Провадження № 22-ц/783/4036/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Шеремети Н.О.

при секретарі: Бадівській О.О.

за участю: ОСОБА_2 представників ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 01 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «УСК «Гарант-Лайф», ПАТ «Ідея Банк» про визнання недійсним договору страхування життя та стягнення сплачених коштів,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 01 квітня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_2 подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що наміру укладати договір страхування з ПАТ «УСК «Гарант - ОСОБА_1» він не мав, з працівниками страхової компанії не спілкувався, умов договору страхування не обговорював, і фактично такі умови не приймав, оскільки він не мав коштів на сплату страхового внеску і такі кошти йому фактично, проти його волі надано в кредит ПАТ «Ідея Банк». Також звертає увагу, що копії правил страхування йому не надсилались, страхового свідоцтва (поліса), який не містить розбіжностей з поданою заявою йому також не було вручено, а тому договір страхування ним не був укладений.

Просить скасувати ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 01 квітня 2015 року та прийняти нове рішення, яким визнати недійсним договір страхування життя від 22.10.2011р., який укладено згідно заяви № Р20.977.73195 від 22.10.2013; зобовязати відповідачів повернути в його власність кошти в розмірі 3 407, 35 грн., як незаконно отримані за наслідками укладення договору та стягнути з відповідачів на його користь компенсацію за нанесені йому моральні збитки.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2 та представників відповідачів, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

На підставі ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Згідно зі статтею 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Підставою недійсності правочину згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 20 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору із урахуванням вимог даного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороті, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Судом встановлено, що 22.10.2013р. ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір строком на 18 місяців, за яким позивачу надана сума кредиту у розмірі 19 777,00грн., включаючи й на витрати по оплаті страхового платежу страховику ПАТ "СК "Гарант-Лайф" у розмірі 2 276,12 гривень. (а.с. 113-114)

Згідно п.1.1 даного договору, банк надає позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 19 777, 00 грн., включаючи витрати на страховий платіж у розмірі визначеному у заяві на страхування ( п.1.7 кредитного договору), тобто у розмірі 2276,12грн.

Відповідно до умов заяви на страхування № Р20.977.73195 від 22.10.2013р. страхувальник може ініціювати дострокове припинення дії договору та отримати страхову суму за умови погодження даної заяви із вигодонабувачем (банком) протягом 14 днів від дня укладення договору страхування. (а.с. 5)

Матеріалами справи встановлено, 23.10.2013 року ОСОБА_2 звернувся з заявою до страховика ПАТ «УСК «Гарант-Лайф» про припинення дії Договору добровільного страхування життя (а.с.7).

Як вбачається із відповіді від 20.11.2013р. першого заступника голови правління АСК «Гарант-Лайф» - ОСОБА_5 позивача повідомлено про необхідність отримання згоди від вигодонабувача банку та запропоновано йому звернутись з відповідною заявою до банку (а.с.8).

Листом від 22.11.2013р. ПАТ «Ідея Банк» із посиланням на умови кредитного договору відмовлено позивачу у погодженні відкликання заяви на страхування та відмови страхувальником від договору страхування (а.с.9).

З матеріалів справи вбачається, що сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення позивача, як учасника оспорюваного правочину, було вільним і відповідало його внутрішній волі. Договір вчинено у формі, встановленій законом та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, сторони досягли між собою згоди про всі умови надання кредиту, що підтверджується підписами позивача та банку і печаткою банку.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Вільне волевиявлення однієї зі сторін договору при його укладенні може бути порушене внаслідок дій іншої сторони, яка заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування, тобто має місце обман (ст. 230 ЦК України). Правочин визнається судом недійсним, якщо такі обставини будуть встановлені.

Отже, позивач, підписавши кредитний договір № Р20.977.73195( а.с. 113-114), підтвердив факт його ознайомлення як позичальника із умовами кредитування, в тому числі п.1.7., відповідно до якого позичальник надає свою згоду на укладення за рахунок позичальника як страхувальника договору добровільного страхування життя.

У відповідності до п.23 вищезазначеної Постанови, особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що за укладеними договорами сторони врегулювали свої відносини на свій розсуд. При цьому зазначив, що змістом договорів є ті умови, на яких сторони погоджуються виконати взяті на себе зобов язання, що має наслідком виконання зобовязань для кола осіб, що його підписали.

Крім того, досягнення всіх істотних умов по кредитному договору, підтверджується підписом позивача ОСОБА_2 в заяві № Р20.977.73195 від 22.10.2013р. ( а.с. 5) та не простовано самим позивачем в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що на підтвердження своїх вимог позивач не надав доказів про те, що договір було вчинено під впливом обману, а тому встановивши вказані обставини, суд правильно прийшов до висновку про відмову позивачу у задоволенні позовних вимог з таким висновком погоджується колегія суддів.

Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що судом неповно з'ясовані обставини по справі, і рішення суду є незаконним з посиланням на те, що судом не було враховано при розгляді справи норми Закону України «Про захист прав споживачів» судова колегія вважає необґрунтованими і такими що не спростовують висновки суду і не відповідають обставинами у справі.

Покликання апелянта про те, що його не ознайомлено з правилами страхування та не вручено полісу, колегія суддів не бере до уваги оскільки ці доводи спростовуються матеріалами справи самою заявою на страхування № Р20.977.73195 від 22.10.2013р. в якій зазначено, що копію правил страхування та страхового поліса отримав та поліс не містить розбіжностей із самою заявою, яку ним особисто підписано і зазначене не спростовано в суді.

Колегія суддів вважає, що підписана ОСОБА_2 та прийнята уповноваженою особою Страховика заява на страхування підтверджує досягнення згоди сторін з усіх істотних умов стахування і складена у відповідності вимог ст.14 Закону України « Про страхування» .(а.с.5)

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено факту навмисного введення його в оману зі сторони відповідача, оскільки умови договору ним підписані без застереження.

При зазначених обставинах, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 01 квітня 2015 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права підстав для його скасування немає.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права у відповідності до вимог ст.ст. 213-214 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 01 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий Л.Б. Струс

Судді М.М. Шандра

ОСОБА_6