Справа №461/3804/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2015 року Галицький районний суд м.Львова

у складі: головуючого судді Волосок І.Р.

при секретарі Підлужному Р.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Першої Львівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту; встановлення факту проживання, ведення спільного господарства та набуття права спільної сумісної власності ,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Першої Львівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту; встановлення факту проживання, ведення спільного господарства та набуття права спільної сумісної власності про визнання недійсним заповіту, посвідченого Першою Львівською державною нотаріальною конторою 28.12.2010 року спадкодавця - ОСОБА_3 щодо усього належного йому майна на користь ОСОБА_2 в частині квартири АДРЕСА_1 та встановлення факту проживання позивача ОСОБА_1 та ведення нею спільного господарства з ОСОБА_3 на час приватизації квартири АДРЕСА_2 в 1994 році та набуття нею права спільно сумісної власності на спірну квартиру разом із спадкодавцем ОСОБА_3

В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що упродовж сорока років вона безперервно проживала в спірній квартирі разом із спадкодавцем, як позашлюбна дружина, а 27 жовтня 2007 року, вони зареєстрували шлюб у Шевченківському відділі реєстрації актів цивільного стану. Після смерті чоловіка продовжує проживати в спірній квартирі та звернулась до Першої Львівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття у спадок цієї квартири на підставі заповіту, складеного спадкодавцем 05.10.2009 року. Проте їй стало відомо, що нотаріальною конторою відкрита спадкова справа за заявою сестри спадкодавця - ОСОБА_2, на підставі заповіту спадкодавця, складеним на користь ОСОБА_2 щодо усього належного спадкодавцю майна, яке складається із спірної квартири та дачного будинку, розташованого в с. Баківе, Жидачівського району Львівської області.

Вважає, що зазначений заповіт був укладений спадкодавцем в частині спірної квартири в наслідок помилки, оскільки в цій частині такий не відповідав дійсному волевиявленню спадкодавця, на момент складення заповіту спадкодавець тяжко хворів та через катаракту погано бачив, а з огляду на те, що з вищенаведених обставин, він не міг породити спадковий конфлікт.

Крім того, вказує на те, що в 1994 році за відбулась приватизація спірної квартири на ім'я спадкодавця і 05.11.1994 року спадкодавець отримав свідоцтво про право власності на цю квартиру загальною площею 29,7 кв. м., в тому числі житлову кімнату пл.. 9,9 кв. м., кухні із спільним коридором 19,8 кв. м. та коморою - підвалом 3,0 кв.м. На підставі чого вона стала співвласником цієї квартири нарівні із спадкодавцем, а відтак з відкриттям спадщини після смерті спадкодавця 07.10.2014 року лише ? такої квартири стала спадковим майном. Враховуючи вищенаведене, просила позов задовольнити повністю.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, давши пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник в судовому засіданні вимоги позову заперечили з підстав викладених у письмових запереченнях. Зокрема, вважають, що ОСОБА_1 не мала права приймати участь у приватизації спірного житла, т.я. не була зареєстрована в квартирі. Сам факт спільного проживання такого права не породжує, та суперечить нормам Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».Доказів недійсності заповіту суду не надано . Просять позов задовольнити.Просять у задоволенні позову відмовити.

Представник Першої Львівської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, подав заяву про слухання справи у їх відсутності.

Відповідно до статті 169 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути заяву у його відсутності, оскільки в матеріалах справи є достатньо необхідних доказів для її розгляду по суті, відповідач був належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, наслідки неявки, про причини неявки належним чином суд не повідомив.

Заслухавши пояснення сторін, пояснення свідків, дослідивши інші матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи із наступного.

Відповідно до Статті 202 ЦК Укрпаіни, Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила.Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Відповідно до статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Стаття 204 ЦК України,визначає поняття презумпції правомірності правочину, згідно якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правовою підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 1. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст.229 ЦК України, якщо особа,яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення,такий правосчин може букти визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдан іїй збитки.

Аналізуючи правові засади визнання недійсним правочину , який вчинено під впливом помилки , слід прийти до висновку,що в цьому випадку має місце невідповідність між внутрішньою волею сторони правочину і її зовнішнім волевиявленням, що спричинено не внутрішнім його психічним чи фізичним станом, а хибним (помилковим) сприйняттям обставин, обумовленим їх властивостями. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Оскільки в цьому випадку волевиявлення особи не відповідає її справжньому наміру, такий правочин визнається недійсним. Причини помилки в цьому випадку ролі не грають. Так, помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб тощо. Помилка є підставою для визнання недійсними правочинів як фізичних, так і юридичних осіб. Помилку слід відрізняти від обману, який також є підставою для визнання правочину недійсним, однак наслідки такого правочину є дещо іншими (див. коментар до ст. 230). Навіть якщо помилка виникла внаслідок дій або бездіяльності іншої сторони правочину, такі дії або бездіяльність мають бути ненавмисними, інакше правочин вважатиметься таким, що вчинений під впливом обману. Однак не будь-яка помилка може братися судом до уваги. Так, для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК розуміє помилку щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей та якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 07.10.2014 року помер ОСОБА_3, після смерті якого відкрилась спадщина, яка складається квартири №7 в будинку №24 на вул. Гнатюка у м.Львові та 4/5 частин житлового будинку №11 на вул. Лісній у с.Трибоківці Жидачівського району Львівської області /спадкова справа № 27/2015 / а.с. 2/.

Відповідно до заповіту від 28.12.2010 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_4, зробив розпорядження згідно якого все своє майно, де б воно не було, і з чого воно б не складалось, і взагалі все те, що буде належати йому день смерті і на що він за законом матиме право заповів відповідачу ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1. /спадкова справа № 27/2015 а.с. 3/

Суду не надано належних та допустимих доказів про те, що спадкодавець ОСОБА_3,складаючи оспорюваний заповіт,помилився щодо обставин,які мають істотне значення, тобто, помилково склав заповіт не на користь дружини,а на користь сестри-відповідачки у справі ОСОБА_2, хоча в розмовах із сусідами та знайомими, говорив,що спірна квартира залишиться дружині-позивачці ОСОБА_1,яка тривалий час з ним проживала, доглядала.

Допитані судом свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6,ОСОБА_7,ОСОБА_8, ОСОБА_9,які спілкувались із ОСОБА_3 не повідомили суду щодо детальних обставин складання заповітів померлим; їх показання є узагальненими,і містять суб»єктивні судження, відтак, не дають суду підстав вважати, що ОСОБА_3 вчинив правочин внаслідок помилки. Свідки ствердили, що останній станом на 2009-2010 рік перебував в адекватному стані; вільно спілкувався, розладів психіки чи інших відхилень в його життєдіяльності ваони не зауважували.

Крім того, в судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 не заперечила, що знала про заповіт чоловіка від 28.12.2010р.,читала його, розуміла суть, однак, не придала цьому значення, не з»ясовувала про причини такого рішення ОСОБА_3, оскільки на словах він ій повідомляв, що квартиру залишить їй, а дачний будинок сестрі; цього його слова вважала достатньо.

Як встановлено судом, квартиру №7 в будинку №24 на вул. Гнатюка у м. Львові приватизував ОСОБА_3 одноосібно в 1994 році, що підтверджується свідоцтвом №31411 від 15.11.1994 року про право власності на вказану квартиру, на підставі якого ОСОБА_3 став одноосібним власником квартири №7 в будинку №24 на вул. Гнатюка у м. Львові.

Згідно ч.1 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції від 09.04.1994р.), якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Оскільки, на момент видачі ОСОБА_3 свідоцтва про право власності на квартиру позивач не була зареєстрована, як наймач вищевказаної квартири і не була членом сім'ї наймача ОСОБА_3, вона не набула жодних прав на участь у приватизаціїї ; не оскаржувала видане ОСОБА_3 свідоцтво, в якому вона як член його сім'ї не зазначена.

Будучи зареєстрованою в законному порядку в ІНФОРМАЦІЯ_2, скористалась своїм правом на приватизацію означеної квартири разом із сином ОСОБА_10 / свідоцтво про право власності №40126 від 02.12.1994р.

Покликання позивача на ст.22 Кодексу України про шлюб та сім'ю є безпідставним, оскільки на момент набуття ОСОБА_3 права власності на вищевказану квартиру позивач і ОСОБА_3 не були в зареєстрованому шлюбі, у зв'язку з чим ця квартира не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Чинний на той час, кодекс України про шлюб та сім'ю взагалі не передбачав можливості набуття чоловіком і жінкою спільної сумісної власності поза межами шлюбних відносин, як і можливості встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Щодо встановлення факту спільного проживання та ведення спільного господарства з ОСОБА_3 на час приватизаціїї останнім кв.№7 по вул.Гнатюка,24 в м.Львові,що на думку позивачки,є правовою підставою для набуття нею права спільної сумісної власності на спірну квартиру разом із спадкодавцем ,то такі вимоги є безпідставними, оскільки не породжують права ОСОБА_1на участь у приватизаціїї житла відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції від 09.04.1994р.).

Таким чином, на момент смерті ОСОБА_3 був єдиним власником вищевказаної квартири, що підтверджується відповідним свідоцтвом про право власності на квартиру, у зв'язку з чим мав право вільно і на власний розсуд розпоряджатися цим майном без будь-чиєї згоди.

Відповідно до ст.1257 ЦК України, підставою для визнання заповіту недійсним є те, що: заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення;якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вівльним і не відповідало його волі.

Суд вважає безпідставними та надуманими покликання позивача та його представника на недійсніть заповіту відповідно до ст.1257 ЦК України; доказів, що хворобливий стан здоров»я ОСОБА_3 впливав на його волевиявлення , що призвело до помилки при складанні заповіту позивачем не представлено.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 169, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 16, 203-215,1233, 1248, 1254, 1257 ЦК України, суд,-

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Першої Львівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту; встановлення факту проживання, ведення спільного господарства та набуття права спільної сумісної власності - відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя І.Р.Волоско.