 2012 року був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрований в реєстрі за №936, відповідно до умов якого ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_4 купив спірне нежитлове приміщення.

Станом на 16 травня 2012 року спірне нежитлове приміщення зареєстровано за ОСОБА_4, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав КП «ОМБТІ та РОН» №34147751.

Таким чином, право власності на спірне нежитлове приміщення без законних для того підстав перейшло до відповідачів.

Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Закону.

Згідно ч. 1 ст. 203 правочин не може суперечити законодавству.

Керуючись ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Абзацом 4 пункту 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав право відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Крім того, абз. 3 п. 10 вищевказаної Постанова Пленуму ВСУ вказує, що норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України.

У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Така ж позиція наведена також в Постанові Пленуму ВССУ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тому, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача в частині визнання недійсним договір дарування від 03 квітня 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, та витребування у ОСОБА_4 нежитлове двоповерхове приміщення, загальною площею 48, 2 кв. м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради від імені якої діє Департамент комунальної власності Одеської міської ради.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Ураховуючи вимоги ст. 10 ЦПК України та виходячи зі змісту п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, власник зобов'язаний довести, що майно вибуло з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі, а набувач - довести, що він придбав майно за відплатною угодою й що він не знав і не міг знати про те, що придбаває майно в особи, якій не належить право його відчуження.

Відповідно до п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засідання сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об'єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об'єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об'єктів комунального власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі - продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об'єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади.

Виходячи із вказаних приписів вбачається, що рішення щодо відчуження комунального майна приймаються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Враховуючи те, що Одеською міською радою рішень щодо відчуження нежитлового двоповерхового приміщення, загальною площею 48, 2 кв. м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 не приймалось, тому вибуття спірного приміщення з володіння власника з волі останнього не підтверджуються фактичними обставинами справи.

Тому, суд вважає також обґрунтованими вимоги позивача в частині усунення перешкод у користуванні шляхом виселення ОСОБА_4 з нежитлового двоповерхового приміщення, загальною площею 48, 2 кв. м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради та скасування запису про державну реєстрацію за ОСОБА_4 право власності на вказане нежитлове приміщення.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Судом встановлено, що при подачі позову, позивач сплатив судовий збір у розмірі 243, 60 грн., які відповідно вимог ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачів на користь Департаменту у рівних частках.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Виходячи з вищевикладеного, повно та всебічно дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши думку представника позивача, суд вважає, що позовні вимоги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради є обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, п. 22 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. ст. 15, 16, 203, 215, 317, 318, 321, 327, 328, 388, 391 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 60, 88, 208-209, 212-215, 218, 224-225 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Одеської міської ради, та за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, витребування майна, усунення перешкод у користуванні та скасування запису, - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування від 03 квітня 2007 року, укладений між ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) та ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2), нежитлового двоповерхового приміщення, загальною площею 48, 2 кв. м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, який нотаріально посвідчений державним нотаріусом Шатіловою О.В. та зареєстрований в реєстрі № 7-1074.

Витребувати у ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_3) нежитлове двоповерхове приміщення, загальною площею 48, 2 кв. м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради від імені якої діє Департамент комунальної власності Одеської міської ради ().

Усунути перешкоди у користуванні шляхом виселення ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_3) з нежитлового двоповерхового приміщення, загальною площею 48, 2 кв. м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради ().

Скасувати запис про державну реєстрацію за ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_3) право власності на нежитлове двоповерхове приміщення, загальною площею 48, 2 кв. м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 13618890).

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1), ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2), ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_3) в рівних частках на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради () суму судового збору у розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя Свячена Ю.Б.