Справа №485/460/15-ц 25.08.2015 25.08.2015 25.08.2015
Провадження № 22-ц/784/1869/15 Головуючий першої інстанції: Квєтко І.А.
Категорія: 27 Суддя-доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

25 серпня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М..,

суддів: Кушнірової Ж.М.,

ОСОБА_2,

при секретарі судового засідання: Богуславській О.М.

без участі осіб, які беруть участь у справі і належним чином повідомлені про час та місце судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 15 червня 2015 року за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 р. товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі ТОВ ОТП Факторинг Україна) звернулося з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що відповідно до укладеного між публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ПАТ ОТП Банк) 17 серпня 2013 р. договору про надання споживчого кредиту № НОМЕР_1 (далі Договір) відповідач отримав кредит у розмірі 22 982 грн. 40 коп. для придбання товару та послуг зі страхування строком до 17 серпня 2015 р.

21 липня 2014 р. між ПАТ ОТП Банк та ТОВ ОТП Факторинг Україна укладено договір факторингу, внаслідок якого позивач набув право вимоги заборгованості до ОСОБА_3

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що відповідач виконує свої зобовязання за Договором щодо повернення кредитних коштів неналежним чином, внаслідок чого заборгованість за договором станом на 30 грудня 2014 р. складає 27 862 грн. 39 коп., з яких 22 025 грн. 16 коп. заборгованість за кредитом, 1 грн. 83 коп. відсотки за користування кредитом, 5 835 грн. 40 коп. комісія за обслуговування кредитом, позивач просив стягнути з відповідача вказану заборгованість, а саме - 27 862 грн. 39 коп. та судові витрати.

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 15 червня 2015 р. позов задоволений.

Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ТОВ ОТП Факторинг Україна 27 862 грн. 39 коп. заборгованості за кредитним договором № НОМЕР_1 від 17 серпня 2013 р. станом на 30 грудня 2014 р., з яких 22 025 грн. 16 коп. заборгованість за кредитом, 1 грн. 83 коп. відсотки за користування кредитом, 5 835 грн. 40 коп. комісія за обслуговування та 278 грн. 62 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи й просить його скасувати, ухваливши нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

В силу ч. 1 ст. 1050 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 17 серпня 2013 р. між ПАТ ОТП Банк та ОСОБА_3 (позичальник) укладено договір про надання споживчого кредиту № НОМЕР_1, за яким банк надає позичальникові до 17 серпня 2015 р. кредит в розмірі 22 982 грн. 40 коп., з яких 20 510 грн. на придбання товару (металево-пластикових вікон та дверей у фізичної особи-підприємця ОСОБА_4Г.) та 2 462 грн. 40 коп. для оплати послуг з добровільного страхування за умови повернення кредитних коштів до 17 серпня 2015 р. частинами та сплати 0,01 % річних за користування кредитними коштами.

За умовами кредитного договору позичальник зобовязаний щомісяця згідно графіку проводити погашення за Договором в розмірі 1 532 грн.

Зобов'язання щодо оплати передбачених Договором сум відповідачем здійснювалось неналежним чином, у звязку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 30 грудня 2014 р. складає 27 862 грн. 39 коп.: 22 025 грн. 16 коп. заборгованість за кредитом, 1 грн. 83 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом, 5 835 грн. 40 коп. заборгованість з комісії.

21 липня 2014 р. між ПАТ ОТП Банк та ТОВ ОТП Факторинг Україна укладено договір факторингу, внаслідок якого позивач набув право вимоги заборгованості до ОСОБА_3

В силу ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України), що підлягає сплаті.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_3І вказувала на те, що Договір нею не підписувався і грошові кошти вона не отримувала.

Задовольняючи позов, суд вважав доведеним виконання ПАТ ОТП Банк своїх зобовязань за Договором щодо перерахування коштів за придбаний позивачем товар та отримані послуги.

І такий висновок суду є правильним.

В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, в силу ст. 58 ЦПК України докази мають бути належними. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Доводи відповідача про те, що договір (заява позичальника) ним не підписувався, можуть бути підставою для визнання його судом недійсним.

Однак позов про визнання кредитного договору недійсним у встановленому порядку не заявлявся і предметом судового розгляду не був.

З огляду на викладене відсутні підстави для з'ясування обставин, за яких можливе визнання правочину недійсним у зв'язку із непідписанням договору та встановлення будь-яких висновків з приводу їх існування при вирішенні спору про стягнення заборгованості.

В порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд з огляду на заперечення відповідача не розяснив йому право на звернення до суду з відповідним позовом, тоді як апеляційний суд в силу положень ч. 1 ст. 303 ЦПК України перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Отже оскільки питання щодо підписання відповідачем кредитного договору не відносяться до предмету заявленого позову (про стягнення заборгованості за договором), а позичальником позов про визнання цього договору недійсним з зазначених підстав не заявлявся, доводи апеляційної скарги щодо з'ясування справжності підпису ОСОБА_3 не мають правового значення по даній справі.

До того ж від проведення почеркознавчої експертизи в суді першої інстанції ОСОБА_3 відмовилась.

Відповідач в судовому засіданні також заперечувала факт отримання кредитних коштів.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Щодо виконання Банком своїх зобовязань за Договором про надання кредитних коштів, то пунктами 1.2.2, 1.2.3 Договору сторони передбачили, що з метою контролю за цільовим використанням кредиту банк перераховує визначені в п. 1.1 цього договору суми кредиту на користь продавців в рахунок оплати товару та послуг. Підставою для перерахування Банком коштів продавцям є оригінал цього договору.

Таким чином, сторонами було визначено не отримання кредитних коштів готівкою позичальником, а проведення перерахування безготівкових коштів продавцям послуг.

Порядок проведення таких розрахунків визначений Інструкцією про безготівкові розрахунки в України в національній валюті, затвердженою постановою Національного Банку України від 22 січня 2004 р. № 22 (далі - Інструкція).

Позивачем надано докази про проведення у відповідності до Інструкції перерахунку коштів на виконання умов Договору, а саме: фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 20 520 грн. за виготовлення металево-пластикових вікон та дверей меморіальний ордер, платіжне доручення та реєстр розрахунків (а.с. 131-133).

За такого доводи апелянта щодо безгрошовості Договору спростовані наявними у справі доказами, а тому суд обґрунтовано задовольнив позов.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про відсутність у справі детального розрахунку заборгованості, оскільки такий міститься на а.с. 70.

Також колегія суддів не може взяти до уваги посилання апелянта на те, що суд не перевірив факт дійсності договору та не призначив з цією метою почеркознавчої експертизи, оскільки з позовом про визнання кредитного договору недійсним ОСОБА_3І, не зверталась та клопотанням про призначення почеркознавчої експертизи нею у встановленому порядку не заявлялось.

З урахуванням викладеного колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 15 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: