Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 лютого 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Ігнатюка Б.Ю., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Дашковської С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк та ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 19 листопада 2014 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 де третіми особами без самостійних вимог є : ОСОБА_2, ОСОБА_3, орган опіки і піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради і приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання угоди дійсною, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з квартири, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2012 року ПАТ КБ ПриватБанк звернувся в суд із вищенаведеним позовом, який мотивував тим, що 13.09.2006 року між ЗАТ КБ ПриватБанк та ОСОБА_2 укладено Кредитний договір № MKT7GA00000038. Згідно якого ОСОБА_2 отримав кредитні кошти у виді не поновлюваної лінії в розмірі 32000,00 доларів США та 1375,26 доларів США на сплату страхових платежів під 1% місячних на строк по 10.09.2010 року. Узяті за даним договором зобовязання не виконував, і станом на 17.07.2012 року утворилась заборгованість по кредитним платежам на загальну суму 93230,32 доларів США, що за курсом НБУ складає 744910,26 гривень. У забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором між ЗАТ КБ ПриватБанк та ОСОБА_1 було укладено 13.09.2006 року Договір іпотеки. За яким в іпотеку передано житлове приміщення квартиру АДРЕСА_1. На підставі ч. 1 ст. 33 ЗУ Про іпотеку при невиконанні боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення іпотекодавців. Так-як має місце заборгованість ОСОБА_2 по основному зобовязанню, а тому, ПАТ КБ Приватбанк набув, право на звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення іпотекодавців. Оскільки договір іпотеки від 13.09.2006 року укладено з дотриманням чинних норм, а тому такий слід визнати дійсним. За наведених обставин і просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 19 листопада 2014 року позовні вимоги задоволено часткова. Визнано договір іпотеки від 13.09.2006 року, дійсним, а в задоволенні решти позовних вимог, відмовлено у звязку з дією ЗУ Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті. Вирішено питання судових витрат.

Відповідач ОСОБА_1 заперечуючи рішення в частині задоволеної позовної вимоги, подав апеляційну скаргу в якій просив скасувати рішення суду в цій частині та ухвалити нове про відхилення позову. Вказане рішення суду вважає таким, що порушує його права, так-як висновки суду не відповідають обставинам справи та неправильно застосовано норми матеріального права і порушено вимоги норм процесуального права.

В свою чергу ПАТ КБ Приватбанк, також подав апеляційну скаргу на рішення суду в частині відхилених позовних вимог у якій просить скасувати таке, і ухвалити нове рішення про задоволення позову. При цьому посилається на те, що рішення суду не відповідає вимогам норм матеріального права й ухвалено в порушення норм процесуального права.

У судовому засіданні апеляційної інстанції, представник апелянта в особі ОСОБА_5 підтримала, доводи апеляційної скарги з підстав наведених в такій і просила задовольнити таку. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 заперечила.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник в особі ОСОБА_6 підтримали власну апеляційну скаргу та заперечили апеляційну скаргу ПАТ КБ Приватбанк.

Третя особа ОСОБА_3 підтримала апеляційну скаргу ОСОБА_1 та заперечила таку подану ПАТ КБ Приватбанк.

Треті особи ОСОБА_2, орган опіки і піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради і приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_4 у судове засідання не зявились, хоча про час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином, але заяв про відкладення розгляду справи не подали суду. А звідси, виходячи з вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати скаргу в їх відсутності.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення сторін та обговоривши доводи апеляційних скарг, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального й процесуального права при винесенні оспорюваного судового рішення, знаходить апеляційну скаргу ОСОБА_1 такою, що підлягає задоволенню, а ПАТ КБ Приватбанк, частковому задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до вимог статей 212 - 214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним рішення є тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й, всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, а висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності й підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам закону ухвалене в справі рішення суду не відповідає. Та через це підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

За правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Однією з вимог позивача була вимога про визнання угоди дійсною, тобто договору іпотеки від 13.09.2006 року. Проте позивачем не зазначено в позовній заяві підстави у звязку із чим просить визнати укладений договір іпотеки дійсним та на якій правовій підставі.

Як зазначено в ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Такі випадки передбачені нормами ч. 2 ст. 218, ч. 2 ст. 219, ч. 2 ст. 220 і ч. 2 ст. 224 ЦК України.

Відповідач ОСОБА_1 з позовом про визнання договору іпотеки від 13.09.2006 року недійсним, через те що заперечує його дійсність не звертався. Таким чином, виходячи з вимог ст. 204 ЦК України даний правочин є правомірним та в даному випадку чинним законодавством не передбачено визнання дійсним правомірного правочину.

Оскільки, такі вимоги позивача не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, а тому, така позовна вимога не підлягає задоволенню.

Перевіряючи доводи апелянта з приводу того, що при укладенні 13.09.2006 року договору іпотеки не було враховано інтереси малолітніх дітей, колегія суддів виходить з наступних обставин.

Як зазначено в ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

З даної норми вбачається, що правочин є недійсним, якщо в момент вчинення правочину сторонами недодержано вимог, які встановлені частинами 1 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Сторонами договору іпотеки від 13.09.2006 року являються правонаступник ПАТ КБ Приватбанк та ОСОБА_1. В силу вимог ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу. Тобто, ОСОБА_1 при укладенні даного правочину в забезпечення виконання основного зобовязання за кредитним договором, розумів та повинен був знати про наслідки, які наступають за цим правочином у разі невиконання позичальником взятих на себе обовязків. Та не дивлячись на це ОСОБА_1 свідомо уклав договір іпотеки.

За змістом абзацу 1 підпункту 12.1. пункту 12 Договору іпотеки, іпотекодавець засвідчив, що на момент укладення цього договору в квартирі, яка є предметом іпотеки не зареєстровані, не проживають, і не мають права на користування такою малолітні та неповнолітні діти, Т.1 а.с. 23, 145. А в підпункті 12.7. пункту 12 цього Договору зазначено, що відносно предмету іпотеки відсутні вимоги третіх осіб, в тому числі й тих, що не зареєстровані у встановленому законом порядку.

Виходячи зі змісту Довідки від 06.09.2006 року за № 400 ЖБК 40 років Перемоги, що видана на імя ОСОБА_2 (боржника), який проживає в спірній квартирі до його складу сімї входить дружина ОСОБА_7, дочка ОСОБА_3, дочка ОСОБА_8, Т.1 а.с. 156. Про малолітніх дітей в даній довідці не йдеться, що підтверджує обставини викладені в підпунктах 12.1., 12.7. пункту 12 Договору іпотеки від 13.09.2006 року.

Зазначене вказує на те, що ОСОБА_1 як іпотекодавець стверджував, що на момент укладення правочину, малолітні діти не мають права на користування такою і що відсутні вимоги відносно предмету іпотеки.

На вчинення таких дій ОСОБА_1 по укладенню з ПАТ КБ Приватбанк договору іпотеки від 13.09.2006 року дала свою згоду і дружина ОСОБА_3, що стверджується нотаріально посвідченою заявою від 13.09.2006 року, Т.1 а.с. 115, 148.

Таким чином на момент укладення правочину, тобто 13 вересня 2006 року права малолітніх дітей на користування квартирою переданою в іпотеку не могли бути порушеними, а тому договір іпотеки є правомірним.

За вищенаведених обставин, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо безпідставності задоволення позовної вимоги судом першої інстанції є підставними та у звязку із цим підлягають задоволенню.

Відхиляючи вимоги позивача щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив із того, що є чинним (з 07.06.2014р.) ЗУ Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті від 03.06.2014 року, який є перешкодою для задоволення заявленої позовної вимоги.

Але не дивлячись на це, судом першої інстанції не враховано те, що ЗУ Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті не встановлено такої підстави як припинення при цьому іпотеки, а встановлено лише заборону примусового стягнення нерухомого житлового майна.

Виходячи зі змісту ст. 3 вказаного Закону він носить тимчасовий характер і втрачає чинність із дня набрання чинності законом, який урегульовує, питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

Тобто, чинність вказаного Закону на час ухвалення рішення є підставою, у разі задоволення позову за наявності для цього підстав, для визначення порядку його виконання, зокрема вказівка на те, що рішення не підлягає примусовому виконанню на період чинності вказаного Закону.

Таким правом наділений суд при ухваленні рішення із приводу визначення порядку його виконання, надавши у відповідності до приписів ст. 217 ЦПК України відстрочку виконання такого про що зазначається в рішенні. Такі ж доводи містяться і в апеляційній скарзі.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про неможливість ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в період дії ЗУ Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті.

Наявні в матеріалах справи докази, свідчать про те, що боржник ОСОБА_2 не виконує в належний спосіб узятих на себе зобовязань за кредитним договором, що призвело до утворення заборгованості в розмірі 93230,32 доларів США на час звернення з позовом до суду. Тоді як, згідно положень статей 526, 527 і 530 ЦК України, зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог Закону.

Та ч. 1 ст. 33 ЗУ Про іпотеку передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

За наведених обставин, вимоги ПАТ КБ Приватбанк про звернення стягнення на предмет іпотеки є підставними, а тому підлягають задоволенню.

Як передбачено ч. 2 ст. 39 ЗУ Про Іпотеку одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Та ч. 1 ст. 40 ЗУ Про Іпотеку передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Виходячи з позовних вимог, вимоги про виселення із предмета іпотеки заявлено лише до ОСОБА_1, який будучи у статусі сторони по справі наділений правами передбаченими ст., ст. 27, 31 ЦПК України, якими мав можливість скористатись під час судового розгляду. А звідси, вимога про виселення з предмета іпотеки, може бути задоволена лише щодо нього. Стосовно вимог про виселення інших осіб без їх ініціалізації, то така є безпідставною так-як інші особи в даній справі не являються сторонами та відносно них через це не може бути прийнято жодне рішення примусового чи зобовязального характеру.

Зважуючи на зазначене, вимога про виселення з предмету іпотеки підлягає задоволенню лише в частині ОСОБА_1 як іпотекодавця.

Аналізуючи наведені докази в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції не можна визнати законним й обґрунтованим, а це у відповідності до вимог ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування, та ухвалення в звязку із цим нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно вимог ст. 88 ЦПК України на користь ПАТ КБ Приватбанк підлягає стягненню з ОСОБА_1 сума 1827,00 гривень у відшкодування судових витрат, Т.2 а.с. 69.

Виходячи з наведеного та керуючись вимогами статей 307, 309, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

р і ш и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1, задовольнити, а Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк, задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 19 листопада 2014 року скасувати, та ухвалити в справі нове рішення про часткове задоволення позову.

У рахунок погашення основного зобовязання за Кредитним договором № MKT7GA00000038 від 13 вересня 2006 року укладеного між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк ПриватБанк та ОСОБА_2 у розмірі заборгованості станом на 17.07.2012 року на загальну суму 93230,32 доларів США, з якої : 27116,75 доларів США заборгованість за кредитом; 30012,29 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 1856 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом і 34245,28 доларів США заборгованість по пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором звернути стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки від 13 вересня 2006 року укладеного між Публічним акціонерним товариством комерційний банк ПриватБанк та ОСОБА_1, що складається з нерухомого майна, а саме:

квартири № 33, загальною площею 66,6 кв.м., житловою площею 40,4 кв.м., що знаходиться в будинку № 155 по вул. Перемоги в м. Ужгород яка належить іпотекодавцю на праві договору купівлі продажу від 07.10.2004 року за реєстровим № 5445 та зареєстрованого в КП Ужгородське МБТІ за № 2347 в книзі 11 - шляхом застосування процедури продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд за початковою іпотечною ціною визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, але в будь-якому разі не менше за вартість визначену в іпотечному договорі у розмірі 232067,70 гривень, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого вповноваження іпотекодавця.

Виселити ОСОБА_1 з квартири № 33, загальною площею 66,6 кв.м., житловою площею 40,4 кв.м., що знаходиться в будинку № 155 по вул. Перемоги в м. Ужгород.

У задоволенні інших позовних вимог, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк - 1827,00 гривень у відшкодування судових витрат.

Виконання рішення суду відстрочити до втрати чинності ЗУ Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті від 03.06.2014 року за № 1304 VII.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Головуючий : ___________________ Судді : ___________________

___________________