Провадження № 2-6818/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2015 року Солом'янський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді - Лазаренко В.В.

при секретарі - Кучерині Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської державної адміністрації, третя особа: Служба у справах дітей Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання та відібрання дитини, -

В С Т А Н О В И В:

28.08.2015 позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 в якому просить встановити місце проживання дитини ОСОБА_30, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю - ОСОБА_1, постановити рішення про негайне відібрання дитини ОСОБА_30, ІНФОРМАЦІЯ_1, від батька ОСОБА_2, який самочинно, без згоди матері, змінив постійне місце проживання малолітньої дитини та утримує її у дачному поселенні "Чайки" та передати дитину матері - ОСОБА_1.

Позовні вимоги обґрунтовує, зокрема, тим, що вона та ОСОБА_2, з серпня 2010 року вирішили проживати разом. Місцем проживання був дачний будинок с. Чайки, Києво- Святошинського району, який належить батькам відповідача.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька ОСОБА_30.

У зв'язку із тим, що спільне проживання з відповідачем виявилось неможливим, 28 лютого 2015 року вона забрала свої речі, дитину та речі дитини і перейшла жити за місцем своєї реєстрації у приватний будинок АДРЕСА_1.

З того часу, коли вона перейшла проживати за місцем своєї реєстрації, відповідач безперешкодно відвідував дитину, мав можливість гуляти з нею та брати до себе додому. Тобто, ОСОБА_4 періодично по домовленості між нею та відповідачем, гуляла з ним та відвідувала місце його проживання, відповідач повертав ОСОБА_30 додому за місцем проживання позивачки в узгоджений між сторонами день та час.

Не дивлячись на це, відповідач звернувся з заявою до Комісії з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській райдержадміністрації Київської області, щодо його участі у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною ОСОБА_30, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Комісія з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській райдержадміністрації вивчивши представлені відповідачем документи склала протокол №13 від 22 липня 2015 року, яким рекомендувала матері - гр. ОСОБА_1 дійти спільної згоди щодо дотримання вимог статті 157 Сімейного кодексу України щодо участі батька гр. ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною ОСОБА_30.

21 серпня 2015 року відповідач в черговий раз взяв ОСОБА_30 для спілкування з нею за місцем свого проживання, в дачний будинок с. Чайки, Києво-Святошинського району. Згідно їх домовленості він повинен був повернути доньку за місцем її проживання у понеділок 24.08.2015 року, але замість цього відповідач зателефонував їй 24.08.2015 року та повідомив, що ОСОБА_30 додому більше не повернеться, що він прийняв рішення, про те що дитина у подальшому буде жити разом з ним. В обумовлений ними час відповідач дочку не повернув. Зараз вона фактично не має можливості її бачити та спілкуватись з нею.

В обґрунтування своєї поведінки відповідач послався на протокол комісії з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській райдержадміністрації Київської області за №13 від 22 липня 2015 року.

24 серпня 2015 року вона звернулася з відповідною заявою до Солом'янського РУ ГУ МВС України в м. Києві про викрадення дитини.

Спілкуватися з дитиною вона не має будь-якої можливості.

Аналізуючи події, що сталися, вважає, що її чотирьохрічній доньці ОСОБА_30 загрожує реальна небезпека. Відповідач та його рідні постійно налаштовують доньку проти неї, у зв'язку з чим дитина стала нервовою та замкнутою.

Крім того вважає, що проживання доньки з нею відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки дитина на даний час находиться в такому віці, коли материнська турбота їй більше потрібна, а спілкування саме з матір'ю сприятиме її повноцінному духовному становленню та формуванню.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6 в судовому засіданні 23.10.2015 проти позову заперечували.

Відповідачем, зокрема, зазначено, що до 28 лютого 2015 року вони з позивачкою та дитиною проживали однією сім'єю в будинку що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, та належить його батьку - ОСОБА_7 Їхня донька проживала в цьому будинку від дня свого народження. А його мати - ОСОБА_8 майже від дня народження здійснювала догляд за дитиною.

28 лютого 2015 року ОСОБА_9, під впливом своїх батьків, які неприязно до нього ставляться, покинули місце їх спільного проживання, забрала свої особисті речі та переїхала проживати до своїх батьків за адресою: АДРЕСА_1.

Крім того, батьки позивачки стали провокувати його на скандали та стали все робити для того, щоб грубо перешкоджати його спілкуванню з дитиною. Під час його візитів до дитини, вони повідомляли йому, що дитини немає вдома, або що дитина не може з ним зустрітись з якихось інших причин. Налаштовували дитину проти нього, повідомляючи їй про нього якісь неправдиві негативні факти та обставини. Нерідко не приймали від нього їжу та солодощі, які він приносив для дитини.

02 липня 2015 року дружина повідомила його телефоном, що разом з дитиною виїжджає з м. Києва, але куди вони їдуть вона йому не повідомила. Він прикладав зусилля, щоб довідатись де знаходиться його дитина, але отримати будь-яку інформацію з цього приводу від дружини, чи її батьків він не міг, оскільки на контакт з ним з цього приводу вони не йшли.

Саме тому, вважаючи, що такою неправомірною поведінкою ОСОБА_1 та її батьків грубо порушують його батьківські права та права його дитини, яка має право і повинна постійно спілкуватись зі своїм батьком, він змушений був 08 липня 2015 року звернутись з заявою до органу опіки та піклування Києво-Святошинського району, Київської області про грубе порушення його батьківських прав.

Після його звернення до органу опіки та піклування позивачка стала давати йому дитину для спілкування за місцем його фактичного проживання. Однак, кожного разу, коли він з'являвся за дитиною, батьки позивачки демонстрували йому свою неприязнь та провокували його на скандали. А коли наставав час повертати дитину матері, дочка плакала та просила його не відвозити її в будинок, де проживає родина ОСОБА_1, обнімала його та говорила, що не хоче з ним розлучатись.

Зазначає, що кожного разу таке розставання супроводжувалось психологічною травмою і для нього і для дитини, і для його батьків.

Розуміючи, що дитині некомфортно перебувати в родині ОСОБА_1 та виходячи лише з інтересів дитини, 24 серпня 2015 року він зателефонував позивачці та попросив позивачку повернутись до нього та до дитини і повідомив, що дитина залишається проживати разом з ним.

Він не тільки не перешкоджав матері спілкуватись з дитиною, а весь час умовляю її повернутись та проживати разом з дитиною, однак досягнути взаємопорозуміння з відповідачкою йому так і не вдалося.

З наведених підстав відповідач та його представник ОСОБА_6 просили відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1

В судове засідання 08.12.2015 відповідач та його представник ОСОБА_6 не з'явились про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

08.12.2015 відповідачем через канцелярію суду подано заяву про оголошення у справі перерви у зв'язку з хворобою представника. Між тим, враховуючи, що доказів на підтвердження поважності причини неявки представника відповідача у судове засідання до даної заяви не додано, так само як не надано доказів поважності причини неявки у судове засідання самого відповідача, з урахуванням обставин справи, зокрема того, що відповідач до початку розгляду справи по суті заявив про всі наявні у нього докази на підтвердження своїх заперечень проти вимог позивачки, дав в суді усні пояснення, судом були допитані свідки з боку відповідача, суд, керуючись положеннями п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 169 ЦПК України, знаходить можливим закінчити розгляд справи у відсутності відповідача та його представника.

Представник третьої особи служби у справах дітей Солом"янської районної в м. Києві державної адміністрації Черкасова А.А. в судовому засіданні позов підтримала і просила вирішити спір виходячи перш за все з інтересів малолітньої дитини.

Третя особа, Служба у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської державної адміністрації, надала суду висновок щодо визначення місця проживання дитини. Свого представника для участі у розгляді справи не направила, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у зв'язку з чим суд знаходить можливим провести судовий розгляд у її відсутності.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, представника третьої особи, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають спільну дитину ОСОБА_30, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1, виданим повторно 14.06.2014 відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області.

На час розгляду справи сторони проживають окремо, між ними існує спір про місце проживання їхньої спільної дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років визначається за згодою батьків.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Як вбачається з матеріалів справи, після 28.02.2015 року малолітня ОСОБА_30 разом з позивачкою проживали у приватному будинку АДРЕСА_1

21.08.2015 відповідач забрав малолітню доньку для спілкування з нею за місцем свого проживання, в дачний будинок с. Чайки, Києво-Святошинського району, та повертати дитину матері, тобто позивачу по справі, відмовляється.

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання сім'ї за адресою його фактичного проживання вбачається, що дитина разом з відповідачем ОСОБА_2, ОСОБА_11, ОСОБА_12 проживає у двохповерховому будинку, загальною площею 260 кв. м, з усіма зручностями. Дитині виділена окрема кімната, спальне місце, є місце для проведення дозвілля, кімната облаштована.

Батько дитини ОСОБА_2, згідно довідки ТОВ «Омегастрой» від 01.09.2015 №23, працює у ТОВ «Омегастрой» на посаді заступника директора, отримує стабільний дохід.

Згідно характеристики наданої настоятелем Вірменської Апостольської церкви Києва від 01.09.2015 вбачається, що ОСОБА_2 характеризується позитивно.

Згідно характеристики наданої ТОВ «Омегастрой» від 01.09.2015 ОСОБА_2 характеризується позитивно, користується заслуженим авторитетом та повагою у колег і підлеглих.

Відповідно до акту обстеження умов проживання матері дитини ОСОБА_1 вбачається, що остання зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_1 у приватному будинку житловою площею 219,70 кв. м, 10 кімнат. Умови проживання задовільні, будинок забезпечений газопостачанням, водопостачанням, каналізацією. Для виховання та розвитку дитини окремо обладнана кімната з ліжком, шкафом, дві ігрові кімнати. На подвір'ї є гойдалка та пісочниця. Разом з ОСОБА_1 у даному будинку проживають ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_30

Згідно довідки від 29.09.2015 №104/3-128, виданої Інститутом фізіології ім. О.О. Богомольця НАН України, ОСОБА_1 працює у інституті на посаді молодшого наукового співробітника з 01.01.2013.

Згідно характеристики наданої замісником завідувача відділу Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця НАН України ОСОБА_16, позивачка характерезується позитивно.

Оцінюючи матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позивач та відповідач по справі є хорошими батьками та характеризуються позитивно, а тому можуть виконувати покладені на них законом батьківські права та обов'язки.

Разом з тим, виходячи з вимог чинного законодавства та обставин справи, віку дитини та особливості його розвитку, суд вважає, що дитина має проживати з матір`ю, виходячи з наступного.

З висновку спеціаліста Центру психологічної експертизи та психодіагностики Міжнародного інституту глибинної психології ОСОБА_17 від 06.12.2015, який був в повному обсязі підтриманий допитаною в якості свідка ОСОБА_17, вбачається, що аналіз переживань ОСОБА_30 стосовно її життєвої ситуації і дорослих, які утворюють її соціальний простір, свідчить, це оточення не є соціально- підтримуючим, що вона позбавлена можливості переживати почуття психологічного благополуччя і комфорту.

На момент проведення дослідження ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виявили високий ступінь батьківської залученості до життя ОСОБА_30, контакту з нею і відповідальності як батьки.

Разом з цим, забезпечити ОСОБА_30 переживання стабільності, безпеки, впевненості у сьогоденні та більш віддаленій часовій перспективі враховуючи вік дитини і задачі вікового розвитку може її мати - ОСОБА_1.

Аналіз переживань ОСОБА_30 (їх характер) стосовно її життєвої (сімейної) ситуації свідчить, що в її психічній реальності є переживання, які складають психотравмуючий досвід дитинства (переживання неможливості щось змінити у власному житті), який призводить до придушення емоційної сфери людини. Наслідком такої травми стає переживання особистої неповноцінності, безпорадності, внутрішньої спустошеності як потенціалу для віктимної поведінки у майбутньому.

За результатами проведеного дослідження, з урахуванням того, що ОСОБА_1 була і є для ОСОБА_30 об'єктом надійної первинної прив'язаності, віку дитини, яка не може обійтися без догляду і опіки матері (самостійно обійти себе, визначитися стосовно того, що треба вдягнути і самостійно перевдягнутися, з'їсти, у якій послідовності й що треба робити), задач її вікового розвитку (становлення статевої та гендерної ідентичності дитини) спеціаліст у висновку стверджує, що альтернативи материнському догляду за дитиною на сьогодні не існує.

У відповідності до листів управління освіти Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації від 22.10.2015 №2097/31, відділу освіти Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 02.11.2015 №1515, управління освіти Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 10.11.2015 №33/04-3145 слідує, що на час розгляду справи малолітня ОСОБА_30 дошкільних навчальних закладів не відвідує.

З мотивувальної частини висновку спеціаліста Центру психологічної експертизи та психодіагностики Міжнародного інституту глибинної психології ОСОБА_17 від 06.12.2015 вбачається, що не зважаючи на виявлений високий рівень інтелектуального розвитку і вік дитини (4 роки 6 місяців) головною темою у іграх дитини залишається типова для дітей четвертого року життя, що є свідченням того, що їй вже бракує товариства ровесників, що дитина потребує взаємодії з ровесниками. Проте в оточенні де дитина зараз перебуває, це сім`я батька, не має достатньох кількості контактів із ровесниками, що гальмує розвиток дитини.

Допитана в якості свідка ОСОБА_18 показала суду, що вона є близькою подругою позивачки, та що ОСОБА_1 є люблячою і турботливою матір'ю.

Допитана в якості свідка ОСОБА_14 показала суду, що її діти є двоюрідними братом та сестрою ОСОБА_30 та, що вони починаючи з кінця серпня 2015 року не мають можливості бачити свою сестру. Відповідачу було відомо про те, що влітку 2015 року позивачка разом з нею, ОСОБА_30 та дітьми разом їдуть відпочивати. У цей час ОСОБА_30 майже кожного дня у її присутності спілкувалась з батьком по телефону.

Допитана в якості свідка ОСОБА_19 показала суду, що є близькою подругою позивачки та має дочку майже такого віку, як і ОСОБА_30. Вона часто відвідувала позивачку за місцем її проживання, а їх діти товаришували. Після конфлікту у лютому 2015 року відповідач сам привіз дочку до позивачки. Охарактеризувала позивачку як хорошу матір, та що ОСОБА_1 ніколи не налаштовувала дитину проти батька, і що між позивачкою та її дитино існував тісний емоційний зв'язок.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_20 суду показав, що він є дядьком позивачки. На даний час ОСОБА_1 живе у батьків. Вона є хорошою матір'ю. Йому відомо, що відповідач в грубій формі відмовив позивачці в побаченні з дитиною, приблизно три тижні тому.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_21 показав суду, що після зміни відповідачем місця проживання дитини у серпні 2015 відповідач не давав можливості позивачці бачити свою дочку.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_22 показав суду, що позивачка у його особистій присутності приїжджала за місцем проживання відповідача, аби побачити дитину, але розлючений з цього приводу батько відповідача спровокував черговий конфлікт, заявив, що його не знає, хоча знайомі багато років, та не дав можливості позивачці побачити свою дитину.

Допитана в якості свідка ОСОБА_13 суду показала, що вона є матір'ю позивачки. З лютого по серпень 2015 дитина проживала у них. Відповідач безперешкодно спілкувався із ОСОБА_30 в будь-який момент. Він спілкувався з дитиною частіше ніж до лютого 2015. Її дочка ніколи не налаштовувала дитину проти відповідача, а навпаки наполягала на їхньому спілкуванні.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_3 показав суду, що позивачка у лютому 2015 року пішла від відповідача, так як подальше проживання разом із ним стало неможливим. Позивачка пішла на роботу, коли дитині виповнилось 1,5 роки, проте це ніяким чином не відобразилось на вихованні дитини, оскільки у позивачки був не повний робочий день та три рази на тиждень. Позивачка ніколи не чинила перешкод батьку у побаченнях з дитиною та батько за своїм бажанням вільно забирав дочку, у тому числі і на ніч за місцем свого проживання, крім того позивачка ніколи не настроювала дитину проти батька. З моменту зміни відповідачем місця проживання дитини позивачка неодноразово намагалась дізнатися, що з дитиною, побачитьсь з нею, але відповідач чинив перешкоди позивачці. Охарактеризував позивачку як хорошу та люблячу матір.

Згідно висновку спеціаліста Центру психологічної експертизи та психодіагностики Міжнародного інституту глибинної психології ОСОБА_17 від 06.12.2015 ознак, що дозволяють стверджувати про наявність впливу одного з батьків на формування негативної думки про іншого батька, у ОСОБА_30, не виявлено.

Допитана в якості свідка ОСОБА_23 показав суду, що відповідач є набожною людиною та що його сім'я надає церкві матеріальну допомогу на будівництво храму. Відповідач кілька разів відвідував церкву з дитиною. Про те, що відповідач забрав дитину та не дає можливості матері її бачити йому не було відомо.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_24 показав суду, що йому не відомо було, що сторони з лютого 2015 року не проживають разом, але йому відомо про те, що відповідач не перешкоджає позивачці бачити дитину.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_25 суду показав, що дитина любить обох батьків, і батьки люблять свою дитину. Факти перешкоджання з боку відповідача позивачці бачитися з дитиною йому не відомі.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_26 суду показав, що відповідач характеризується виключно з позитивної сторони, любить свою доньку. У відповідача для дитини є окрема кімната, багато іграшок, факти перешкоджання з боку відповідача позивачці бачитися з дитиною йому не відомі.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_27 суду показав, що відповідач характеризується виключно з позитивної сторони, любить свою доньку. Утримує сім'ю, факти перешкоджання з боку відповідача позивачці бачитися з дитиною йому не відомі.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_28 суду показав, що відповідач характеризується виключно з позитивної сторони, любить свою доньку. Ліліт є поганою матір'ю, що починаючи з серпня 2015 року мати не цікавилась дитиною і не намагається навіть побачити свою дочку, що ні він, ні його син не чинили перешкод позивачці у спілкуванні з дитиною.

Оцінюючи матеріали справи у їх сукупності та покази свідків, суд вважає, що до відібрання дитини у матері, малолітня дочка ОСОБА_4 мала прихильність до матері.

Крім того, оцінюючи покази вказаних вище свідків у сукупності з дослідженими матеріалами справи, суд приходить до висновку, що позивач та відповідач є хорошими та турботливими батьками, які прагнуть для створення належних умов виховання та утримання своєї дитини.

Суд зважає також на те, що в Декларації прав дитини (принцип 6) проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Одним із завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (ст. 1).

Конвенція про права дитини, виходячи з рівності прав матері та батька, у п. 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.

Частиною 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до Конвенції ООН про права дитини діти мають право на належне спілкування та допомогу.

Дані гарантії закріплені і в інших нормативних документах щодо охорони дитинства.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 150 СК України батьки повинні поважати дитину; ст. 155 цього ж Кодексу встановлено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

З викладеного випливає, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, поведінка батьків повинна бути такою, щоб дитина сама тягнулася до них.

Згідно принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір'ю.

Як роз'яснено ст. 161 СК України, суд при вирішенні спору про місце проживання дитини має враховувати те, хто із батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, особисті якості батьків, можливість створення належних умов до виховання дитини.

Згідно висновку Служби у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 22.10.2015 року №Н 137769.1976.2 вбачається, що на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській районній державній адміністрації від 06 жовтня 2015 року № 3 (протокол № 19) орган опіки та піклування не заперечує щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_30, ІНФОРМАЦІЯ_2, як з матір'ю - гр. ОСОБА_1, так із батьком - гр. ОСОБА_29.

Виходячи з вимог чинного законодавства та обставин справи, віку дитини та особливості характеру її розвитку, суд вважає, що дитина має тісний психологічний зв'язок з матір'ю незважаючи на її теперішнє оточення у сім'ї батька.

Доказів того, що є виняткові обставини при наявності яких дитина, в її ж інтересах, повинна бути розлучена зі своєю матір'ю, відповідачем не надано та в ході розгляду справи судом не встановлено.

З огляду на викладене, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, приймаючи до уваги вік дитини, особливості її розвитку, суд приходить до висновку, що проживання малолітньої ОСОБА_30 саме з матір'ю відповідатиме інтересам дитини та забезпечить її права на належне виховання, розвиток, оздоровлення, утримання та безпеку.

За таких обставин, суд вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_30 разом з матір'ю.

Таким чином суд приходить до висновку, що вимоги позивачки ОСОБА_1 в частині визначення місця проживання дитини є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

В судовому засіданні встановлено, що позивачка протягом тривалого часу не спілкувалася з дитиною в достатній та повній мірі, з причин створення їй перешкод у спілкуванні з донькою відповідачем та наявністю конфліктних стосунків між ними.

З огляду на викладене та приймаючи до уваги те, що судом визначено місце проживання дитини разом з матір'ю, ту обставину, що дитина не була повернута відповідачем матері за місцем постійного проживання дитини без згоди на це позивачки та за відсутності відповідного рішення суду, батько в добровільному порядку відмовляється повернути дитину матері, суд приходить до висновку про відібрання дитини ОСОБА_30 у батька та передачу її під опуку матері.

З огляду на викладене, враховуючи вимоги ч. 1 ст. 367 ЦПК України, згідно яких суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки ОСОБА_1 в частині відібрання дитини є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з позивача на користь відповідачки підлягає стягненню 730 гривень 80 коп. судового збору, сплаченого позивачкою при зверненні до суду з даним позовом.

На підставі вищевикладеного, керуючись принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Конвенції ООН про права дитини, ст. ст. 150, 152, 154, 155, 160, 161 СК України, ст.ст. 3, 10-11, 57-60, 61, 88, 169, 208-209, 212-215, 367 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_30, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір`ю ОСОБА_1.

Відібрати малолітню ОСОБА_30, ІНФОРМАЦІЯ_1, від батька ОСОБА_2 та передати дитину матері ОСОБА_1.

Допустити негайне виконання рішення у частині відібрання дитини від батька та передачі її матері.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 730 гривень 80 коп..

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя