№ 645/8927/15-ц
№ пр.. 2/645/2913/15
РІШЕННЯ

іменем України

17 грудня 2015 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі: головуючого - судді Бондарєвої І.В., при секретарі Гудзенко О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 економічного розвитку і торгівлі України, Державного підприємства «ДПІ «ДІПРОВЕРФ» про поновлення на роботі, визнання недійсними та скасування наказів, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, треті особи: Міністр економічного розвитку і торгівлі ОСОБА_3, ОСОБА_4,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про поновлення на роботі, визнання недійсними та скасування наказів, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вказуючи, що 25.09.2014 р. наказом ОСОБА_2 промислової політики України №67-Д на нього було покладено обовязки керівника ДП «ДПІ «ДІПРОВЕРФ» з 26.09.2014 р. З цього часу він сумлінно виконував покладені на нього обовязки керівника підприємства, з боку органу управління, уповноваженого управляти державним майном, підставі Наказу №67-Д від 26.09.2014 р., Статуту підприємства та інших установчих документів ДП.

Постановою КМУ від 23.03.2014 р. ОСОБА_2 промислової політики України реорганізовано шляхом приєднання до ОСОБА_2 економічного розвитку і торгівлі України.

Наказом з особового складу ОСОБА_2 економічного розвитку і торгівлі України № 144-п від 21.09.2015 р., його було увільнено від виконання обовязків директора ДП «ДПІ «ДІПРОВЕРФ».

З цим наказом позивач не був ознайомлений у порядку, передбаченому чинним законодавством України, внаслідок перебування у медичному закладі на стаціонарному лікуванні.

Наказом з особового складу ОСОБА_2 економічного розвитку і торгівлі України № 145-п від 21.09.2015 р. призначено генеральним директором ДП «ДПІ «ДІПРОВЕРФ» ОСОБА_4

Вважає такі дії незаконними, такими, що суперечать нормам діючого законодавства, у звязку з чим просить суд:

-визнати недійсним та скасувати наказ № 144-п від 21.09.2015 р. про увільнення ОСОБА_1 від виконання обовязків генерального директора ДП;

-визнати недійсним та скасувати наказ № 145-п від 21.09.2015 р. про призначення ОСОБА_4 генеральним директором ДП;

-поновити позивача на посаді генерального директора ДП;

-стягнути з ДП на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.09.2015 р.

В судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_5 позовні вимоги підтримав. Пояснив, що фактично з позивачем укладено безстроковий трудовий договір, тому при призначенні ОСОБА_4 генеральним директором ДП ця посада вже не була вакантною.

Представники відповідача ОСОБА_2 економічного розвитку і торгівлі України ОСОБА_6, ОСОБА_7 проти позову заперечували. Пояснили суду, що 21.09.2015 р. позивача не звільнено з роботи, а повернуто на посаду заступника генерального директора з економічних питань, яку він займав раніше, до 25.09.2014 р.

Представник відповідача ДП «ДПІ «ДІПРОВЕРФ» та треті особи в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, просили про розгляд справи за їх відсутності, з врахуванням поданих письмових заперечень проти позову.

За таких обставин суд вважає можливим ухвалити рішення у відсутність відповідача ДП «ДПІ «ДІПРОВЕРФ» та третіх осіб.

Допитавши представників позивача та відповідача - ОСОБА_2 економічного розвитку і торгівлі України, дослідивши надані суду письмові докази, беручи до уваги заперечення проти позову, суд дійшов висновку про наступне.

Статтею 43 КонституціїУкраїни встановлено, що кожен має право на працю. Держава створює умовні для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

На підставі Постанови Верховної ОСОБА_8 України № 1545 від 12 вересня 1991 року «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» в трудовому законодавстві застосовується Роз*яснення Державного комітету ОСОБА_8 Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати і Секретаріату ВЦРПС від 29 грудня 1965 року № 30/39 ( зі змінами від 11 грудня 1986 року № 521/30-18 ) «Про порядок оплати тимчасового замісництва» (далі Роз*яснення ).

Відповідно до вимог п.2 вказаного Роз*яснення, призначення працівника виконуючим обов*язки по вакантній посаді не допускається. Винятком є лише призначення на посаду вищим органом управління. В цьому випадку не пізніше місячного строку з дня прийняття на роботу до вищого органу управління повинні бути подані документи для призначення працівника на посаду. Цей орган у місячний строк з дня отримання документів повинен розглянути їх та прийняти відповідне рішення. Тобто працівник, якого приймають на відповідну посаду, затверджену вищим органом управління, не може вважатися виконуючим обов*язки більше ніж два місяці. Якщо ж працівник виконує обов*язок більше двох місяців, є підстави вважати, що він затверджений на цій посаді, хоча відповідного документа й не було видано.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 з 09.09.2014 р. працював заступником генерального директора з економічних питань ДП «ДПІ «ДІПРОВЕРФ» (далі ДП), що підтверджується записом у трудовій книжці позивача (а.с.14).

Наказом №67-Д від 25.09.2014 р. ОСОБА_2 промислової політики України, на ОСОБА_1 покладено обовязки керівника ДП «ДПІ «ДІПРОВЕРФ» з 26.09.2014 р. (а.с.25, 109).

Підставою для покладання на позивача обовязків генерального директора підприємства зазначено заяву ОСОБА_1 та доповідну записку Департамента високотехнологічних галузей, в сфері управління якого знаходилось ДП (далі Департамент).

Згідно п.3 вказаного Наказу №67-Д, директору Департаменту, як вищому керівникові, ставилось у місячний термін внести доповідною запискою пропозицію щодо подальшого призначення керівника ДП.

Таким чином, кандидатура позивача на цю посаду була попередньо погоджена з Департаментом, підпорядкованим ОСОБА_2 промислової політики України.

На момент призначення позивача виконуючим генерального директора ДП ця посада була вакантною, оскільки попередній директор, згідно пояснень представника позивача, був звільнений з посади за його ініціативи, згідно ст.39 КЗпП України.

Враховуючи, що на момент призначення позивача посада генерального директора була вакантною, суд вважає, що позивача було переведено на іншу постійну роботу.

Крім того, з довідки про середню заробітну плату ОСОБА_1 (а.с.109) вбачається, що його заробітна плата в період з жовтня 2014 р. до вересня 2015 р. складала від 3780 грн. до 4357,33 грн., що менше, ніж заробітна плата заступника директора з економічних питань, передбачена штатним розписом у цей період 4500 грн., що також свідчить про фактичне переведення позивача на іншу посаду, а не про суміщення обовязків заступника генерального директора з обовязками генерального директора, на що посилалися відповідачі.

Контракт (трудовий договір) зі ОСОБА_1 не укладався, і в цьому його вина відсутня.

Після сплину місячного строку після призначення ОСОБА_1 виконуючим обов*язки генерального директора, пропозиція щодо призначення генеральним директором ДП іншої особи, згідно п.3 Наказу №67-Д, керівником Департаменту не була внесена, відповідно, питання про призначення іншої особи генеральним директором ДП - протягом двох місяців не було вирішено.

Наказом ОСОБА_2 економічного розвитку і торгівлі України № 144-п від 21.09.2015 р., тобто через рік, ОСОБА_1 увільнено від виконання обовязків директора ДП (а.с.102).

Згідно п.18 Постанови Пленуму ВС України №9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно зясувати , з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не повязували звільнення.

Судом встановлено, що наказ № 144-п від 21.09.2015 р. не містить ані підстав увільнення позивача, ані посилань на відповідні норми КЗпП України, якими регулюються питання припинення трудового договору, передбачені ст.ст. 36, 40, 41, 42, 42-1, 43, 43-1, 45, 47 КЗпП України в разі звільнення позивача, ст.ст.32-33 КЗпП України в разі переведення на іншу (попередню) роботу, тощо.

Доказів ознайомлення позивача з цим наказом, його пояснення, попередження позивача про наступне звільнення, як передбачено ст.49-2 КЗпП України при звільненні працівника, відповідач суду не надав, як і письмової згоди позивача на його переведення на іншу (попередню) посаду, відповідно до ст.32 КЗпП України.

У чинному трудовому законодавстві України порядок призначення та звільнення виконуючого обов*язки керівника підприємства відсутній, тому до відносин тимчасового виконання обов*язків необхідно застосовувати загальні норми трудового законодавства.

Відповідно до ч.І ст. КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов*язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно ч.1 ст.23 КЗпП України, трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Враховуючи, що на момент призначення позивача посада генерального директора була вакантною, та після сплину двохмісячного строку після його призначення інша особа не була призначена генеральним директором, фактично позивач працював на цій посаді майже рік - з 26 вересня 2014 року до 21 вересня 2015 року, суд вважає, що позивача було переведено на іншу постійну роботу.

При цьому, відповідно до вимог ст.23 КЗпП України, трудовий договір між позивачем та ОСОБА_2 є безстроковим, таким, що укладений на невизначений строк.

Оскільки трудовий договір між позивачем та відповідачем був укладений на невизначений строк, то для припинення цього трудового договору роботодавець повинен був поставити вимогу про його розірвання, чого не відбулося, а тому увільнення позивача з 21.09.2015 року від виконання обов*язків генерального директора ДП відбулося з порушенням трудового законодавства, що регулює порядок звільнення працівника за ініціативи адміністрації.

Крім того, Наказом № 67-д на позивача було покладено виконання обов*язків генерального директора на період до призначення генерального директора ДП у встановленому законодавством порядку.

Між тим, на момент винесення наказу № 144-п про звільнення позивача призначення генерального директора, відповідно до вимог чинного законодавства ще не відбулося, оскільки наказ про призначення ОСОБА_4 директором був виданий пізніше наказу №144-п, а тому подія, з якою пов*язане закінчення строку перебування позивача на посаді виконуючого обов* язки директора, на час ухвалення наказу №144-п ще не настала, що також є підставою для визнання цього наказу незаконним.

Судом також встановлено, що відповідно до листка непрацездатності серії АГЦ № 501035, виданого КЗОЗ «ХМДП №7» на імя ОСОБА_1, у період з 21.09.2015 р. по 23.09.2015 р. останній доглядав хвору дитину, яка перебувала на амбулаторному лікуванні (а.с.98).

Крім того, ОСОБА_1 перебував на амбулаторному лікуванні в КЗОЗ «ХМП №6» з 24.09.2015 р. по 02.10.2015 р., та на стаціонарному лікуванні в КЗОЗ «ХМКЛ № 8» з 05.10.2015 р. по 16.10.2015 р. та з 19.10.2015 р. по 03.11.2015 р. (а.с.97, 99, 100).

Таким чином, наказ про звільнення ОСОБА_1 було видано під час його тимчасової непрацездатності, що є порушенням вимог ч.3 ст.40 КЗпП України.

Враховуючи, що наказ №144-п не містить посилань на норму КЗпП України, на підставі якої проведено звільнення (переведення) позивача, що унеможливлює перевірку правильності процедури його звільнення (переведення); свої пояснення щодо обставин, повязаних з його звільненням, позивач на вимогу відповідача не надавав; оскаржуваний наказ № 144-п виданий до призначення іншої особи генеральним директором та під час тимчасової непрацездатності позивача, суд вважає, що його звільнення було проведено з порушенням норм трудового законодавства, тому є незаконним та підлягає скасуванню.

Доводи відповідачів про те, що позивача було не звільнено, а переведено на попередню посаду, судом до уваги не приймаються, оскільки таке переведення мало відбутись за згодою позивача, проте таку згоду він не надавав, чим також були порушені ст..32-33 КЗпП України.

Також судом встановлено, що наказом ОСОБА_2 економічного розвитку і торгівлі України № 145-п від 21.09.2015 р., генеральним директором ДП призначено ОСОБА_4 як такого, що пройшов конкурсний відбір на цю посаду, на термін та на умовах, визначених контрактом.

Враховуючи, що на момент призначення ОСОБА_4 генеральним директором ДП ця посада не була вакантною, оскільки її фактично займав ОСОБА_1, суд вважає наказ №145-п незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Крім того, суду не було надано даних про погодження кандидатури ОСОБА_4 на посаду генерального директора з Харківською обласною державною адміністрацією, відповідно до Постанови КМ України №818 від 09.10.2013 р. «Про затвердження порядку погодження з ОСОБА_8 Міністрів АРК, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів влади, і внесення змін до постанови КМ України №203 від 19.03.1993 р.»

Доводи представника відповідача про те, що рішення суду про поновлення позивача на роботі фактично є рішенням про його призначення на цю посаду, судом до уваги не приймаються, оскільки встановлення порушення трудового законодавства при звільненні працівника, порушення процедуру звільнення, є безумовними підставами для поновлення звільненого працівника на роботі.

У будь-якому випадку, в разі наявності підстав для розірвання трудового договору за ініціативи адміністрації, зокрема, невідповідності працівника займаній посаді, питання про його звільнення має бути вирішено із дотриманням процедури звільнення, передбаченої трудовим законодавством.

Вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходить з його середньоденного розміру 127,54 грн. (а.с.107), та періоду вимушеного прогулу з 22.09.2015 р. по 17.12.2015 р. - 63 робочих днів, таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу може становити 8035, 02 грн. (127,54 грн. х 63 дні).

Між тим, згідно пояснень представника відповідача, з 22.09.2015 р. позивачеві нараховується заробітна плата як заступнику директора з економічних питань, що представником позивача не оспорюється, проте даних про її розмір суду не наданий.

За таких обставин, суд вважає необхідним стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21.09.2015 р. по 17.12.2015 р., після проведення відповідного перерахунку, з врахуванням виплачених сум.

За таких обставин суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Враховуючи наведене, керуючись ст..ст.10, 60, 88, 213-215 ЦПК України, ст..ст.32, 22, 36, 39-1, 40, 41, 42, 43, 43-1, 45, 49-2 КЗпП України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовільнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ № 144-п від 21.09.2015 р. про увільнення ОСОБА_1 від виконання обовязків генерального директора Державного підприємства «Державний проектний інститут «Діпроверф».

Визнати незаконним та скасувати наказ № 145-п від 21.09.2015 р. про призначення ОСОБА_4 генеральним директором Державного підприємства «Державний проектний інститут «Діпроверф».

Поновити ОСОБА_1 на посаді генерального директора Державного підприємства «Державний проектний інститут «Діпроверф».

Стягнути з Державного підприємства «Державний проектний інститут «Діпроверф» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21.09.2015 р. по 17.12.2015 р., з врахуванням проведених виплат.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Харківської області через Фрунзенський районний суд м.Харкова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, мають право подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з моменту отримання його копії.

Суддя -