Справа № 758/5023/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2015 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Декаленко В. С. ,

при секретарі - Кравцовій Ю. В.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві про звільнення майна з-під арешту, суд,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про звільнення майна з-під арешту, мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником садових будинків, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 та земельних ділянок, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, а також іншого майна.

Зазначає, що 23.04.2015 року він звернувся до приватного нотаріуса та отримав витяг з Державного реєстру речових прав на нерухомість за № 36694815, з якого видно, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна міститься записи про обтяження: № 6141531, № 6141047, № 6141158, які виникли на підставі Постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 12 червня 2014 року, винесеної в рамках виконавчого провадження № 42105445 відділом ДВС Подільського РУЮ у м. Києві та стосуються наступного майна: садових будинків, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер 00 та АДРЕСА_2, реєстраційний номер 00 та земельних ділянок, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_1, кадастровий номер НОМЕР_2

Посилається на те, що в подальшому ним було встановлено, що арешт накладався державним виконавцем Корольовим М.А. при примусовому виконанні виконавчого листа №758/14223/13-ц від 12.02.2014 року, в той же час 15.07.2014 року останнім було винесено Постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, однак в порушення вимог ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження» арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження знято не було.

Звертає увагу суду на те, що таким чином на даний час на належне йому майно безпідставно накладено арешт, чим порушено його майнові права щодо розпорядження власністю, у зв'язку з чим на його думку наявні підстави просити суд захистити його порушене право шляхом постановлення рішення про скасування арешту.

На підставі вищевикладеного, а також керуючись ст.ст. 15, 16, 319, 321, 391 ЦК України ст. 19 ЗУ «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження» звертається з даним позовом до суду.

Представник позивача в судовому засіданні підтримує позовні вимоги з вищевикладених підстав, обґрунтувавши поясненнями просить суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлені вчасно та належним чином, причини неявки суду не відомі.

Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності представника відповідача та ухвалити рішення при заочному розгляді справи, відповідно до вимог ст.ст. 169, 224 ЦПК України.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні та не заперечується представником позивача, що ОСОБА_2 є власником садових будинків, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 і земельних ділянок, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2.

Як вбачається з наданих суду копій матеріалів виконавчого провадження № 42105445, на примусовому виконанні у ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві перебував виконавчий лист № 758/14223/13-ц виданий 12.02.2014 року Подільським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суми боргу в загальному розмірі 2 770 484, 67 грн., витрат по сплаті судового збору в розмірі 3 441 грн., а всього 2 773 925, 67 грн. (а.с. 39-40).

20.02.2014 року державним виконавцем ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві було винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі вищезазначеного виконавчого листа та надано боржнику строк для добровільного виконання рішення суду.

18.04.2014 року стягувачем та боржником на адресу ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві було подано Мирову угоду на стадії виконання судового рішення, яку вони просили направити на затвердження до суду, який видав виконавчий лист (а.с. 46-47, 48-51).

Крім того, у зв'язку із поданням вищезазначеної Мирової угоди, боржником 18.04.2014 року на адресу ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві було подано також заяву із проханням не проводити заходи щодо примусового стягнення заборгованості (а.с. 52-53).

22.04.2014 року заступником начальника ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві Шевченко С.П. до Подільського районного суду м. Києва винесено Подання державного виконавця про затвердження мирової угоди від 17.04.2014 року підписаної сторонами виконавчого провадження на стадії виконання рішення суду (а.с. 54-56).

04.06.2014 року представниками стягувача та боржника на адресу ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві було подано заяву з проханням звернутися до Подільського районного суду м. Києва із заявою про залишення без розгляду Подання державного виконавця про затвердження мирової угоди від 17.04.2014 року підписаної сторонами виконавчого провадження на стадії виконання рішення суду, оскільки сторони виконавчого провадження відмовляються від мирової угоди (а.с. 59).

04.06.2014 року начальником ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві Мягким В.Я. на адресу Подільського районного суду м. Києва було направлено Клопотання про залишення без розгляду подання заступника начальника ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві Шевченка С.П. від 22.04.2014 року про затвердження мирової угоди, яке ухвалою суду від 04.06.2014 року було задоволено (а.с. 62, 77).

12.06.2014 року державним виконавцем ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві Корольовим М.А. у зв'язку з не сплатою боржником, у встановлений державним виконавцем строк для добровільного виконання заборгованості згідно виконавчого документа, для забезпечення належного виконання рішення було винесено Постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на: земельну ділянку площею 0,0567 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1); земельну ділянку площею 0,0618 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована за адресою: АДРЕСА_2; садовий будинок (літ. А), загальною площею 156,9 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 садовий будинок, загальною площею 444,6 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_2, що належать боржнику ОСОБА_2 (а.с. 64).

Судом встановлено, що 11.07.2014 року представником стягувача на адресу ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві було подано заяву про повернення стягувачу виконавчий документ без виконання відповідно до вимог ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (а.с. 85).

15.07.2014 року державним виконавцем ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві Корольовим М.А. винесено Постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, якою виконавчий лист № 758/14223/13-ц виданий 12.02.2014 року Подільським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу у розмірі 2 773925, 67 грн., повернуто стягувачу (а.с. 91).

Як вже зазначалося вище, позивач звертаючись з позовом до суду обґрунтовує його тим, що державний виконавець в порушення вимог ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження» винісши Постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, не вирішив питання про зняття арешту з майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Однак суд не може погодитись з обґрунтованістю та правомірністю таких тверджень позивача виходячи з наступного.

Так стаття 47 ЗУ «Про виконавче провадження» визначає, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо, зокрема є письмова заява стягувача.

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

За приписами статі 50 ЗУ «Про виконавче провадження» на яку посилається позивач обґрунтовуючи свої вимоги, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Зі змісту вказаної норми спеціального закону вбачається, що дійсно законодавцем на державного виконавця у випадку закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, покладено обов'язок, зокрема із зняття арешту із майна боржника у випадку його накладення так як завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

В той же час суд проаналізувавши зміст вказаної норми в сукупності із ст.ст. 47, 48, 49 вказаного Закону, приходить до висновку, що повернення виконавчого документу стягувачу за його заявою на підставі ст. 47, не є закінченням виконавчого провадження в розумінні ст. 49, оскільки не позбавляє права стягувача повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону, а тому на правовідносини, які склалися між сторонами дія статті 50 в частині обов'язку державного виконавця зняти накладений арешт під час винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачу, не поширюється.

Крім того, зі змісту статті 50 ЗУ «Про виконавче провадження» вбачається, що нею передбачено також випадки коли державний виконавець навіть закінчуючи виконавче провадження, не знімає арешт, накладений на майно боржника, та не скасовує інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, і такими випадками є направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій.

Судом же встановлено, що 12.06.2014 року державним виконавцем ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві Корольовим М.А. було винесено Постанови про стягнення з боржника виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій, які Постановою про повернення виконавчого документа стягувачеві від 15.07.2014 року були виведені в окреме провадження так як виконані боржником не були.

Статті 1, 2 ЗУ «Про виконавче провадження» визначають, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За приписами статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.ст. 6, 11 ЗУ «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, вживати заходів необхідних для своєчасного і в повному обсязі примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасного і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

При аналізі зазначених норм Закону вбачається, що належне виконання державним виконавцем покладених на нього обов'язків гарантує, зокрема непорушність майнових прав як стягувача так і боржника.

Суд дослідивши матеріали виконавчого провадження, а також врахувавши встановлені в судовому засіданні обставини, приходить до висновку, що дії державного виконавця з винесення Постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 12.06.2014 року, а також не скасування вказаного арешту під час винесення Постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 15.07.2014 року, були вчинені ним на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому підстави вважати, що вказаними діями було порушено будь-які права боржника у даному виконавчому провадженні, відсутні.

Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснив, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Крім того, Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» значив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

З врахуванням вищевикладеного, а також того, що судом достовірно встановлено відсутність порушень будь-яких прав боржника у виконавчому провадженні № 42105445, суд приходить до висновку про безпідставність звернення позивача з даним позовом до суду у зв'язку з відсутністю в нього такого суб'єктивного права, визначеного ст. 3 ЦПК України.

Крім того, суд приходить до висновку, що позивачем не тільки безпідставно пред'явлено позов, а і не правильно визначено його предмет і підстави, пред'явлено його до неналежного відповідача та не вірно обрано спосіб захисту, оскільки виходячи із правовідносин, які склалися між сторонами, які регулюються спеціальним законом, яким є ЗУ «Про виконавче провадження» та виходячи із фактичних обставин справи, позов позивача є нічим іншим як скаргою на дії та бездіяльність державного виконавця, порядок розгляду яких визначено Розділом VІІ та нормами вказаного спеціального Закону, однак останнім його пред'явлено в порядку позовного провадження до відповідача - Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві, яка не може бути відповідальною в даних правовідносинах та з посиланням на норми матеріального права, які також не підлягають застосуванню.

Судом на виконання вимог ст. 10 ЦПК України, роз'яснювались представнику позивача його права та обов'язки та попереджалось про наслідки вчинення або невчинення певних процесуальних дій, зокрема зверталась увага на неналежність відповідача у справі та зверталась увага на характер правовідносин, які виникли між сторонами, однак останній дані роз'яснення та попередження залишив поза увагою у зв'язку з чим суд не порушуючи принципу диспозитивності цивільного судочинства визначеного ст. 11 ЦПК України розглянув справу в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Стаття 11 ЦПК України визначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі статтями 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли свого доведення в судовому засіданні, є такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому позов задоволенню не підлягає.

На підставі вищевикладеного, ст.ст. 11, 16, 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 52, 60 ЗУ «Про виконавче провадження», ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», Постанови Пленуму Верховного Суду УРСР № 6 від 27.08.1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису», керуючись ст. ст. 3, 10, 11,59- 60, 208, 209, 213-215, 217- 218, 223 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві про звільнення майна з-під арешту - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В. С. Декаленко