АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/1088/14-ц 22-ц/774/1314/К/15
Справа № 214/1088/14-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22ц/774/1314/К/15 суддя Попов В.В.
Категорія - 27 ( І ) Суддя-доповідач - Зубакова В.П.
УХВАЛА

Іменем України

06 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Зубакової В.П.

суддів: Бондар Я.М., Соколан Н.О.

при секретарі: Петренко К.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на заочне рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 12 червня 2014 року по справі за позовом Акціонерного товариства Ретікулум Пауер до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5,

представник позивача Акціонерного товариства Ретікулум Пауер - Кушерець Анастасія Сергіївна, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2013 року акціонерне товариство Ретікулум Пауер (далі - АТ Ретікулум Пауер) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що 23 квітня 2008 року між іпотечним банком АТ та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 3200/204369-01/08/01-001/00/R, за умовами якого ОСОБА_2 отримав кредит в розмірі 1933 605 чеських крон, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 5,69 % річних строком на 30 років.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором від 23 квітня 2008 року між Іпотечним банком АТ, ОСОБА_2 та ТОВ «Вітат Груп» було укладено договір застави нерухомості № 3200/204369-01/08/01-002/00/R, предметом якої є квартира (будується) АДРЕСА_2 та частка спільної власності у розмірі 410/23611 у просторах загального користування - все в межах населеного пункту Ліпно-над-Влтавою (Чеська Республіка), а також частка спільної власності у розмірі 410/23611 на земельній ділянці АДРЕСА_2.

Відповідно до ст. 4 договору про відступлення права вимоги, укладеного у грудні 2011 року між Іпотечним банком АТ та АТ Ретікулум Пауер, до останнього перейшло право вимоги за договором укладеним 23 квітня 2008 року з відповідачем ОСОБА_2

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за кредитним договором станом на 23 липня 2013 року утворилася заборгованість у сумі 2109 729,08 чеських крон, що еквівалентно 854 708 грн 21 коп. із розрахунку: 1833 324,52 чеських крон - заборгованість за тілом кредиту; 76 022,19 чеських крон - заборгованість за відсотками; 200 382,37 чеських крон - неустойка.

Уточнивши позовні вимоги, АТ Ретікулум Пауер просив суд: стягнути з ОСОБА_2 на свою користь у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 23 квітня 2008 року, 2109 729,08 чеських крон, що еквівалентно 854 708 грн 21 коп., із розрахунку: 1833 324,52 чеських крон - заборгованість за тілом кредиту; 76 022,19 чеських крон - заборгованість за відсотками; 200 382,37 чеських крон - неустойка.

Заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 червня 2014 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ Ретікулум Пауер у рахунок погашення заборгованості за договором про надання іпотечного кредиту від 23 квітня 2008 року № 3200/204369-01/08/01-001/00/R суму заборгованості в розмірі 2109 729,08 чеських крон, що еквівалентно 854 708 грн 21 коп., із розрахунку: 1833 324,52 чеських крон заборгованість за тілом кредиту; 76 022,19 чеських крон заборгованість за відсотками; 200 382,37 чеських крон неустойка.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 15 жовтня 2014 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог або закрити провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.205 ЦПК України.

Так, ухвалюючи рішення, суд залишив поза увагою лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-754/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом», згідно якого правовідносини, пов'язані з усіма видами зовнішньоекономічної діяльності в Україні, регулюються положеннями Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», а питання, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, у тому числі й питання підсудності судам України справ за участю іноземного елемента, вирішуються згідно із Законом України «Про міжнародне приватне право». Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про міжнародне приватне право» у випадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин. Пунктом 8 Розділу VIII Договору про надання іпотечного кредиту №3200/204369-01/08/01-001/00/11, укладеного 23.04.2008 року між ОСОБА_2 та Іпотечним банком АТ, сторони домовились, що всі можливі спори за цим договором будуть вирішуватись відповідним судом Чеської Республіки за територіальною приналежністю Банку, що буде визначена відповідно до адреси, вказаної у торговому реєстрі на момент подання позову. Тобто, сторони домовились про підсудність розгляду спорів, і зазначене положення на підставі п. 1 ст. 4 Договору про відступлення прав також переходить до позивача у справі.

Крім того, позовні вимоги АТ Ретікулум Пауер не обґрунтовані жодними нормами матеріального права. Задовольняючи ж позов, суд послався на матеріальне право України - норми Цивільного Кодексу України, що на думку ОСОБА_2, є необґрунтованим.

Під час розгляду справи судом допущено порушення норм матеріального права, що містяться в ст.ст. 258, 261, 268 ЦК України щодо строків нарахування пені та застосування строку позовної давності, а саме - позивачем визначено період нарахування неустойки з 18.01.2012 р. по 29.10.2012 р., при цьому позов датовано 23.07.2013 р., тобто здійснено розрахунок пені за межами річного строку позовної давності, який мав би починатися з 23.07.2012 р.

Також ОСОБА_2 в апеляційній скарзі зазначив про те, що в матеріалах справи відсутні докази про розмір та порядок утворення заборгованості по тілу кредиту. Судом не з'ясовано порядок розподілу коштів, які надходили на часткове погашення кредитної заборгованості та не наведено формулу розрахунку заборгованості.

Крім того, позивачем надано до справи копії документів, які належним чином не засвідчені, що зумовлює необхідність витребування оригіналів усіх вказаних документів, що підтверджують позовні вимоги, переклад документів українською мовою не засвідчений відповідно до вимог законодавства, докази повноважень, освіти перекладача, володіння ним відповідними мовами в матеріалах справи відсутні.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача АТ Ретікулум Пауер - Руденко Ю.О. зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, відхиливши апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_8, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника позивача АТ Ретікулум Пауер - Кушерець А.С., яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила її відхилити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги і письмових заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 625 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Ст. 627 ЦК України зазначає, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно положень ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Судом встановлено, що 23.04.2008 року між Іпотечним банком АТ та відповідачем, від імені якого за довіреністю діяв ОСОБА_9, було укладено Договір про надання іпотечного кредиту №3200/204369-01/08/01-001/00/R, згідно умов якого відповідачу ОСОБА_2 було надано кредит в розмірі 1933605 чеських крон зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 5,69% річних строком на 30 років.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов'язань за вказаним Кредитним договором, 23.04.2008 року між Іпотечним банком АТ, відповідачем та ТОВ «Вітат Груп» було укладено Договір застави нерухомості №3200/204369-01/08/01-002/00/R, згідно умов якого предметом застави є: квартира (будується) - АДРЕСА_2 та частка спільної власності у розмірі 410/23611 у просторах загального користування - все в межах населеного пункту Ліпно-над-Влтавою, а також частка спільної власності у розмірі 410/23611 на земельній ділянці АДРЕСА_2.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за Кредитним договором, станом на 23.07.2013 року у нього утворилася заборгованість у сумі 2109729,08 чеських крон, що еквівалентно 854708 грн. 21 коп. із розрахунку: 1833324,52 чеських крон - заборгованість по тілу кредиту; 76022,19 чеських крон - заборгованість по відсоткам; 200382,37 чеських крон - неустойка.

Відповідно до ст.4 Договору про відступлення права вимоги, укладеного у грудні 2011 року між Іпотечним банком АТ та АТ Ретікулум Пауер, до останнього перейшло право вимоги зі всіма правами та обов'язками, приналежностями та забезпеченням, пов'язаними з даними вимогами, і також зі всіма правами та обов'язками, які випливають з окремих договорів про надання іпотечних кредитів, зокрема, відповідно до п.1.19 вказаного договору - право вимоги за договором №3200/204369-01/08/01-001/00/R, укладеного 23.04.2008 року з відповідачем ОСОБА_2

Звертаючись до суду з позовом, АТ Ретікулум Пауер посилалося на неналежне виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість, яка станом на 23.07.2013 року складає 2109729,08 чеських крон, що еквівалентно 854708 грн. 21 коп. із розрахунку: 1833324,52 чеських крон - заборгованість по тілу кредиту; 76022,19 чеських крон - заборгованість по відсоткам; 200382,37 чеських крон - неустойка.

Вимоги АТ Ретікулум Пауер щодо стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором та штрафних санкцій не суперечать умовам договору, які визначені сторонами і погоджені ними.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач не виконував умови договору в повному обсязі і суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про стягнення на користь позивача з відповідача ОСОБА_2 заборгованості за кредитом, розмір якої останнім не спростовано.

Доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні докази про розмір та порядок утворення заборгованості по тілу кредиту та судом не з'ясовано порядок розподілу коштів, які надходили на часткове погашення кредитної заборгованості, та не наведено формулу розрахунку заборгованості, колегією суддів відхиляються, оскільки в матеріалах справи є розрахунок заборгованості, який відповідає умовам договору іпотечного кредиту №3200/204369-01/08/01-001/00/11, укладеного 23.04.2008 року між ОСОБА_2 та Іпотечним банком АТ, а відповідачем ОСОБА_2, ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції, не надано жодних належних та допустимих доказів на спростування наведеного розрахунку. При цьому, доводи відповідача ОСОБА_2 в апеляційній скарзі щодо неналежного розрахунку заборгованості фактично зводяться до незгоди із розрахунком проведеним позивачем, із яким погодився суд першої інстанції, та не містять жодних посилань на те, в якій саме частині цей розрахунок є неналежним чи не відповідає обставинам справи

Доводи апеляційної скарги про те, що розгляд справи відбувся із порушенням правил підсудності та без належного з'ясування судом питання про те, право якої країни має бути застосовано до правовідносин сторін, колегією суддів відхиляються з огляду на наступне.

Вирішуючи питання про підсудність справ за участю іноземних осіб, суди України повинні керуватися не тільки нормами внутрішнього процесуального законодавства, а й тими колізійними нормами, що містяться в міжнародних договорах про правову допомогу.

Загальні правила підсудності цивільних справ судам України визначаються щодо іноземців так само, як і щодо громадян України.

Відповідно до ст. 414 ЦПК підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Отже, при вирішенні питання про міжнародну підсудність в Україні також діє "закон суду". Це означає, що при визначенні підсудності цивільних справ за участю іноземної особи може мати місце загальна територіальна, альтернативна, виключна чи договірна підсудність.

У міжнародному цивільному процесі під підсудністю цивільних справ за участю іноземних осіб (міжнародною підсудністю) розуміють компетенцію судів певної держави щодо розгляду і вирішення цивільних справ та здійснення окремих процесуальних дій щодо іноземного елемента. Передусім, необхідно вирішити питання про те, на території якої держави розглядатиметься конкретна цивільна справа, а вже потім має бути визначений конкретний суд, наділений повноваженнями вирішувати подібні цивільні справи.

Відповідно до ст. 76 Закону "Про міжнародне приватне право" суди України можуть брати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: 1) якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків виключної підсудності; 2) якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача; 3) у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України; 4) якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні; 5) якщо у справі про відшкодування шкоди позивач - фізична особа має місце проживання в Україні або юридична особа - відповідач - місцезнаходження в Україні; 6) якщо у справі про спадщину спадкодавець у момент смерті був громадянином України або мав в Україні останнє місце проживання; 7) дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України; 8) якщо у справі про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим особа мала останнє відоме місце проживання на території України; 9) якщо справа окремого провадження стосується особистого статусу або дієздатності громадянина України; 10) якщо справа проти громадянина України, який за кордоном діє як дипломатичний агент або з інших підстав має імунітет від місцевої юрисдикції, відповідно до міжнародного договору не може бути порушена за кордоном; 11) в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.

Договірна підсудність у міжнародному цивільному процесі має свої особливості. Вона може мати місце за письмовою угодою сторін про вибір суду своєї держави, хоча за "законом суду" справа підсудна іноземному суду, або, навпаки, про передачу справи іноземному суду.

Правила про підсудність, що передбачені в міжнародних договорах, мають пріоритет над нормами внутрішнього права (ч. 2 ст. 2 ЦПК).

При вирішенні питання про міжнародну підсудність суд встановлює межі власної компетенції та не вирішує питання про те, чи компетентний вирішувати цю справу будь-який іноземний суд або інший юрисдикційний орган.

При цьому, у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-754/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» зазначено, що згідно із роз'ясненням президії Вищого господарського суду України від 31 травня 2002 року № 04-5/608 "Про деякі питання практики розгляду справ за участю іноземних підприємств і організацій" правовідносини, пов'язані з усіма видами зовнішньоекономічної діяльності в Україні, регулюються положеннями Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність", а питання, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом (хоча б один учасник правовідносин є іноземцем, особою без громадянства або іноземною особою; об'єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який впливає на виникнення, зміну або припинення правовідносин, мав чи має місце на території іноземної держави), у тому числі й питання підсудності судам України справ за участю іноземного елемента, вирішуються згідно із Законом України "Про міжнародне приватне право".

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України "Про міжнародне приватне право" у випадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин. У випадку обрання сторонами права, що підлягає застосуванню до змісту правовідносин, суд застосовує це право у вирішенні спору. При цьому за приписами частин третьою та четвертої статті 5 Закону України "Про міжнародне приватне право" вибір права може бути здійснений щодо угоди (правочину) в цілому або її окремої частини. Вибір права щодо окремих частин угоди повинен бути явно вираженим.

Згідно зі статтею 32 цього ж Закону зміст правочину може регулюватися правом, яке обрано сторонами, якщо інше не передбачено законом. У разі відсутності вибору права до змісту правочину застосовується право, яке має з правочином найбільш тісний зв'язок.

Окремі колізійні норми можуть закріплюватися у двосторонніх міжнародних договорах про правову допомогу у цивільних справах.

У Розділі VI Закону України "Про міжнародне приватне право" визначено норми щодо договірних зобов'язань.

Зокрема, згідно зі статтею 43 зазначеного Закону сторони договору можуть обрати право, що застосовується до договору, крім випадків, коли вибір права прямо заборонено законами України. Відповідно до частини другої статті 44 цього ж Закону за відсутності згоди сторін про вибір права, що застосовується до договору, застосовується право, з яким договір найбільш тісно пов'язаний, вважається, наприклад, щодо договору про нерухоме майно - право держави, у якій це майно знаходиться, а якщо таке майно підлягає реєстрації, - право держави, де здійснена реєстрація; щодо договору, укладеного на аукціоні, за конкурсом або на біржі, - право держави, у якій проводиться аукціон, конкурс або знаходиться біржа.

Згідно зі статтею 509 ЦК України цивільно-правове зобов'язання - це правовідношення, в якому одна особа (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, сплатити гроші та ін.) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

При з'ясуванні обставин, які випливають із зобов'язальних правовідносин за участю іноземного елемента вирішальне значення має вибір права, яким регулюються ці правовідносини.

За винятком випадків, коли вибір права прямо заборонено законами України, сторони договору за статтею 43 Закону України "Про міжнародне приватне право" згідно із статтями 5 та 10 цього Закону можуть обрати право, що застосовується до договору, крім випадків, коли вибір права прямо заборонено законами України.

Якщо сторони не досягнули згоди про вибір права, то відповідно до статті 44 Закону України "Про міжнародне приватне право" застосовується право відповідно до частин другої і третьої статті 32 цього Закону.

Згідно зі статтею 32 цього ж Закону у разі відсутності вибору права до змісту правочину застосовується право, яке має найбільш тісний зв'язок із правочином. Якщо інше не передбачено або не випливає з умов, суті правочину або сукупності обставин справи, то правочин більш тісно пов'язаний з правом держави, у якій сторона, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину, має своє місце проживання або місцезнаходження.

Колізійні норми у сфері зобов'язального права містяться також у двосторонніх договорах про правову допомогу.

Відповідно до статті 48 Договору між Україною та Чеською Республікою «Про правову допомогу в цивільних справах» від 28.05.2001 року, ратифікованого Законом України від 10 січня 2002 року № 2927-III, договірні правовідносини регулюється законодавством, яке обирається за згодою їхніх учасників, а за відсутності згоди - законодавством сторони, на території якої було укладено договір, за винятком договорів щодо нерухомого майна, де застосовується законодавство держави, на території якої знаходиться нерухомість. Форма договору регулюється законодавством тієї Договірної Сторони, яким регулюється і саме договірне зобов'язання. Справи з вирішення спорів, що виникають з договірних відносин, є компетентним вирішувати орган юстиції тієї Договірної Сторони, на території якої має місце проживання, перебування чи знаходження відповідач або знаходиться спірне нерухоме майно.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2, тобто сторона, що повинна здійснювати виконання за договором про надання іпотечного кредиту, проживає за адресою: Україна, АДРЕСА_1, що за адміністративно-територіальним розподілом відноситься до Саксаганського району м.Кривого Рогу, а тому колегія суддів приходить до висновку, що Саксаганський районним суду м.Кривого Рогу компетентний вирішувати даний спір за законодавством України.

Доводи апеляційної скарги про те, що згідно п. 8 кредитного договору, укладеного між АТ «Іпотечний банк» та ОСОБА_2 23 квітня 2008 року, сторони погодилися, що можливі спори за цим договором будуть вирішуватись відповідним судом Чеської Республіки за територіальною приналежністю Банку, що буде визначена відповідно до адреси, вказаної у торговому реєстрі на момент подання позову, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог АТ Ретікулум Пауер з огляду на вищевикладене.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом порушено норми матеріального права, а саме ст.ст. 258, 261, 268 ЦК України, щодо строків нарахування пені є необґрунтованими та не можуть бути прийнятими до уваги колегією суддів з огляду на наступне.

За загальним правилом, що випливає із Цивільного кодексу України, період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не обмежується.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Отже, аналіз норм ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Таким чином, враховуючи звернення АТ Ретукулум Пауер до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором 23 липня 2013 року (т. 1 а.с. 123), стягнення неустойки має бути проведено за період з 23 липня 2012 року по 23 липня 2013 року. Позивачем же ставиться питання про стягнення неустойки у розмірі 200 382, 37 чеських крон за період з 30 жовтня 2012 року по 23 липня 2013 року, тобто в межах спеціальної позовної давності, встановленої ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні належним чином завірені документи, які підтверджують позовні вимоги, колегією суддів відхиляються з огляду на те, що відповідно до ст.18 Договору між Україною та Чеською Республікою «Про правову допомогу в цивільних справах» від 28.05.2001 року, ратифікованого Законом України від 10 січня 2002 року № 2927-III, документи, складені або засвідчені компетентним органом однієї Договірної Сторони та підтверджені підписом уповноваженої особи й офіційною печаткою, є дійсними на території другої Договірної Сторони без подальшого засвідчення. Те ж саме стосується і засвідчення підпису громадянина, копій і перекладів документів, засвідчених компетентним органом. Документи, про які йдеться у пункті 1 цієї статті, мають однакову доказову силу на територіях обох Договірних Сторін.

Доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутній належним чином завірений переклад документів українською мовою, не надано доказів повноважень, освіти перекладача та володіння ним відповідними мовами, колегією суддів відхиляються з огляду на те, що всі надані позивачем переклади документів містять засвідчувальний напис нотаріуса, а згідно з приписами ст. 79 Закону «Про нотаріат» і п. 146, 147 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, засвідчувати вірність перекладу документа з однієї мови на іншу мають право державні та приватні нотаріуси, а також консульські установи. При цьому, засвідчуючи вірність підпису перекладача, нотаріус встановлює його особу, а також особу громадянина, який подав документи для перекладу. Перекладач окрім документа, що засвідчує його особу, подає документ, який підтверджує його кваліфікацію.

Докази та обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів по справі та незгоди з тією їх оцінкою, що надав їм суд першої інстанції. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

За таких обставин підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 313 - 315, 318 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 12 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: