Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1973/15 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Чельник О. І.
УХВАЛА

іменем України

26.08.2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого: Чельник О.І.

суддів: Белінської І.М., Франко В.А.

при секретареві: Постоєнко А.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Кіровограді справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 03 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності на майно подружжя та визнання права власності,-

встановила:

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності на майно подружжя та визнання права власності на ? частину будинку, мотивуючи позовні вимоги тим, що у 1992 році вона уклала з відповідачем шлюб, після чого вони стали проживати разом у житловому будинку №73/2 по вул. Ворошилова у с. Підгайці Кіровоградського району Кіровоградської області, який її чоловік отримав у спадок після смерті своєї баби. У 1995 році ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом та оформив право власності на даний будинок. За період шлюбу у сторін народилось двоє дітей - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, які і досі проживають у спірному будинку. З 2007 року шлюбні відносини з відповідачем розірвано, після чого позивач залишилась проживати разом з дітьми у будинку, який утримувала за власні кошти, здійснюючи поточні та капітальний ремонт, а саме відремонтувала дах, підвела до будинку воду та звела новий паркан. Відповідач у витратах по утриманню будинку участі не приймав. Вважає, що внаслідок виконаних робіт вартість будинку збільшилась, у звязку з чим відповідач, маючи на меті продаж будинку, вимагає позивача разом із дітьми покинути будинок.

Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 03 липня 2015 року у задоволені позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині відмови у визнанні права власності і ухвалити нове рішення про визнання за нею права власності на ? частину будинку. Зокрема зазначає, що через істотне збільшення вартості будинку, яке відбулося у ході проведення ремонтних робіт будинку за власні кошти позивача, вартість будинку збільшилась на 92 162,00 грн., тому має бути враховано судом при визнанні за нею права власності на ? частину будинку.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання права спільної сумісної власності на майно подружжя, а саме на житловий будинок №73/2, розташований по вул. Ворошилова у с. Підгайці Кіровоградського району Кіровоградської області, позивачем не оскаржувалось.

Заслухавши доповідача, пояснення позивача, її представника, відповідача, дослідивши письмові докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, встановлених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вірно виходив з того, що позивач не надала жодних доказів на підтвердження, що спірний будинок може бути обєктом спільного сумісного майна подружжя, оскільки є майном, отриманим відповідачем у спадок після смерті баби, померлої у 1989 році. Зазначені поліпшення і ремонтні роботи відбулись вже після розірвання шлюбу між нею та відповідачем. Тому, підстави визнати житловий будинок спільною сумісною власністю подружжя та визнати за позивачем право власності на ? частину спірного майна відсутні. При цьому суд керувався нормами КпШС України, чинними на час виникнення правовідносин щодо спірного майна.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 29 серпня 1992 року було укладено шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, який за рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 04 квітня 2007 року розірвано (а.с.118-119). 04.06.2008 року сторонами отримано свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с.12). Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 28 лютого 1995 року ОСОБА_3 отримав у спадщину від ОСОБА_6 житловий будинок із надвірними будівлями №73/2, що знаходиться у с. Підгайці Кіровоградського району Кіровоградської області (а.с.13). Відповідно до Витягу про державну реєстрацію прав від 24.01.2012 року ОСОБА_3 є власником даного будинку (а.с.117).

Згідно зі ст.22 КпШС України (чинною на час отримання у спадщину будинку), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Частиною 1 ст.24 КпШС України передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Відповідно до ст.25 КпШС України у разі, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності, внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Зазначена норма права кореспондується зі ст.62 СК України.

Як убачається з письмових доказів по справі ОСОБА_3 успадкував даний будинок у встановленому законом порядку, тому він є приватною власністю відповідача. А оскільки спірне майно не можна вважати нажитим подружжям за час шлюбу, то відсутні підстави і для визнання його спільним сумісним майном подружжя.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п.23 постанови від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

При цьому доводами позову було те, що позивач самостійно, без будь-якої участі відповідача, після розірвання шлюбу провела поліпшення будинку.

Згідно з проведеною у справі комплексною судовою будівельно-технічною та оціночно-технічною експертизою ринкова вартість будинку дійсно збільшилась. Але такі поліпшення і ремонті роботи здійснювалися позивачем, починаючи з 2009 року, про що зазначено у позовній заяві, та не заперечувалося стороною позивача, тобто вже після розірвання шлюбу між позивачем та ОСОБА_3 04 квітня 2007 року.

Крім того, як встановлено у судовому засіданні апеляційного суду, згоду на проведення будь-яких будівельних робіт у спірному будинку позивач не запитувала, а відповідач не надавав.

Тому доводи апеляційної скарги те, що виконані позивачем роботи, які призвели до істотного збільшення вартості будинку, мають бути враховані судом при визнанні за позивачем права власності на ? його частину є безпідставними, оскільки предметом позову було визнання права спільної сумісної власності на майно подружжя та визнання права власності на ? частину будинку, тому поліпшення майна мало відбуватися сторонами саме у період шлюбу.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції лише в частині відмови у визнанні права власності на ? частину будинку та погодившись з рішенням в частині відмови у визнанні спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя позивач не врахувала, що предметом позову було саме визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя, а визнання права власності на ? його частину є вимогою похідною від визнання права спільної сумісної власності. Тобто, підставою для визнання права власності вважала саме те, що будинок має бути визнаний спільною сумісною власністю подружжя.

Таким чином, з підстав, заявлених у позові, вимога про визнання права власності на ? частину будинку задоволена бути не може.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Колегія суддів дійшла до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи та належним чином перевірив наявні докази, а тому правильно застосував норми матеріального та процесуального права і дійшов обґрунтованого висновку про відмову позивачеві у задоволенні позову з заявлених нею підстав.

З урахуванням викладеного, відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 03 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з наступного дня.

Головуючий:

Судді: