22-ц/775/1166/2015(м)
Головуючий в 1 інстанції Мельник І.Г.
Доповідач Пономарьова О.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого судді Пономарьової О.М.,

суддів Зайцевої С.А., Лоленко А.В.,

при секретарі Зливка І.І.,

за участю

відповідача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_4, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, визнання зареєстрованих осіб такими, що втратили право користування об'єктом нерухомості, та виконання інших зобов'язань, що виникли із Договору іпотеки, третя особа Служба у справах дітей Орджонікідзевської районної адміністрації Маріупольської міської ради, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 акціонерного товариства «ПроКредит Банк» на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року Публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк» (далі - ПАТ «ПроКредит Банк») звернулося до суду з вказаним позовом, у якому просило у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у сумі 429 829 грн. 05 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 - шляхом реалізації у порядку, передбаченому чинним законодавством, через державну виконавчу службу; виселити ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_6 із вказаної квартири зі зняттям з реєстраційного обліку та визнанням їх такими, що втратили право користування вказаним житлом, та виконанням інших зобов'язань, що виникли із договору іпотеки.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що рішенням Апеляційного суду Донецької області від 28 січня 2013 року змінено рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 23 жовтня 2012 року та з відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_4 стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 429 829 грн. 05 коп. Проте під час проведення виконавчих дій виявлено, що у вказаній квартирі зареєстрована малолітня особа ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. У зв'язку з невиконанням зобов'язань за кредитним договором відповідачам надіслана письмова вимоги про усунення порушень та повідомлено про можливість примусового звернення стягнення на предмет іпотеки, але вказані вимоги залишилися без виконання. На виконання положень ст. 109 ЖК Української РСР та ст. 40 Закону України «Про іпотеку» відповідачам направлені вимоги про добровільне виселення та зняття їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою, які також залишилися без виконання.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 26 лютого 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 жовтня 2015 року скасована ухвала Апеляційного суду Донецької області від 26 лютого 2015 року і справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі позивач ПАТ «ПроКредит Банк», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Позивач зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для застосування положень Законів України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким не може бути примусово стягнуто заставне (іпотечне) житлове майно, що забезпечує споживчий кредит отриманий позичальником - громадянином України в іноземній валюті, а ОСОБА_1 отримала від позивача кредит в сумі 30 000 доларів США для задоволення особистих неспоживчих потреб. Відповідно до положень ч. 23 ст. 1 і ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредит не є споживчим, оскільки за рахунок отриманих коштів відповідачем не придбавалась будь-яка продукція. Не було підстав на час ухвалення рішення для застосування судом Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», оскільки Кабінет Міністрів України не затвердив перелік населених пунктів, де проводиться антитерористична операція. Крім того, положення ст. 9 цього Закону, на яку послався суд, стосуються випадків, коли вже є наявне рішення суду про звернення стягнення.

В судове засідання апеляційної інстанції представник ПАТ «ПроКредит Банк» не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, в заяві на адресу апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги та просив розглядати справу за його відсутністі.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач ОСОБА_4 та представник третьої особи - Служби у справах дітей Орджонікідзевської районної адміністрації Маріупольської міської ради- в судове засідання апеляційної інстанції не з'явилися, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином.

Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення з таких підстав.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд виходив із того, що ОСОБА_1 отримала кредит для задоволення особистих потреб (реконструкція та ремонт житла), тобто споживчий кредит, який був забезпечений іпотекою житлового приміщення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд керувався положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який забороняє примусове стягнення чи відчуження нерухомого майна, переданого в заставу чи іпотеку на забезпечення виконання кредитних договорів, отриманих в іноземній валюті, оскільки матеріали справи не містять доказів наявності у відповідача іншого житла на праві власності.

Крім того, суд застосував до спірних правовідносин положення Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», відповідно до ст. 9 якого протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадянам України (у тому числі фізичним особам - підприємцям) або юридичним особам - суб'єктам малого і середнього підприємництва та перебуває в іпотеці, зупиняється дія ст. 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), ст. 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), ст. 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об'єкти), ст. ст. 41, 43-47 (у частині реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах) Закону України «Про іпотеку» .

Так, суд виходив із того, що відповідно до преамбули Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» цей Закон визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення.

У п. 5 ст. 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону передбачено, що Кабінет Міністрів України у десятиденний строк з дня опублікування цього Закону зобов'язаний, зокрема: затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014, у період із 14 квітня 2014 року до її закінчення.

На виконання цього Закону 30 жовтня 2014 року Кабінет Міністрів України прийняв Розпорядження № 1053-р, яким було затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно з п. 20 ч. 1 цього Розпорядження м. Маріуполь Донецької області входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Проте 05 листопада 2014 року Кабінет Міністрів України прийняв Розпорядження № 1079-р про зупинення дії Розпорядження від 30 жовтня 2014 року № 1053-р, яке в подальшому постановою окружного адміністративного суду м. Києва від 09 лютого 2015 року було визнано нечинним (справа № 826/18330/14).

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про боротьбу із тероризмом» район проведення антитерористичної операції - це визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція.

Суд встановив, що згідно з наказом керівника Антитерористичного центру при СБУ від 07 жовтня 2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» районами проведення АТО визначені всі населені пункти Донецької та Луганської області (без виключень).

За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідачі у справі зареєстровані та постійно проживають у м. Маріуполі, тобто постійно проживають у зоні АТО, а тому на них розповсюджуються норми Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року.

Водночас суд виходив із того, що відповідно до ст. 11 Прикінцевих та перехідних положень визначено, що термін дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» поширюється на період проведення антитерористичної операції та на шість місяців після дня її завершення. Даний Закон набрав чинності з 15 жовтня 2014 року, опублікований 14 жовтня 2014 року в газеті «Голос України» № 197.

Таким чином, суд дійшов висновку, що вищезазначені закони на теперішній час обмежують право позивача на звернення стягнення на предмет іпотеки, тому відсутні правові підстави для виселення відповідачів згідно зі ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК Української РСР.

Проте із вказаними висновками суду першої інстанції погодитися не можна виходячи з наступного.

Згідно з п. 1 Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-VII) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Таким чином, установлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з п. 4 Закону № 1304-VII протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону № 1304-VII не підлягає виконанню.

Отже, Закон № 1304-VII не є підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши правову позицію із цього питання, зокрема у постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-57цс15, яка відповідно до положень ст. 3607 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України; суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Однак вищевикладене залишилося поза увагою суду першої інстанції, який в достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, що призвело до неправильного вирішення справи.

Разом із тим, виходячи із вищевикладеного, помилковим є також висновок суду про відмову в задоволенні позову на підставі Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», адже вказаний закон носить тимчасовий характер та не може бути підставою для обмеження права позивача на звернення стягнення на предмет іпотеки.

З урахуванням викладеного та положень.п.3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Так, судом встановлено, що на підставі Рамкової Угоди № 1207 від 18 квітня 2006 року, між АТ «ПроКредит Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ПроКредит Банк») та ОСОБА_1 укладено Договір про надання траншу, з урахуванням змін внесених Договором від 23 червня 2008 року за № 8.11174/1207, за яким відповідачу ОСОБА_1 наданий кредит у розмірі 30 000 доларів США строком на 36 місяців зі сплатою відсотків в розмірі 19% річних в порядку та строки згідно графіка.

З метою забезпечення виконання зобов'язань між ПАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1 і ОСОБА_4 18 квітня 2006 року укладено договір іпотеки № 1207-1Д 1, в який внесені зміни договором від 23 червня 2008 року, згідно з умовами якого відповідачі передали в іпотеку нерухоме майно у вигляді квартири АДРЕСА_2, що належить відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло № 24724, виданого Управлінням міського майна 10 грудня 2002 року, зареєстрованого в Маріупольському бюро технічної інвентаризації 19 грудня 2002 року в реєстровій книзі за реєстровим № 39264.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 23 жовтня 2011 року задоволено позов ПАТ «ПроКредит Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості в розмірі 575 284 грн. 36 коп. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 28 січня 2013 року частково змінено розмір заборгованості ОСОБА_1 та ОСОБА_1М за кредитним договором № 8.11174/1207 та встановлена загальна сума заборгованості станом на 29 серпня 2012 року в розмірі 429 829 грн. 05 коп.

20 січня 2012 року за №№ 2538, 2539 на адресу боржника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_4 позивачем надіслані вимоги про повне дострокове погашення кредиту, які отримані відповідачами, але не виконані.

17 грудня 2012 року та 15 травня 2013 року позивач надіслав відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_4 вимоги про добровільне звільнення квартири АДРЕСА_2 протягом місяця з дня отримання даної вимоги та знаття з реєстрації за даною адресою, які були отримані відповідачами.

Відповідно до статті 589 ЦК України, та з ч.1 ст.7 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», згідно із частинами першою та другою якої в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 цього Кодексу регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

З урахуванням викладеного, судова колегія дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог ПАТ «ПроКредит Банк» і у рахунок погашення заборгованості за Рамковою угодою № 1207 від 18 квітня 2006 року згідно з Договором траншу № 8.11174/1207 від 23 червня 2008 року станом на 29 серпня 2012 року в розмірі 429 829,05 грн., яка складається з:

- заборгованості за капіталом кредиту 23 049,21 доларів США, що за курсом НБУ станом на 29 серпня 2012 року складає 184 232,34 грн.,

- процентів за фактичне користування простроченим капіталом 5 704,58 доларів США, що за курсом НБУ станом на 29 серпня 2012 року складає 45 596,71 грн.,

- пені 200 000 грн.,

належить звернути стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки № 1207-1Д 1 від 18 квітня 2006 року, в який Договором № 1 від 23 червня 2008 року внесені зміни та доповнення, а саме двокімнатну квартиру, загальною площею 44,8 кв.м, житловою площею 27,4 кв.м за адресою: АДРЕСА_3, що належить відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло № 24724, виданого Управлінням міського майна 10 грудня 2002 року, зареєстрованого в Маріупольському бюро технічної інвентаризації 19 грудня 2002 року в реєстровій книзі за реєстровим № 39264, шляхом реалізації предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Оскільки проводити оцінку предмету іпотеки на теперішній час відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційної інстанції не виявила бажання, то судова колегія вважає можливим встановити початкову ціну предмета іпотеки в розмірі 194 136 гривень, яка була зазначена в Договорі № 1 від 23 червня 2008 року, яким внесені зміни та доповнення в Договір іпотеки № 1207-1Д 1 від 18 квітня 2006 року.

Крім того, на виконання положень ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» до реалізації предмету іпотеки - двокімнатної квартири, загальною площею 44,8 кв.м, житловою площею 27,4 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 ї належить передати відповідачу ОСОБА_1 на відповідальне зберігання.

З матеріалів справи вбачається, що в іпотеку передано квартиру, яка є власністю відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло № 24724, виданого Управлінням міського майна 10 грудня 2002 року, зареєстрованого в Маріупольському бюро технічної інвентаризації 19 грудня 2002 року в реєстровій книзі за реєстровим № 39264, тобто придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, тому судова колегія, враховуючи положення частини другої статті 109 ЖК УРСР у поєднанні з нормами статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» дійшла висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині виселення відповідачів із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла та визнання зареєстрованих осіб такими, що втратили право користування об'єктом нерухомості.

Оскільки судова колегія дійшла висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про виселення відповідачів з кварири, яка передана в іпотеку, то не підлягають задоволенню і вимоги ПАТ «ПроКредит Банк» щодо зобовязання відповідачів передати ключі від квартири, інформацію, прилади, необхідні для вільного доступу до квартири, а також забезпечити вільний вхід та доступ представника позивача до квартири.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, судова колегія дійшла наступного висновку .

З матеріалв справи вбачається, що позивач сплатив судовий збір при подачі позову в розмірі 114,70 грн. (а.с.5 т. 1), при подачі апеляційної скарги - в розмірі 1 827,00 грн. (а.с. 199 т.1) та при подачі касаційної скарги - 2 557,80 грн. (а.с. 22 т.2), тобто поніс судові витрати по сплаті судового збору в загальному розмірі 4 499,50 грн. Оскільви основними майновими вимогами позивача, з яких сплачувався судовий збір, є звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 429 829,05 грн., які задоволені судом апеляційної інстанції, а інші вимоги, щодо виселення, визнанн такими, що втратили право користування обєктом нерухомості та виконання інших зобов'язать, що виникли з договору іпотеки, в задоволенні яких відмовлено, є немайновими вимогами та похідними від вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, судова колегія, враховуючи положення ст.88 ЦПК України, дійшла висновку, що на відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 належить стягнути на користь ПАТ «ПроКрелит Банк» по 2 249 гривень 75 копійок з кожного.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 акціонерного товариства «ПроКредит Банк» задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_4, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, визнання зареєстрованих осіб такими, що втратили право користування об'єктом нерухомості, та виконання інших зобов'язань, що виникли із Договору іпотеки задовольнити частково.

У рахунок погашення заборгованості за Рамковою угодою № 1207 від 18 квітня 2006 року згідно з Договором траншу № 8.11174/1207 від 23 червня 2008 року станом на 29 серпня 2012 року в розмірі 429 829,05 грн., яка складається з:

- заборгованості за капіталом кредиту 23 049,21 доларів США, що за курсом НБУ станом на 29 серпня 2012 року складає 184 232,34 грн.,

- процентів за фактичне користування простроченим капіталом 5 704,58 доларів США, що за курсом НБУ станом на 29 серпня 2012 року складає 45 596,71 грн.,

- пені 200 000 грн.,

звернути стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки № 1207-1Д 1 від 18 квітня 2006 року, в який Договором № 1 від 23 червня 2008 року внесені зміни та доповнення, а саме двокімнатну квартиру, загальною площею 44,8 кв.м, житловою площею 27,4 кв.м за адресою: АДРЕСА_3, що належить відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло № 24724, виданого Управлінням міського майна 10 грудня 2002 року, зареєстрованого в Маріупольському бюро технічної інвентаризації 19 грудня 2002 року в реєстровій книзі за реєстровим № 39264, шляхом реалізації предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Встановити початкову ціну предмета іпотеки в розмірі 194 136 гривень.

До реалізації предмету іпотеки - двокімнатної квартири, загальною площею 44,8 кв.м, житловою площею 27,4 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 - передати її відповідачу ОСОБА_1 на відповідальне зберігання.

В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_3 акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_4, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженка сел. Октябрське міста Біла Калитва Ростовської області, ІПН НОМЕР_1) та ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН НОМЕР_2) на користь ОСОБА_3 акціонерного товариства «ПроКредит Банк» (03115, м. Київ, пр. Перемоги, 107а, ) понесені судові витрати по сплаті судового збору по 2 249 (дві тисячі двісті сорок дев'ять) гривень 75 копійок з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

Рішення може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: О.М. Пономарьова

Судді: С.А. Зайцева

ОСОБА_7