Справа № 369/3357/15-ц Головуючий у І інстанції Волчко А.Я.
Провадження № 22-ц/780/4428/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 18 29.09.2015
УХВАЛА

Іменем України

29 вересня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Касьяненко Л.І.,

Суддів: Гуля В.В., Білоконь О.В.,

При секретарі: Говорун В.В.,

Розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 червня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_5, Перша Київська обласна державна контора, про визнання договору дарування земельної ділянки як удаваної угоди, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом та просив визнати договір дарування земельної ділянки від 01 липня 2006 року, засвідчений державним нотаріусом Першої обласної державної нотаріальної контори ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за № 2-2018, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, як удаваним правочином та визнати вищезазначений договір договором купівлі-продажу.

Мотивував свої вимоги тим, що наприкінці червня 2006 року він приїхав до свого сина ОСОБА_5 з метою придбання йому земельної ділянки для будівництва будинку.

01 липня 2006 року вони зустрілись з ОСОБА_3, яка продала земельну ділянку, що розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, село Михайлівська Рубежівка, вулиця Жовтнева № 87/1 загальною площею 0,180 га, що належала останній на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії I-КВ № 086650, виданого Михайлівсько-Рубежівською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області 20 січня 2001 року на підставі рішення 8 сесії 22 скликання цієї ж сільської ради від 07 жовтня 1997 року.

01 липня 2006 року він в присутності своїх синів ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 особисто передав ОСОБА_3 власні кошти у розмірі 210000 (двісті десять тисяч) грн. 00 коп., що станом на той час становило 42000 (сорок дві тисячі) дол. США як подарунок синові для подальшого укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки між ОСОБА_5 та ОСОБА_3.

Після чого, у зв»язку із сімейними обставинами він був змушений повернутися додому і не зміг укласти договір купівлі-продажу вищезазначеної земельної ділянки на себе, а тому зробив грошовий внесок синові як подарунок, з метою укладення договору купівлі-продажу на його користь та був впевнений, що між його сином ОСОБА_5 та ОСОБА_3 належним чином було укладено договір купівлі-продажу.

Восени 2014 року йому стало відомо, що його невістка ОСОБА_4 має намір розлучитися із його сином ОСОБА_5М, але у 2006 році на її імя було укладено договір дарування спірної земельної ділянки.

Вказував, що відповідачі усвідомлювали, що передача грошових коштів не мала характеру дарування, а мала характер договору купівлі-продаж земельної ділянки, оскільки ОСОБА_3 отримала від нього кошти за продаж спірного нерухомого майна.

Вважав, що вищезазначений правочин є удаваним, та таким, що приховує інший, який дійсно мав місце, а саме договір купівлі-продажу земельної ділянки, за продаж якої ОСОБА_3 отримала грошові кошти у розмірі 210000 (двісті десять тисяч) грн. 00 коп.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 червня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом І інстанції встановлено, що 01 липня 2006 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали договір дарування земельної ділянки, засвідчений державним нотаріусом Першої обласної державної нотаріальної контори ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за № 2-2018. Відповідно до вищезазначеного договору, ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_4 прийняла в дар земельну ділянку площею 0,180 га, що знаходиться в селі Михайлівська Рубежівка, Києво-Святошинського району Київської області, по вулиці Жовтнева, під № 87/1, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель. Вказана земельна ділянка складається з: сільськогосподарських угідь 0,127 га (ріллі 0,127 га), під будівлями, лісами та іншими угіддями 0,053 га.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд І інстанції керувався положеннями ст. 235 ЦК України, ст.ст. 60, 212 ЦПК України, п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року, та виходив з того, що вимоги позивача є безпідставними та не підтвердженими належними доказами.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

У статті. 3 ЦПК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1)неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2)неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3)свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6)справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3)припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5)примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7)припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до роз'яснень даних у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06 листопада 2009 року зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договором, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Удаваний правочин складається без наміру створити правомірний юридичний результат. Волевиявлення в ньому направлено на досягнення певного правового ефекту, але в той же час сторони домовляються про інші правові наслідки, ніж ті, які, згідно з законом, є результатом даного волевиявлення. Тобто в удаваному правочині по суті міститься два правочини: приховуваний, який сторони укладають де-факто, та приховуючий, що оформляється юридично і має на меті приховати від усіх справжній характер відносин сторін.

Як роз'яснив Пленум Верховного суду України в своїй постанові п. 25 № 9 від 06.11.2009 року "Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваними правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Частиною 3 ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що укладаючи спірний договір, сторони договору діяли свідомо, приховуючи, що між ними укладався договір купівлі-продажу та їх дії при цьому були направлені на приховання справжньої волі, досягнення інших правових наслідків та отримання якоїсь особистої користі.

Крім цього, позивач не був стороною спірного договору, тому суд правильно зазначив у рішенні, що зі змісту позовної заяви неможливо встановити, яке саме своє право, свободи або інтереси прагне захистити позивач, вимагаючи визнати спірний договір дарування удаваним правочином та визнати його договором купівлі-продажу.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено, що сторони, укладаючи спірний договір, діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди.

З урахуванням наведеного, колегія суддів, вважає, висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав до його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом І інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом І інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст.308, 315 ЦПК України , колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: