АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/6594/2015 Головуючий 1 інст. Подус Г.С.
Категорія: договірні
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого Кіся П.В.,

суддів: - ОСОБА_1,

- ОСОБА_2,

за участю секретаря Прийміч А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

26.07.2012 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом, який в подальшому уточнила і просила стягнути з ОСОБА_3 заборгованість по договору позики у розмірі 347 248 грн. 10 коп., 3% річних за прострочення виконання зобов'язань в розмірі 7535 грн. 28 коп., 5000 грн. у якості відшкодування моральної шкоди і судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_5 вказувала, що вона, згідно розписки ОСОБА_3 від 20 березня 2011 року, дала у борг ОСОБА_3 15000 доларів США, які ОСОБА_3 зобов'язалася повернути до 20 жовтня 2011 року, однак гроші не повертає.

Також ОСОБА_5 зазначала, що в результаті прострочення боргу, їй заподіяна моральна шкода, яка виразилася в душевних стражданнях, пов'язаних із протиправним поводженням у відношенні неї ОСОБА_3

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволені частково.

Суд вирішив стягнути з ОСОБА_3 347 248 грн. 10 коп., три відсотки річних за прострочення виконання обовязків по договору займу в розмірі 7 535 грн. 28 коп. та витрати по сплаті судового збору. У задоволенні іншої частини позовних вимог суд відмовив.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду, як незаконне та необґрунтоване, і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_6 вказує, що не знає ОСОБА_5, ніколи не була з нею знайома та не позичала у неї гроші. Цю суму у гривні вона позичила у її чоловіка, ОСОБА_7. В забезпечення цієї позики вона уклала з ОСОБА_7 договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, яка належала їй на праві приватної власності. До укладання даного договору вона дійсно надала ОСОБА_7 розписку на ім'я його дружини ОСОБА_5, яка є позивачем по справі. Одночасно ОСОБА_7А, вимагав укласти з ним договір купівлі-продажу її квартири, який обіцяв не оформляти повністю та не реєструвати право власності на своє ім'я до повернення суми позики. Але ОСОБА_7А, самостійно оформив правочин та перепродав цю квартиру. При цьому його дружина звернулася до суду з даним позовом про стягнення суми позики та тепер вимагає її оплати. В даний момент триває судовий розгляд цивільної справи за її позовом та позовами членів її сім'ї до ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи ОСОБА_9В, ОСОБА_10О, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_11М, Реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та витребування майна із чужого незаконного володіння.

Крім того, після виселення із квартири вона звернулася до правоохоронних органів із заявою щодо порушення кримінальної справи відносно позивачки ОСОБА_5, її чоловіка ОСОБА_7 та інших осіб за ознаками шахрайства, які обманним шляхом заволоділи її квартирою та продовжують стягувати кошти на свою користь, отримавши від неї все моє майно на суму, що у багато разів перевищує суму позики.

Вважає, що суд першої інстанції упереджено розглянув справу, порушивши принцип змагальності сторін та не надавши їй можливості подавати суду докази на підтвердження заперечень на позов, необґрунтовано стягнув суму основного боргу в розмірі 347 248 грн. 10 коп., оскільки вона ніколи не отримувала долари США, а отримала 119 250 грн. 00 коп. Саме ця сума зазначена у первісному позові, розмір суми основного боргу не відповідає дійсності, курс долара США на момент ухвалення рішення застосований незаконно.

Крім того, згідно п.1 ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За приписами ч.5 ст.261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Судом встановлено і підтверджено наявними у справі доказами, що строк виконання зобов'язанні настав 20.10.2011р. відповідно до розписки про позику грошей. Саме з цього моменту позивач мав право звернутися до суду з позовом про стягнення суми 3% річних в межах 1 року.

Звертаючись з первісним позовом у липні 2012р. позивачка вже скористалася своїм правом заявити вимоги щодо стягнення суми неустойки в межах строку позовної давності, встановлених законом.

В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_12 апеляційну скаргу підтримали і просили задовольнити, посилаючись на викладені в апеляційній скарзі доводи, а представник позивача ОСОБА_5 ОСОБА_13 апеляційну скаргу не визнав і просив її відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що зявилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

У відповідності до ст.11 та ч.1 ст.303 ЦПК України суд першої інстанції розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, а апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Розглядаючи дану справу, суд першої інстанції забезпечив сторонам та їх представникам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до розписки, яка складена особисто ОСОБА_3 у письмовій формі та завірена її особистим підписом, 20 березня 2011 року ОСОБА_3 взяла у ОСОБА_5 в борг 15 000 тисяч доларів США. (а.с. 4)

Відповідно до зазначеної розписки ОСОБА_3 зобов'язалася повернути ОСОБА_5 вказані гроші до 20 жовтня 2011 року.

На теперішній час кошти за вказаної розпискою ОСОБА_3 не повернуто.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що розпискою від 20.03.2011 року ОСОБА_3 визнала наявність у неї зобовязання 20.10.2011 року повернути ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 15 000 доларів США, а відтак позовні вимоги ОСОБА_5 про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості та трьох відсотків річних, відповідно до вимог ст.ст.526, 530, 610, 625, 1046, 1049, 1050 ЦК України підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням, оскільки воно відповідає вимогам закону і ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Факт укладення сторонами 20.03.2011 року договору позики та отримання відповідачем грошових коштів під зобовязання їх повернення в строк до 20.10.2011 року підтверджується наданою позивачем розпискою ОСОБА_3 (а.с.17).

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_3 визнала, що вона дійсно в березні 2011 року отримала грошові кошти в борг у розмірі 119 250 грн. 00 коп., які на день укладання договору сума позики становила еквівалент 15 000 доларів США, про що написала розписку, однак ці гроші вона брала не у ОСОБА_5, а у її чоловіка ОСОБА_7 На той час вона тяжко хворіла і гроші їй були необхідні для лікування. Перебуваючи в такому скрутному становищі вона не придавала уваги формулюванню розписки. Також ОСОБА_3 пояснила, що долучена до матеріалів справи розписка є не оригіналом, а кольоровою ксерокопією, так як саму розписку ОСОБА_7 порвав у її присутності у звязку з виконанням нею зобовязань, поверненням боргу. Вважає, що позивач і її чоловік вчинили злочин відносно неї, доказом цього є той факт, що вона 21.03.2014 року звернулась до міліції з заявою про заволодіння невідомою особою, яка використала ОСОБА_5, шляхом обману її грошовими коштами на суму 130 619 грн. 38 коп.

Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, оскільки викладені відповідачем та її представником обставини, на які вони посилаються, як на підставу заперечень на позов, не підтверджені належними та допустимими доказами, які б спростовували доводи позивача.

Сам по собі факт звернення ОСОБА_3 до правоохоронних органів з заявою про вчинення шахрайства через три роки після вчинення дій, які вона вважає злочином, не може вважатися доказом, у розумінні ст.ст.57-66 ЦПК України, який би підтверджував її доводи про відсутність у неї зобовязання за договором позики, не може спростовувати її розписку від 20.03.2011р., яка, згідно ч.2 ст.1047 ЦК України, є належним доказом укладення договору позики за вказаних позивачем обставин.

Згідно вимог ч.2 ст.1051 ЦК України безгрошовість договору позики не може доводитися за допомогою свідченнях свідків. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідачем не надано доказів, які б свідчили про наявність таких обставин.

Крім того, з пояснень відповідача ОСОБА_3 та наданих нею письмових доказів вбачається, що кримінальне провадження за заявою ОСОБА_3 до цього часу не закінчено, справа до суду не передавалася, а знаходиться до цього часу у провадження органу досудового розслідування Головного управління Національної поліції в Харківській області.

Разом з тим, у відповідності до положень частини 4 статті 61 ЦПК України, якою передбачено перелік підстав звільнення від доказування, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, обовязковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дії особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань , чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Оскільки відносно позивача ОСОБА_5, якій ОСОБА_3, згідно виготовленої нею розписки, обіцяла повернути позику в строк до 20.10.2011 року, відносно її чоловіка ОСОБА_7, який, згідно пояснень ОСОБА_3 скористався її складним становищем і шахрайським шляхом заволодів її майном, до цього часу немає вироку, що набрав законної сили і який би підтвердив вказані ОСОБА_3 обставини, суд апеляційної інстанції не має підстав для визнання доведеними вказаних ОСОБА_3 обставин укладення договору позики, виготовлення розписки, виконання вказаних у розписці зобовязань.

За наявності такого вироку ОСОБА_3 має право ставити питання про перегляд рішення у цивільній справі, у порядку, передбаченому ст.ст.361-365 ЦПК України.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 3 ст.27 ЦПК України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції, начебто, порушив норми процесуального закону, порушив засади змагальності сторін, розглянувши справу без неї і таким чином позбавив можливості подавати докази на підтвердження обставин, якими обґрунтовує заперечення на позов, не відповідають обставинам справи, оскільки суд, враховуючи приписи ст.ст.2,4,5,10, 27, 131, 137, 212, 213 ЦПК України, правильно визначив межі зясування обставин, які мають значення для справи, і під час розгляду справи на протязі трьох років з дня відкриття провадження до закінчення розгляду справи, забезпечив сторонам та їх представникам рівні можливості щодо участі у розгляді справи, надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, однак відповідач ОСОБА_3 та його представник, нехтуючи вимогами ч.ч.2,3 ст.27, ч.1 ст.131, ст. 136, ч.1 ст.137 ЦПК України, не тільки до початку розгляду по суті, як цього вимагає закон, а й під час розгляду справи, ухилялися від зясування обставин, штучно створювали ускладнення у вирішенні справи в розумній строки, подавали заяви про відкладення розгляду справи.

Разом з тим, достеменно знаючи про наявність у провадженні суду вказаної справи, ці особи з заявами або клопотаннями про надання доказів з метою спростування доводів позивача, або з заявами про витребування доказів, у разі труднощів отримання їх власними силами, до суду не зверталися.

Таким чином, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, забезпечивши дотримання засад змагальності, суд першої інстанції ухвалив рішення на підставі наданих доказів, правильно виходив з того, що ОСОБА_3 порушила взяте на себе за договором від 20.03.2011 року грошове зобов'язання, прийшов до правильного висновку про стягнення з відповідача заборгованості та виплатити позивачу, згідно ст. 625 ЦК України, 3% річних на суму простроченого грошового зобовязання в розмірі 7 535 грн.28 коп.

В іншій частині рішення Дзержинського суду м. Харкова від 10 квітня 2015 року апелянтом не оскаржувалось.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, в касаційному порядку може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий П.В. Кісь

Судді: О.А. Кружиліна

ОСОБА_2