Справа №461/7861/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2015 року Галицький районний суд міста Львова у складі:

головуючого судді Фролової Л.Д.,

при секретарі Думичі Р.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до чергового лікаря Обласного комунального закладу Львівського обласного клінічного наркологічного диспансеру ОСОБА_2 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, визнання акту недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з відповідним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що 18 серпня 2014 року нарядом ДАІ його було доставлено до Обласного комунального закладу Львівського обласного клінічного наркологічного диспансеру для проходження обстеження на стан спяніння. Позивач зазначає, що він перебував у важкому стані у звязку з хронічними захворюваннями, інвалідністю та в результаті побиття працівниками міліції. Однак, лікарем установи ОСОБА_2 медична допомога йому надана не була. ОСОБА_1 зазначає, що дії лікаря є неправомірними та йому завдано матеріальної шкоди у сумі 250000 грн., що полягає у витратах на подальше лікування. Також, як зазначає позивач, йому завдано й моральну шкоду, яку він оцінив у 50000 грн.

За результатами огляду лікарем складений акт медичного огляду на стан спяніння № 0000747/1951 від 18 серпня 2014 року.Посилаючись на норми Цивільного кодексу України, що встановлюють загальні положення про правочин (ст.ст. 207, 208 210), норми, що регулюють укладення, зміну і розірвання договору (ст.ст. 639, 640), а також інструкцію № 400/666 від 09 вересня 2009 року, позивач зазначає, що висновки медичного огляду він вважає недійсними (а.с.26-28)

Після збільшення позовних вимог позивач просить суд:

1) стягнути з відповідача на його користь матеріальну та моральну шкоду;

2) визнати акт медичного огляду на стан спяніння № 0000747/1951 від 18 серпня 2014 року недійсним;

3) стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати та витрати на правову допомогу.

Позивач в судове засідання не зявився. У позовній заяві просив судове засідання проводити без його участі (а.с.3).

На адресу суду надійшов лист головного лікаря ОКЗЛОР Львівський обласний державний клінічний наркологічний диспансер (а.с.40), в якому останній просить суд судове засідання провадити без участі представника закладу та лікаря-нарколога, до якої предявлений позов. У письмових запереченнях наданих суду головний лікар Львівського обласного державного клінічного наркологічного диспансеру вказує, що 18 серпня 2015 року ОСОБА_1 був направлений до установи інспектором ДАІ для проведення огляду на стан спяніння. Відповідно до графіку прийом у кабінеті огляду проводила лікар-нарколог ОСОБА_2 Позивач від проведення огляду на стан спяніння відмовився, у звязку з чим по ознакам, які встановлені лікарем без проведення огляду, ОСОБА_1 не потребував надання невідкладної медичної допомоги. В акті медичного огляду лікарем зафіксовано, що позивач на момент доставлення його до закладу був при свідомості, орієнтований, без видимих тілесних ушкоджень, висловлював скарги тільки на біль в обох ногах. Лікар-нарколог, як зазначає представник диспансеру, при прийомі ОСОБА_1 виконувала свої функціональні обовязки відповідно до посадової інструкції та інших нормативно-правових актів, що регулюють її діяльність (а.с.22-24)

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Нормами статті 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За загальними правилами відшкодування шкоди, відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Тобто, єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв'язок між ними, а також вину заподіювача шкоди.

Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно з розясненнями, які містяться в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Таким чином, ч. 2 ст. 1166 ЦК України передбачає, що вина заподіювача шкоди припускається, тобто обовязок доведення відсутності вини покладається на нього самого, до цього часу він вважається винним; обсяг відшкодування шкоди не залежить від завдання шкоди умисно чи необережно, тобто береться до уваги тільки наявність вини, а не її форма. Тільки у випадках, встановлених законом, відповідач може бути звільнений від обовязку відшкодовувати завдану шкоду за відсутності його вини, наприклад, в результаті непереборної сили, тобто надзвичайної і невідворотної зовнішньої події, яка повністю звільняє відповідача від відповідальності за заподіяну шкоду (це явища суспільного характеру і вибухи епідемій, епізоотій, стихійні лиха та інше).

За загальним правилом кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст.10 ЦПК України). Встановлення причинного звязку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача є причиною, а збитки, які виникли в потерпілої сторони, - наслідком такої протиправної поведінки.

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом (ст. 1167 ЦК України).

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Судовим розглядом встановлено, що згідно з направленням інспектора ДПС взводу № 6 Державтоінспекції ОСОБА_3, 18 серпня 2014 року о 22 год. 30 хв. ОСОБА_1 був направлений до ОКЗЛОР Львівський обласний державний клінічний наркологічний диспансер, як водій транспортного засобу «ГАЗ» (ВС1080АМ), для огляду на стан алкогольного спяніння (а.с.38).

В ОКЗЛОР Львівський обласний державний клінічний наркологічний диспансер 18 серпня 2014 року о 23 год. 10 хв. був складений акт медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції № 0000747/1951 (далі акт медичного огляду № 0000747/1951). Згідно з даним медичним документом, на огляд направлений громадянин ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, огляд проведений лікарем ОСОБА_2 Одяг позивача цілий, останній був без видимих тілесних ушкоджень (п. 9); настрій млявий, в кабінет огляду ОСОБА_1 зайшов за допомогою працівників міліції, скарги на біль в обох ногах (п. 10); свідомість збережена, орієнтований, мова змазана (п. 11-12). Від перевірки пульсу, артеріального тиску, реакцію очей на світло тощо, проходження обстеження за допомогою спеціального технічного засобу позивач відмовився (п.13); зі слів вживав алкоголь 18 серпня 2015 року 160 г горілки. Заключний діагноз встановити лікарю не вдалося у звязку з відмовою ОСОБА_1 від огляду (п. 25) (а.с.25).

Суд зауважує, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків (ч. 1 ст. 1172 ЦК України).

З аналізу змісту глави 82 ЦК України убачається, що законодавець розрізняє поняття "особа, яка завдала шкоду" та "особа, яка відповідає за шкоду". За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Вина відповідальних осіб полягає в тому, що оскільки всі дії працівників (службовців) та інших осіб, якщо їх вчинено на виконання певних трудових (службових) та інших обов'язків, юридично прирівнюються до дій юридичної, фізичної особи та інших зобов'язаних суб'єктів, то і вину безпосереднього заподіювача шкоди, який перебуває у відповідних відносинах з юридичною, фізичною чи іншою уповноваженою особою має бути визнано виною останніх.

Аналіз матеріалів справи свідчить про відсутність фактів неправомірних дій лікаря-нарколога ОСОБА_2 при проведенні огляду ОСОБА_1 18 серпня 2014 року, які б призвели до заподіяння шкоди останньому.

При цьому судом враховано, що позивачем предявлений позов до неналежного відповідача фізичної особи, яка перебуває у трудових відносинах з ОКЗЛОР Львівський обласний державний клінічний наркологічний диспансер,і відмовляє у задоволенні вимоги про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Оскільки, позивач в позовній заяві просив суд розглядати справу без його участі (а.с.3), суд був позбавлений можливості надати йому розяснення щодо наслідків предявлення позову до неналежного відповідача та права на його заміну або залучення співвідповідача.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання акту медичного огляду № 0000747/1951 недійсним, суд враховує наступне.

Згідно з положеннями Інструкції про виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним наказом МВС та МОЗ України від 09.09.2009 року N 400/666, за результатами огляду на стан сп'яніння та лабораторними дослідженнями встановлюється діагноз, який вноситься до акта медичного огляду (п. 3.15). Висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (далі - висновок щодо результатів медичного огляду особи на стан сп'яніння) (додаток 3), видається на підставі акта медичного огляду (п. 3.16).

У пункті 3.22 Інструкції вказано, що висновки щодо результатів медичного огляду осіб на стан сп'яніння, складені з порушенням вимог цієї Інструкції, вважаються недійсними.

Відтак, акт медичного обстеження є способом фіксування, а оформлення результатів медичного огляду здійснюється шляхом складання висновку.

Суд зазначає, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані інститути цивільного права, що регулюють правовідносини щодо укладання правочинів та укладення, зміну і розірвання договорів, на які посилається позивач (а.с.28), оскільки, акт медичного огляду не є правочином чи договором.

Нормами статті 203 Цивільного Кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, правочини можуть бути односторонніми або багатосторонніми (договори).

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що питання визнання акту медичного огляду недійсним виходить за межі повноважень суду, такий спосіб та механізм захисту цивільного права не передбачений ст. 16 ЦК України, а відтак вказана позовні вимога не ґрунтується на законі.

Оскільки позивач при поданні позову даної категорії, відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору, у задоволенні позову відмовлено повністю, на підставі ст. 88 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору відносяться на рахунок держави, а понесені витрати, повязані з розглядом судової справи, відшкодуванню позивачеві не підлягають.

Керуючись ст.ст. 88, 209, 212-215, 223 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення ухвалене в нарадчій кімнаті 19 серпня 2015 року, в судовому засіданні проголошено його вступну та резолютивну частини. Повний текст рішення складений 23 серпня 2015 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його оголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Л. Д. Фролова