Справа № 465/1322/2009 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/783/4851/15 Доповідач в 2-й інстанції: Береза В. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого - судді Берези В.І., суддів: Бойко С.М., Штефаніци Ю.Г., за участю секретаря судового засідання: Юзефович Ю.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 1 жовтня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_3 (правонаступник ОСОБА_4), ОСОБА_5 (правонаступник ОСОБА_6 ) до Львівської міської ради, Львівського міського управління земельних ресурсів, Львівської регіональної філії державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» з участю третіх осіб -ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання недійсним держаного акту на право власності на землю,-

в с т а н о в и л а:

у грудні 2008 року ОСОБА_3, ОСОБА_5 звернулись до суду з указаним позовом. Зазначали, що під час продажу 26 червня 2002 року 3/8 частин будинку ОСОБА_5 продавці ОСОБА_10 та ОСОБА_2 приховали ту обставину, що земельна ділянка біля будинку ними приватизована. Між співвласниками будинку в цей день було укладено договір про порядок користування будинком. У ньому також визначено порядок користування земельною ділянкою біля будинку. Договір був підписаний власниками і нотаріально посвідчений. Оскільки після передачі земельної ділянки у власність змінились співвласники будинку, позивачі просили визнати державний акт на право власності на землю недійсним та видати новий державний акт особам, які стали власниками будинку.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 1 жовтня 2009 року позов ОСОБА_3, ОСОБА_5 задоволено. Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю, виданий ОСОБА_11, ОСОБА_10, ОСОБА_2 на земельну ділянку на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів від 26 грудня 1997 року № 771. Зобов'язано Львівську міську раду в особі Львівського міського відділу Львівської міської ради, Львівське міське управління земельних ресурсів та Львівську регіональну філію державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» видати державний акт на право приватної власності на землю новим співвласникам будинку, розташованого в АДРЕСА_1, а саме: ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9 пропорційно праву власності на будівлю та споруди визначеному договорами купівлі-продажу, дарування часток будівлі та договору про порядок користування будинком між співвласниками.

Додатковим рішенням Франківського районного суду м. Львова від 17 лютого 2010 року зобов'язано Львівську міську раду в особі Львівського міського відділу Львівської міської ради, Львівське міське управління земельних ресурсів та Львівську регіональну філію державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» видати державний акт на право приватної власності на землю новим співвласникам будинку, розташованого в АДРЕСА_1, а саме: ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9, пропорційно праву власності на будівлю та споруди, визначеному договорами купівлі-продажу, дарування часток будівлі та договору про порядок користування будинком між співвласниками. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням суду першої інстанції від 1 жовтня 2009 року оскаржив апелянт, третя особа - ОСОБА_2, в апеляційній скарзі посилається на те, що рішення Франківського районного суду м.Львова ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 стали співвласниками будинку після приватизації земельної ділянки біля нього. Тому у них не виникає права на оскарження рішення від 26 грудня 1997 року. Суд не встановив власників земельної ділянки та статусу такої. Підстави для припинення права власності ОСОБА_2 на землю відсутні. Суд вийшов за межі позовних вимог. Право на земельну ділянку не переходить до набувача будинку автоматично. Такий перехід можливий внаслідок укладення цивільно-правових угод. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Справа слухалась неодноразово. Зазначені рішення суду першої інстанції в частинах зобов'язання Львівської міської ради в особі Львівського міського відділу Львівської міської ради, Львівського міського управління земельних ресурсів та Львівської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» видати державний акт на право приватної власності на землю новим співвласникам будинку АДРЕСА_1, а саме: ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9 пропорційно праву власності на будівлю та споруди у визначеному договорами купівлі-продажу і дарування часток будівлі та договору про порядок користування будинком між співвласниками скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні вказаних позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Оскільки у вирішеній вищевказаній частині вимог рішення апеляційного суду від 22.12.2014 року до касаційної інстанції не оскаржувалось, апелянтом у цій частині вирішених судом першої інстанції було Управління держкомзему у м.Львові, а отже ці вимоги вирішені, залишилась не вирішеною апеляційна скарга ОСОБА_2 щодо оскарження рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю, виданого ОСОБА_11, ОСОБА_10, ОСОБА_2 на земельну ділянку на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів від 26 грудня 1997 року № 771.

Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта, адвоката Довбака О.Я., у відсутності інших учасників судового розгляду, які належним чином повідомлені про розгляд справи, однак до суду не з`явились без поважних причин, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, оскільки суд першої інстанції зробив свої висновки без належних правових підстав, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що на підставі рішення виконкому Львівської міської ради № 771 від 26 грудня 1997 року (наказ № 351 від 30 жовтня 1997 року) ОСОБА_13., ОСОБА_10, ОСОБА_2 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1000 га та надано у постійне користування земельну ділянку площею 0,0115 га для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 і видано державні акти від 11 травня 1998 року (серія НОМЕР_1 і НОМЕР_2, НОМЕР_3 (а. с. 22-23).

З березня 1998 року ОСОБА_13. продала належну їй 1/8 частину вказаного будинку з відповідними господарськими спорудами ОСОБА_14( у справі третій особі), що підверджується договором купівлі-продажу. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 19 вересня 2007 року після смерті ОСОБА_14 власником цього майна в порядку спадкування стала ОСОБА_7 (а. с. 26-27).

24 січня 2002 року ОСОБА_15 продав ОСОБА_3 1/4 частину житлового будинку з господарськими спорудами, отриману ним у власність у порядку спадкування.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 26 червня 2002 року ОСОБА_10 продав ОСОБА_5 3/8 частини будинку АДРЕСА_1 (а. с. 32-33).

Цього ж дня між співвласниками будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 (1/4), ОСОБА_5 (3/8), ОСОБА_3 (1/4), ОСОБА_16 (1/8) було укладено нотаріально посвідчений договір користування будинком та земельною ділянкою площею 1444,2 кв. м, на якій розміщені будівлі (а. с. 44).

16 травня 2007 року ОСОБА_2 подарував належну йому 1/8 частину зазначеного будинку ОСОБА_8 (а. с. 35-36), а 12 липня 2007 року 1/8 частину - ОСОБА_9 (а. с. 38-39).

Щодо земельної ділянки, на якій розташований будинок, цивільно-правові угоди не укладалися.

Судом встановлено, що на час розгляду справи житловий будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсним оспорюваного державного акта про право власності на землю, суд першої інстанції мотивував тим, що станом на 11 травня 1998 року - день видачі державного акта на право приватної власності на землю, ОСОБА_17 вже відчужила 1/8 частину будинку АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_14 по Договору купівлі-продажу житлового будинку від 03.03.1998 року, а відтак, станом на 11 травня 1998 року ОСОБА_14 також була співвласником згаданого будинку, до якої у відповідності до ч.2 ст. 30 Земельного кодексу України в редакції від 13.03.1992 року, яка була чинною станом на 1997-1998 роки, перейшло право власності на земельну ділянку, яка була передана у приватну власність співвласникам цього будинку рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів № 771 від 26 грудня 1997 року, а також тим, що станом на час розгляду справи судом першої інстанції співвласниками вищезгаданого будинку є ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8 і ОСОБА_9

Однак, з таким висновком суду колегія суддів погодитись не може, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач та відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні та юридичні особи, а також держава.

Як видно з матеріалів справи, позивач ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.72 т.2/, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом спадщину після її смерті, а саме 1/4 частку цегляного житлового будинку НОМЕР_4 з відповідними господарськими будівлями по АДРЕСА_1, прийняв її син - ОСОБА_4 /а.с.73 т.2/.

Інший позивач - ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с. 74 т.2/ , згідно свідоцтва про право на спадщину за законом після його смерті, а саме 3/8 частки цегляного житлового будинку НОМЕР_4 з відповідними господарськими будівлями по АДРЕСА_1 прийняла його дружина - ОСОБА_6 /а.с.75 т.2/.

Зазначені спадкоємці - ОСОБА_4 та ОСОБА_6 залучені судом апеляційної інстанції до участі в справі в якості правонаступників позивачів.

Як видно з позовної заяви, особи, яким належав оспорюваний державний акт про право власності на землю та який позивачі просили визнати недійсним, не були відповідачами у справі, а мали статус третіх осіб, на що суд першої інстанції уваги не звернув та вирішив вимоги, фактично не заявлені до осіб як до відповідачів, неправомірно позбавивши усіх трьох, а саме: ОСОБА_13., ОСОБА_10, ОСОБА_2 права власності.

Окрім цього, позивачі, які заявили позов - ОСОБА_3 та ОСОБА_5, стали власниками частин будинку у 2002 році, який розміщений на земельній ділянці власників - ОСОБА_13, ОСОБА_10, ОСОБА_2 Державний акт усім трьом видано 11.05.1998 року, ОСОБА_14 та ОСОБА_18 -ОСОБА_19 уклали договір купівлі-продажу належної останній 1/8 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 - 03.03.1998 року. Та згідно цього договору предметом купівлі був лише будинок (1/8 частина), а щодо землі у договорі жодним чином не зазначалось. Окрім того, ОСОБА_14 до дня своєї смерті -до ІНФОРМАЦІЯ_3, жодних прав на земельну ділянку не заявляла, а між співвласниками будинку НОМЕР_4 на АДРЕСА_1 - ОСОБА_2 (1/4), ОСОБА_5 (3/8), ОСОБА_3 (1/4), ОСОБА_16 (1/8) було укладено нотаріально посвідчений договір користування будинком та земельною ділянкою площею 1444,2 кв. м, на якій розміщені будівлі (а. с. 44) та жодних спорів щодо права власноті на земельну ділянку між такими не виникало.

Відтак , права позивачів , власників частин будинку з 2002 року жодним чином не порушені та у них не виникло права оспорювати державний акт, виданий у 1998 році, а до ОСОБА_14 перейшло право користування земельною ділянкою після купівля частини будинку у 1998 році, в чому її ніхто не обмежував, що відповідає нормам ст. 30 ЗК України в редакції 1992 р.

Окрім того, позивачі, оспорюючи державний акт про право власності на землю, жодним чином не ставлять під сумнів рішення ВК Львівської міської ради народних депутатів №771 від 26 грудня 1997 року, на підставі якого і передана у власність земельна ділянка на незаконність цього рішеня позивачі не посилались, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

На зазначені обставини суд першої інстанції уваги не звернув, вирішив про права третіх осіб, які відповідачами не були, позбавивши таких права власності на земельну ділянку, набуту у встановленому законом порядку, тому, рішення суду як таке, що не відповідає вимогам матеріального, процесуального закону й дійсним обставинам справи, в силу вимог ч.1 ст.309 ЦПК України, залишатися в законній силі не може й підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, ч.1 ст.309, ст.ст. 313, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 1 жовтня 2009 року скасувати в частині визнання недійсним держаного акта на право власності на земельну ділянку, виданого на підставі рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів № 771 від 26.12.1997 року ОСОБА_18 - ОСОБА_19, ОСОБА_10, ОСОБА_2, та в цій частині ухвалити нове рішення , яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 (правонаступник ОСОБА_4) , ОСОБА_5 (правонаступник ОСОБА_6 ) до Львівської міської ради, Львівського міського управління земельних ресурсів, Львівської регіональної філії державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» з участю третіх осіб - ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання недійсним Держаного акта на право власності на землю.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскарженим до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий Береза В.І.

Судді: Бойко С.М.

Штефаніца А.В .