У Х В А Л А

05 жовтня 2015 року м. Полтава

Суддя Октябрського районного суду м. Полтави Чуванова А.М., розглянувши позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_1» в особі представника Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 22.09.2015 року дану позовну заяву було залишено без руху, а позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви, який не може перевищувати пяти днів з дня отримання заявником ухвали.

Не дивлячись на вказівки, зазначені в ухвалі, позивач, отримавши ухвалу суду та надавши до суду заяву на її виконання, фактично не виправив недоліків заяви.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 119 ЦПК України до позовної заяви додається документ, що підтверджує сплату судового збору.

В позовній заяві позивачем зазначається, що відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору.

З таким твердженням не можна погодитись з наступних підстав.

Пунктом 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняється уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - у справах, повязаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку.

Відповідно до пунктів 6, 16 частини 1 статті 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства; тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Отже, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб звільняється від сплати судового збору у справах, що безпосередньо пов'язані з процедурою виведення банку з ринку та припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Пунктом 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» визначено, що ст. 5Закону України «Про судовий збір» визначено, зокрема, випадки, коли деякі органи влади, здійснюючи надані їм законодавством повноваження, звільняються від сплати судового збору як позивачі.

Якщо ж згадані органи звертаються до суду не у зв'язку з виконанням своїх повноважень або з вимогами, не пов'язаними з тими, за подання позовів щодо яких їх звільнено від сплати судового збору, або якщо їх звільнено від такої сплати лише як позивачів, а вони беруть участь у справі не як позивачі, то вони зобов'язані сплачувати судовий збір на загальних підставах.

Зокрема, звільнення від сплати судового збору стосується спорів банку з Національним банком України та його органами, які виконують функції кредитора останньої інстанції для банків і організації системи рефінансування (пункт 3статті 7 Закону України «Про Національний банк України») з наданням відповідних кредитів та здійсненням інших операцій.

Звернення ж позивача до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, не повязано зі здійсненням тимчасової адміністрації, відтак, за подання позову необхідно сплачувати судовий збір.

Аналогічна позиція висловлена в постанові Вищого господарського суду України від 11.03.2015 року по справі № 910/14490/14 та постанові Верховного суду України від 27.05.2015 року по справі № 3-197гс15.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти' Франції від 16.12.1992 р.).

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства»від 28.10.1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року.

Європейський суд з прав людини зазначив, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежене державою, якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті справи. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Осман проти Сполученого Королівства» від 28 жовтня 1998 року вказано, що обмеження не буде сумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, «якщо воно не має правомірної мети і якщо відсутнє пропорційне співвідношення між вжитими засобами та поставленою метою».

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Враховуючи те, що в установлений строк позивачем зазначені в ухвалі недоліки не усунені, зокрема не сплачено судовий збір, а тому заяву слід вважати неподаною і повернути позивачеві.

Відповідно до ст.121 ч. 2 ЦПК України якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 119 і 120 цього Кодексу, сплатить суму судового збору позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Керуючись ст. 119-121, 210 ЦПК України, суддя, -

У Х В А Л И В :

Матеріали позовної заяви Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_1» в особі представника Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором - повернути позивачу.

Розяснити позивачу, що повернення позовної заяви у випадку, встановленому ч.2 ст.121 ЦПК України, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою після усунення її недоліків.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом 5 днів з дня її проголошення в апеляційний суд Полтавської області, через районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення ухвали суду, можуть подати апеляційну скаргу протягом 5 днів з дня отримання копії цієї ухвали.

Суддя: А.М. Чуванова