Справа № 465/7703/14 Головуючий у 1 інстанції: Лозинський Б.М.
Провадження №22-ц/783/4386/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого - судді Бакуса В.Я.,

суддів: Гірник Т.А., Левика Я.А.,

секретар: Симець В.І.,

з участю: представників ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4, представника ОСОБА_5 ОСОБА_6, заявника ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_5, ОСОБА_2 та ОСОБА_7 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про встановлення факту окремого проживання та визнання майна спадковим, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_9 про визнання права на ? частку земельної ділянки та ? частки садових будинків, за зустрічним позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_10 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки в частині покупця, визнання покупцем іншої особи, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, визнання права власності на майно,

встановила:

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 13 травня 2015 року вказаний вище первинний позов ОСОБА_5 задоволено. Встановлено факт окремого проживання та припинення шлюбних відносин і ведення спільного господарства між ОСОБА_11 та ОСОБА_2 з січня 2007 року. Визнано спадковим майном померлого ОСОБА_11 набуте ним під час окремого проживання з ОСОБА_12: садовий будинок № 7 в садівничому кооперативі «Поляна», розташований по вул. Мисливській в с. Скнилів Пустомитівського району Львівської області та садовий будинок № 6 в садовому товаристві «Автобусобудівник-2», розташований по вул. Тупіковій в с. Скнилів Пустомитівського району Львівської області.

Стягнуто в рівних частинах з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_8-Ю.І., ОСОБА_13 в користь позивача ОСОБА_5 понесені судові витрати в розмірі 243,60 грн., а саме по 81,20 грн. судового збору солідарно з кожного.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину земельної ділянки по вул. Тупіковій в с. Скнилів Пустомитівського району Львівської області. В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто в рівних частинах з відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_8-Ю.І., ОСОБА_13 в користь позивача ОСОБА_2 пропорційно до задоволених вимог понесені судові витрати в розмірі 913,50 грн., а саме по 304,50 грн. солідарно з кожного.

Зустрічний позов ОСОБА_13 задоволено повністю.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0434 гектара, розташованої на території Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, укладений 29 жовтня 2001 року між продавцем ОСОБА_10 та покупцем ОСОБА_11 в частині зазначення покупця, перевівши на ОСОБА_13 права і обов'язки покупця за вказаним договором. Визнано недійсним державний акт серії ІУ № 052251 на право приватної власності на землю, виданий на вказану земельну ділянку Скнилівською сільською радою 05.11.2001 р. та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2311. Визнано за ОСОБА_13 право власності на земельну ділянку площею 0,0434 гектара, розташовану на території Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області.

Стягнуто в рівних частинах з відповідачів ОСОБА_10, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_8-Ю.І. в користь позивача ОСОБА_13 понесені судові витрати в розмірі 243,60 грн., а саме по 60,90 грн. солідарно з кожного.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_5, ОСОБА_2 та ОСОБА_7

Апелянт ОСОБА_5 просить рішення суду в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання за останньою права власності на ? частину земельної ділянки по вул. Тупіковій в с. Скнилів Пустомитівського району Львівської області змінити, відмовивши у задоволені позову в цій частині. Апелянт посилається на те, що рішення суду в цій частині є безпідставним, оскільки, відповідно до договору дарування від 04.06.2009 р. ОСОБА_11 подарував ОСОБА_14 земельну ділянку пл. 0,0444 га, розташовану по вул. Тупіковій на території Скнилівської сільської ради. Згоду на дарування давала ОСОБА_2, а відтак знала, що з часу укладення цього договору ОСОБА_11 не був власником земельної ділянки, цей договір є чинним, а ОСОБА_2 не надала доказів на підтвердження знаходження цієї ділянки у її власності, співвласності.

Апелянт ОСОБА_2 просить рішення районного суду в частині задоволення позовів ОСОБА_5 та ОСОБА_13 скасувати, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, судом неповно зясовані обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Так, зокрема, апелянт посилається на те, що вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_11 25 липня 1993 року, який розірвали 21 серпня 2014 року. Відтак, відповідно до сімейного Кодексу, все майно, що було придбано за цей час є спільною власністю подружжя, а оформлення права власності на майно на одного із них не спростовує зазначеного. 09 жовтня 2014 року ОСОБА_11 помер, і лише після його смерті вона взнала, що у ОСОБА_11 з ОСОБА_15 в 14 серпня 2007 року народився син та те, що після розлучення ОСОБА_11 одружився з ОСОБА_15 Крім того, апелянт посилається на те, що суд в порушення норм процесуального права відкрив провадження в справі з порушенням правил виключної підсудності; безпідставно відмовив у витребувані письмових доказів; не звернув уваги на те, що ОСОБА_5 не наділена правом звернення до суду з позовом про встановлення режиму окремого проживання. Крім того, апелянт посилається на те, що ОСОБА_13 не була стороною спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки, не надала доказів порушення її прав, а відтак не мала права на звернення до суду з позовом.

Апелянт ОСОБА_7 просить рішення районного суду в частині часткового задоволення позову ОСОБА_2 про визнання за останньою права власності на ? частину земельної ділянки по вул. Тупіковій в с. Скнилів Пустомитівського району Львівської області змінити і в цій частині в задоволені відмовити, посилаючись на те, що відповідно до договору дарування від 04 червня 2009 року ОСОБА_11 подарував їй спірну земельну ділянку площею 0,0444 га. На зазначену земельну ділянку вона отримала державний акт про право власності. Незважаючи на це районний суд не залучив її до розгляду справи та рішенням вирішив про її права, обовязки та позбавив права власності на земельну ділянку.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу - представників ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4 на підтримання апеляційної скарги ОСОБА_2 і заперечення апеляційних скарг ОСОБА_5 та ОСОБА_7, представника ОСОБА_5 ОСОБА_6 на підтримання апеляційних скарг ОСОБА_16 та ОСОБА_7 і заперечення апеляційної скарги ОСОБА_2, заявника ОСОБА_7 на підтримання своєї та ОСОБА_16 апеляційних скарг та заперечення апеляційної скарги ОСОБА_2, вивчивши матеріали і обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 213 ЦПК рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте повністю зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Встановлено, що у листопаді 2014 року ОСОБА_5 звернулась до суду з вказаним вище позовом та просила встановити факт окремого проживання та припинення шлюбних відносин і ведення спільного господарства між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 з січня 2007 року та визнати спадковим майном майно померлого ОСОБА_11, а саме садовий будинок № 7 в садівничому кооперативі «Поляна», розташований по вул. Мисливській в с. Скнилів Пустомитівського району Львівської області та садовий будинок № 6 в садовому товаристві «Автобусобудівник-2», розташований по вул. Тупіковій в с. Скнилів Пустомитівського району Львівської області, яке було набуте ОСОБА_17 під час окремого проживання з ОСОБА_12

На обґрунтування своїх вимог покликається на те, що з 1999 р. підтримувала близькі стосунки з ОСОБА_11, а з січня 2007 року почали проживати однією сімєю, внаслідок чого у них 14 серпня 2007 р. народився син. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 21 серпня 2014 року, за позовом ОСОБА_11, шлюб між ОСОБА_12 було розірвано, а 09 вересня 2014 року вона та ОСОБА_11 офіційно одружились. 09 жовтня 2014 року ОСОБА_11 помер.

Посилаючись на викладене, що у звязку із смертю її чоловіка ОСОБА_11 відкрилась спадщина та те, що з метою визначення обсягу спадкового майна, що належало особисто померлому на час смерті та правильного оформлення спадкових справ кожного із спадкоємців, до яких відноситься, зокрема, її неповнолітній син, син померлого від першого шлюбу, особисто вона, просила задовольнити її вимоги.

В січня 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом та просила визнати за нею право спільної сумісної власності на ? майна набутого нею та ОСОБА_11 за час шлюбу, а саме на ? земельну ділянку та ? садовий будинок № 7 в садівничому кооперативі «Поляна», розташований по вул. Мисливській в с. Скнилів Пустомитівського району Львівської області та на ? земельну ділянку та ? садовий будинок № 6 в садовому товаристві «Автобусобудівник-2», розташований по вул. Тупіковій в с. Скнилів Пустомитівського району Львівської області. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 25 липня 1993 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_11 13 травня 1996 р. у них народився син ОСОБА_11 Л-Ю.І. За рішенням Галицького районного суду м. Львова від 21 серпня 2014 року шлюб з ОСОБА_11 розірвано. 09 жовтня 2014 року ОСОБА_11 помер. Посилаючись на те, що зазначене майно було придбане під час перебування її у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_11 та зареєстроване за останнім, а вона до 21 серпня 2014 року була його дружиною, просила задовольнити її вимоги.

В лютому 2015 року ОСОБА_13 звернулась до суду із зустрічним позовом та просила визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0434 га, розташованої на території Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, укладений 29 жовтня 2001 року між продавцем ОСОБА_10 та покупцем ОСОБА_11, в частині зазначення покупця, перевівши права і обовязки покупця на неї, визнати недійсним державний акт серії ІУ-ЛВ № 052251 на право приватної власності на вищевказану землю і визнати за нею право власності на цю землю. На обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що ОСОБА_11 був її сином, який помер 09.10.2014. У 2001 р. вона вирішила придбати для себе земельну ділянку. За свої кошти вона придбала спірну земельну ділянку. Однак, щоб після її смерті у сина при переоформлені не було проблем, в договорі купівлі-продажу земельної ділянки був зазначений син, на імя якого і був виданий державний акт.

Відповідно до свідоцтва про одруження (а.с.35 т. 1) 25 липня 1993 р. ОСОБА_11 одружився з ОСОБА_18 Прізвище останньої після шлюбу ОСОБА_2.

Під час шлюбу, а саме 13 травня 1996 року, в зазначених осіб народився син ОСОБА_11 Лев-Юрій, що стверджується копією свідоцтва про народження. (а.с.36 т. 1).

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 21 серпня 2014 року (а.с.12 т. 1), шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_2 розірвано.

В позовній заяві про розірвання шлюбу, яку подав ОСОБА_11 28.07.2014 р. до Галицького районного суду м. Львова, ОСОБА_11 вказував, що сімейні відносини з ОСОБА_2 припинені у 2007 році і з цього часу не проживає з нею, не ведуть спільного господарства, спору про майно, що є спільною власністю, немає (а.с.10-11 т. 1).

Зазначені обставини були визнані ОСОБА_2, що підтверджується рішенням Галицького районного суду м. Львова від 21 серпня 2014 року (а.с.12 т. 1).

Матеріалами справи стверджується, що 09 вересня 2014 року ОСОБА_11 та ОСОБА_15 зареєстрували шлюб (а.с.6 т. 1). Після одруження ОСОБА_15 змінила прізвище на ОСОБА_11.

09 жовтня 2014 року ОСОБА_11 помер (а.с.5 т. 1).

14 серпня 2007 року у ОСОБА_11 та ОСОБА_15 народився син ОСОБА_8, що стверджується свідоцтвом про народження (а.с.7 т.1).

Працюючи в ТзОВ «Йозера Україна» де ОСОБА_11 працював на посаді заступника директора ТзОВ у період з 25.08.2009 р. по 09.10.2014 р., що стверджується довідкою цього товариства від 14.10.14 р. № 282/1, ОСОБА_11 в обліковій картці зазначав адресу місця свого проживання - АДРЕСА_1 (а.с.9 т. 1). Вказана адреса є місцем проживання ОСОБА_5

Як вбачається з інвентаризаційних справ садових будинків, що розташовані в с. Скнилів, рішеннями виконавчого комітету Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 44 та № 45 від 14 червня 2011 року, на підставі заяв члена садових кооперативів власників «Поляна» та «Автобусобудівник-2» ОСОБА_11, вирішено оформити право власності та видати свідоцтва про право власності на садовий будинок № 7 по вул. Мисливській в садовому кооперативі власників «Поляна» за адресою с. Скнилів та садовий будинок № 6 по вул. Тупіковій в садовому товаристві «Автобудівник-2» за адресою території Скнилівської сільської ради.

Довідками зазначених товариств, що маються в інвентаризаційних справах, стверджується, що ОСОБА_11 дійсно є членом цих кооперативів.

Свідоцтвом на нерухоме майно від 15.06.2011 року, видане Скнилівською сільською радою, стверджується, що садовий будинок № 6, що розташований по вул. Тупіковій в с. Скнилів (садове товариство «Автобусобудівник-2») належить ОСОБА_11 на праві власності. Загальна площа будинку 68,4, житлова 44,1 кв. м. (а.с.13 т. 1).

Свідоцтвом на нерухоме майно від 16.06.2011 року, видане Скнилівською сільською радою, стверджується, що садовий будинок № 7, що розташований по вул. Мисливській в с. Скнилів (садівничий кооператив «Поляна») належить ОСОБА_11 на праві власності. Загальна площа будинку 59,7, житлова 40,5 кв. м. (а.с.14 т. 1).

Як вбачається з технічних паспортів на садові будинки, такі побудовані в 1991 році.

Будь-яких доказів на спростування цієї інформації не подано.

Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Доказів на ствердження того, що джерелами набуття садових будинків, земельних ділянок були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя ОСОБА_2 не представила, а судом не здобуто.

Таким чином, аналізуючи матеріали справи, покази свідків колегія суддів приходить до висновку, що районний суд з наведених ним підстав прийшов до вірного висновку щодо встановлення факту не проживання однією сім'єю, не ведення спільного господарства та відсутності спільного бюджету ОСОБА_11 та ОСОБА_2 з 2007 року і набуття ОСОБА_11 права власності на спірне нерухоме майно у період окремого проживання з ОСОБА_2, яке вірно визнав і спадковим.

ОСОБА_13 звернувшись до суду із вимогами про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 29 жовтня 2001 року між продавцем ОСОБА_10 та покупцем ОСОБА_11, в частині зазначення покупця, перевівши права і обовязки покупця на неї, на обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що ОСОБА_11 був її сином, який помер 09.10.2014. У 2001 р. вона вирішила придбала для себе земельну ділянку за свої кошти, однак щоб після її смерті у сина при переоформлені спадщини не було проблем, в договорі купівлі-продажу земельної ділянки був зазначений син.

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29 жовтня 2001 року, ОСОБА_10 продав, а ОСОБА_11 купив земельну ділянку площею 0,0434 га, розташовану на території Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області (а.с.31 т. 1).

Свідоцтвом про народження стверджується, що ОСОБА_13 є матірю ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.66 т. 1).

Відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦК УРСР, який діяв на час вчинення цього правочину, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Таким чином, удаваний правочин - це правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Закон прямо не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі.

Договором купівлі-продажу стверджується, що покупцем був ОСОБА_11, кошти одержав продавець до підписання даного договору. Будь-яких письмових доказів щодо існування домовленості про придбання для позивача земельної ділянки та передачі нею грошей на її придбання немає, а всупереч положенням, зокрема, ст. 46 ЦК УРСР (ст. 218 ЦК України), для підтвердження цих фактів районний суд узяв до уваги лише свідчення свідків, що заборонено зазначеною статтею.

Доводи позивача спростовуються і діями покупця, який на придбаній земельній ділянці побудував садовий будинок, який оформлений на нього.

Крім того, рішення суду в цій частині суперечить положенням Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 р. «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (яка була чинною на час укладення угоди), у п. 16 якої прямо записано, що при вирішенні питання про визнання угоди недійсною суду необхідно, зокрема, враховувати, що «ціна та інші істотні умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть бути встановленими на підставі показань свідків, крім випадків кримінально караних діянь».

Відтак, рішення районного суду в частині задоволення вимог ОСОБА_13 підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені її вимог.

Як встановлено в судовому засіданні апеляційної інстанції, що підтверджується наданими приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу ОСОБА_19 документами, в тому числі копією договору дарування земельної ділянки від 04 червня 2009 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1127, ОСОБА_11 подарував, а ОСОБА_14 (на даний час ОСОБА_7) Ю.В. прийняла в дар земельну ділянку площею 0,0444 га, яка розташована на території Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, передана для ведення садівництва, та яка належить дарувальнику на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії ЛВ № 15781.

Таким чином, задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 та визнаючи за ОСОБА_2 право власності на ? частину земельної ділянки по вул. Тупіковій в с. Снилів Пустомитівського району Львівської області, районний суд тим самим вирішив питання про права та обовязки ОСОБА_14, яка не була залучена до розгляду справи, що є безумовною підставою для скасування рішення в цій частині та підставою для відмови у задоволені позову. Однак, зазначене по позбавляє ОСОБА_2 на повторне звернення до суду з позовом із залученням ОСОБА_14 до участі в справі.

Щодо посилання апелянта ОСОБА_2 на те, що задовольняючи вимоги ОСОБА_5 суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_5 не наділена правом звернення до суду з позовом про встановлення режиму окремого проживання, то колегія суддів виходить з того, що з таким позовом ОСОБА_5 не зверталась, а зверталась з вимогою про встановлення факту окремого проживання та припинення шлюбних відносин, ведення спільного господарства.

Виходячи з обставин справи, що ОСОБА_5 була дружиною ОСОБА_11, має неповнолітнього сина, батьком якого був ОСОБА_11, останній, відповідно до наданих документів був власником спірного майна, відтак, у відповідності до ст. 3 ЦПК України, мала право на звернення до суду із зазначеним позовом.

Крім того, оскільки ОСОБА_5 була дружиною ОСОБА_11, у неї з останнім мається спільний син, ОСОБА_11, як встановлено судом, не бажав проживати з ОСОБА_2, а проживав фактично з 2007 р. з ОСОБА_5, тому встановлення вищезазначеного факту відповідає інтересам як позивачки так ї її сина та є способом захисту їх прав та інтересів.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України при вирішенні спору суд розподіляє судові витрати між сторонами. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Розміри ставок судового збору (стаття 4 Закону «Про судовий збір») встановлено на основі розміру мінімальної заробітної плати, встановленого Законом станом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.

За подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру (ст. 6 Закону України «Про судовий збір»).

Вирішуючи питання про судові витрати у справі, суд, відповідно до зазначеної норми процесуального права, розподілили їх між сторонами. В той же час суд зазначивши про стягнення судового збору з кожної сторони окремо, вирішив стягнути судові витрати солідарно з відповідачів, що не передбачено зазначеною нормою закону. А тому, з урахуванням рішення суду з частин 4 резолютивної частини слід виключити слова «солідарно».

Крім того, районним судом не було вирішено питання про стягнення судового збору з сторін з урахуванням всіх вимог, які ними були заявлені.

Так, ОСОБА_5 звернулась до суду з двома вимогами немайнового характеру, а тому, у відповідності до ст.ст. 4, 6 Закону України «Про судовий збір», повинна була оплатити судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп., однак нею було сплачено лише 243,60 грн. (а.с.1 т.1).

Тому, з урахуванням задоволених вимог несплачену суму в розмірі 243 грн. 60 коп. слід стягнути з відповідачів ОСОБА_13, ОСОБА_2 та ОСОБА_13 Л-Ю.І. в рівних частинах по 81 грн. 20 коп. з кожного в дохід держави.

ОСОБА_13 звертаючись до суду з вказаними вище вимогами, які носять дві немайнові та одну майнову вимоги, повинна була оплатити судовий збір виходячи із вартості оспорюваного майна земельної ділянки та двох немайнових вимог, що відповідно становить 243,60 та 487,20 грн. Однак, нею було сплачено судовий збір в сумі 243,60 грн. (а.с.64 т.1).

Оскільки в задоволені її позову відмовлено, відтак з ОСОБА_13 підлягає до стягнення в дохід держави 487 грн. 20 коп. судового збору.

Зазначені порушення не можуть слугувати підставою для скасування рішення з відмовою у задоволені вимог, а є підставою для усунення виявлених недоліків шляхом винесення нового рішення в цій частині.

Посилання представників ОСОБА_2 на те, що ОСОБА_5 при подані апеляційної скарги на рішення суду в частині задоволених вимог ОСОБА_2 невірно сплачено судовий збір є помилковим, оскільки на час подання апеляційної скарги сплачувався судовий збір в сумі 50 відсотків ставки, обчисленої виходячи з оспорюваної суми, а не від загальної суми позову.

Крім того, подання ОСОБА_7 апеляційної скарги, яка вірно оплачена судовим збором з вищенаведених підстав, безпосередньо до апеляційного суду, а не через районний суд, не може бути підставою для повернення апеляційної скарги заявнику чи скасування рішення суду, оскільки на час подання ОСОБА_7 апеляційної скарги апеляційне провадження в справі було відкрито за іншими апеляційними скаргами та справа знаходилась в провадженні апеляційного суду.

У відповідності до Засад використання автоматизованої системи документообігу в апеляційному суді Львівської області за таких обставин така апеляційна скарга передається раніше визначеному в судовій справі головуючому судді (судді-доповідачу).

Відповідно до ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 305, п. 3 ч. 1 ст. 307, п.п. 1, 4 ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст.ст.313, 317 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

апеляційні скарги ОСОБА_5, ОСОБА_2 та ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 травня 2015 року в частині часткового задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 та стягнення судового збору (абзац 8 резолютивної частини) скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволені вимог ОСОБА_2 відмовити.

Рішення суду в частині задоволення позову ОСОБА_9 та стягнення судового збору (абзац 13 резолютивної частини) скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволені вимог ОСОБА_9 відмовити.

Виключити з 4-го абзацу резолютивної частини рішення слова «солідарно».

Стягнути з ОСОБА_9, ОСОБА_2 та ОСОБА_8 в рівних частинах по 81 грн. 20 коп. з кожного судовий збір в дохід держави.

Стягнути з ОСОБА_9 487 грн. 20 коп. судового збору в дохід держави.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий Бакус В.Я.

Судді: Гірник Т.А.

ОСОБА_20