АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/1968/15 Головуючий: 1 інстанції
Категорія: договірні Доповідач: Даниленко В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Каменської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 січня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про встановлення факту недійсності паспорту громадянина України у певний період та застосування правових наслідків нікчемності правочинів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2014 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, у якому вказувала на те, що у червні 1999 року вона звернулась до Московського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області із заявою про заміну її паспорта колишнього СРСР на паспорт громадянина України та 22 червня 1999 року нею було отримано паспорт громадянина України серії НОМЕР_1. На день отримання нею паспорта громадянина України, тобто станом на 22.06.1999 року, позивачці виповнилось 44 роки 11 місяців та 5 днів, а тому у відповідності до вимог п. 8 Положення «Про паспорт громадянина України», затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII, з наступними змінами, вона повинна була по досягненню нею 45-річного віку, а саме до 17 вересня 1999 року подати до паспортної служби заяву про вклеювання у паспорт її фотокартки відповідного віку. Проте, позивачка забула зробити це своєчасно і звернулась із заявою до паспортної служби про вклеювання її фотокартки до паспорта лише 28 листопада 2007 року, за що була притягнута до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу. Таким чином за приписами п. 8 Положення «Про паспорт громадянина України» паспорт позивачки в період з 17 вересня 1999 року по 28 листопада 2007 року був недійсним.

На підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 26 серпня 1999 року Центром приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Виконавчого комітету Харківської міської ради у відповідності до розпорядження № 46067 від 26 серпня 1999 року, реєстраційний № 5А-99-193965, позивачці та відповідачам по справі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1

01 листопада 2007 року між співвласниками житла ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено Договір про визначення часток у праві спільної сумісної власності, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, реєстровий № 7784, відповідно до якого сторони дійшли згоди про те, що вищевказана квартира належить їм у рівних частках, а саме по 1/3 частці кожному. На підставі цього Договору КП «Харківське міське БТІ» було проведено реєстрацію прав власності на нерухоме майно в книзі № 1 запис № п-5-52777 та видано витяг № 16510521 від 02.11 2007 року на бланку серії ССГ № 188114.

02 листопада 2007 року між позивачкою та відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено Договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, реєстровий № 1800, згідно якого вона, позивачка, як дарувальниця подарувала належну їй 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 в м. Харкові обдарованим ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Того ж дня, тобто 02 листопада 2007 року КП «Харківське міське БТІ» було проведено реєстрацію прав власності на нерухоме майно (вказану квартиру) в книзі № 1 запис № п-5-52777 та видано витяг № 16516838 від 02.11.2007 року на бланку серії ССГ №188148.

Вказані договори про визначення часток у праві спільної сумісної власності на житло та дарування частини квартири АДРЕСА_1 в м. Харкові, які посвідчені 1 та 2 листопада 2007 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, є незаконними й такими, що укладені в супереч діючому законодавству, а саме ст.ст. 43, 44 Закону України «Про нотаріат», оскільки встановлення особи позивачки, як сторони цих правочинів, а також визначення обсягу її цивільної дієздатності було здійснено приватним нотаріусом на підставі паспорта останньої, який був недійсним.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що в період з 17 вересня 1999 року по 28 листопада 2007 року в її паспорті була відсутня фотокартка відповідного віку, та вважаючи, що укладені між нею та відповідачами ОСОБА_4 і ОСОБА_3 01 та 02 листопада 2007 року договори не могли бути посвідчені приватним нотаріусом, а відтак є нікчемними правочинами, позивачка ОСОБА_2 просила суд на підставі ст.ст. 15, 203, 207, 215 та 216 ЦК України, ст.ст. 43, 44 Закону України «Про нотаріат» :

· визнати факт, а саме - недійсність паспорту серії НОМЕР_1 громадянина України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки ст. Новохоперська Воронізької області РФ, виданий 22 червня 1999 року Московським МВ ХМУ УМВС України в Харківській області, в період з 17 вересня 1999 року по 28 листопада 2007 року;

· застосувати правові наслідки недійсності до нікчемних правочинів - Договору про визначення часток у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 в м. Харкові, укладеного між ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 01.11.2007 року за реєстровим № 7784, а також - Договору дарування 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 в м. Харкові, укладеного між ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 02.11.2007 року за реєстровим № 1800, та відповідно визнати спільну сумісну власність на вищевказану квартиру за ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3

·

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_2 підтримала заявлені нею вимоги в повному обсязі й наполягала на їх задоволенні.

Представник відповідачки ОСОБА_4 - ОСОБА_5 позов ОСОБА_2 визнав та просив його задовольнити.

Третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 у своїх письмових запереченнях просила суд відмовити у задоволенні заявлених позивачкою ОСОБА_2 вимог за їх безпідставністю, посилаючись на те, що укладені між сторонами спірні договори від 01 та 02 листопада 2007 року, які посвідчені нею, є чинними, оскільки будь-які передбачені законом підстави для визнання їх недійсними відсутні. Зокрема, нотаріус зазначила, що надані сторонами паспорти не викликали жодних сумнівів щодо осіб цих громадян та їх цивільної дієздатності, всі вони усвідомлювали значення своїх дій, розуміли суть та правову природу договорів, що укладали, та надали всі необхідні правовстановлюючі документи, що підтверджували наявність у них права власності на квартиру, яка була предметом спірних угод. Крім того, після ознайомлення з проектами договорів ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 підтвердили відповідність їх змісту їхньому волевиявленню та їм були роз'ясненні правові наслідки укладення цих договорів.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 січня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивачки ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та представника відповідачки ОСОБА_4 - ОСОБА_5 ставиться питання про скасування зазначеного рішення районного суду та ухвалення по справі нового рішення про задоволення заявлених позивачкою ОСОБА_2 вимог у повному обсязі.

В обґрунтування своєї скарги апелянти посилаються на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянти вказують на те, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, безпідставно відмовив у задоволенні заявлених позивачкою ОСОБА_2 вимог, не зважаючи на те, що за відсутності в її паспорті фотокартки по досягненню нею 45-річного віку, цей паспорт у період з 17 вересня 1999 року по 28 листопада 2007 року був недійсним, а відтак і Договори про визначення часток у праві спільної сумісної власності на житло та дарування частини квартири АДРЕСА_1 в м. Харкові, які були укладені позивачкою 1 та 2 листопада 2007 року з пред'явленням зазначеного паспорта для встановлення її особи та з'ясування цивільної дієздатності є нікчемними, як такі, що укладені з порушенням вимог ч. 2 ст. 203 ЦК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду відповідно до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, вирішуючи цивільно-правовий спір по суті заявлених позовних вимог, районний суд повно й всебічно дослідив обставини справи, представлені докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон їх регулюючий.

Статтею ст. 1 ЦПК України передбачено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміються визначені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

За загальним правилом цивільного законодавства юридичними фактами в цивільному праві є конкретні обставини реальної дійсності, з якими норми цивільного права пов'язують виникнення, зміну, припинення або поновлення цивільних прав та обов'язків.

Юридичні факти як обставини характеризуються такими ознаками: це обставини конкретні, визначені зовні; такі, що знаходять вираз у наявності або відсутності визначених явищ матеріального миру; такі, що несуть у собі інформацію про стан суспільних відносин, що входять у предмет правового регулювання; прямо або побічно передбачені нормами права; викликають передбачені законом правові наслідки.

Перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визначений законодавцем у ст. 256 ЦПК України.

Відповідно до частини першої вказаної правової норми суд розглядає справи про встановлення факту:

1) родинних відносин між фізичними особами;

2) перебування фізичної особи на утриманні;

3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню;

4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення;

5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу;

6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті;

7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження;

8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті;

9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

При цьому частиною другою коментованої статті передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Системний аналіз зазначеної правової норми у взаємозв'язку з положеннями ст. 258 ЦПК України дає можливість відокремити такі умови, за наявності яких є можливим звернення до суду для встановлення фактів, що мають юридичні значення, а саме:

- згідно із законом ці факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб;

- чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення або заявник не має іншої можливості одержати (відновити) загублений (знищений) документ, який посвідчує необхідний факт;

- встановлення факту потрібно заявникові для конкретної мети.

Відповідно до п.п. 1, 3, 5, 6 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII, паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України. Паспорт є дійсним для укладання цивільно-правових угод, здійснення банківських операцій, оформлення доручень іншим особам для представництва перед третьою особою лише на території України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України.

Бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Паспортна книжечка являє собою зшиту внакидку нитками обрізну книжечку розміром 88х125 мм, що складається з обкладинки та 16 сторінок.

Усі сторінки книжечки пронумеровані і на кожній з них зображено Державний герб України і перфоровано серію та номер паспорта.

На першу і другу сторінки паспортної книжечки заносяться прізвище, ім'я та по батькові, дата і місце народження. На першій сторінці також вклеюється фотокартка і відводиться місце для підпису його власника. На другу сторінку заносяться відомості про стать, дату видачі та орган, що видав паспорт, ставиться підпис посадової особи, відповідальної за його видачу. Записи засвідчуються мастиковою, а фотокартка - випуклою сухою печаткою.

Згідно п. 8 зазначеного Положення термін дії паспорта, виготовленого у вигляді паспортної книжечки, не обмежується.

До паспортної книжечки при досягненні громадянином 25- і 45-річного віку вклеюються нові фотокартки, що відповідають його вікові.

Паспорт, в якому не вклеєно таких фотокарток при досягненні його власником зазначеного віку, вважається недійсним.

Таким чином, враховуючи наведене вище, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання факту недійсності її паспорта громадянина України серії НОМЕР_1, виданого 22 червня 1999 року Московським МВ ХМУ УМВС України в Харківській області, в період з 17 вересня 1999 року по 28 листопада 2007 року з підстав відсутності в ньому в цей період фотокартки останньої після досягнення нею 45-річного віку, оскільки факт недійсності паспорта громадянина України за наявності зазначених обставин встановлений на законодавчому рівні, є загально відомим, а тому не потребує встановлення, а тим більше визнання в судовому порядку.

Обґрунтовано суд першої інстанції відмовив у задоволенні й інших заявлених позивачкою ОСОБА_2 вимог.

Так, відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є зокрема, договори та інші правочини.

За змістом ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину встановлена законодавцем у статті 204 ЦК України.

Відповідно до вказаної правової норми правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом.

Згідно з нормами глави 16 ЦК України правочин може бути визнано судом недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними.

Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність за їх невиконання. Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом.

За загальним правилом, встановленим ч. 1 ст. 34 ЦК України, повну цивільну дієздатність має кожна фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).

Як встановлено по справі й ця обставина сторонами спору визнається й не заперечується, позивачка ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 року в ст. Новохоперськ Воронізької області РФ.

По справі також встановлено, що 22 червня 1999 року Московським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області позивачці ОСОБА_2 було видано паспорт громадянина України серії НОМЕР_2, в який фотокартка останньої по досягненню нею 45-річного віку, дійсно була вклеєна лише 28 листопада 2007 року (а.с. 10).

Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 26 серпня 1999 року Центром приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Виконавчого комітету Харківської міської ради, позивачці ОСОБА_2 та відповідачам по справі ОСОБА_4, ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належала трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 в м. Харкові (14).

01 листопада 2007 року між співвласниками житла ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено Договір про визначення часток у праві спільної сумісної власності, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, реєстровий № 7784, відповідно до якого сторони дійшли згоди про те, що вищевказана квартира належить їм у рівних частках, а саме по 1/3 частці кожному (а.с. 15).

На підставі цього Договору КП «Харківське міське БТІ» було проведено реєстрацію права власності ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на вказану квартиру по 1/3 частці за кожним, про що внесено запис за № п-5-52777 в реєстрову книгу № 1, реєстраційний номер 3896053 (а.с. 16).

02 листопада 2007 року між позивачкою ОСОБА_2 та відповідачами ОСОБА_4 і ОСОБА_3 було укладено Договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, реєстровий № 1800, згідно якого позивачка, як дарувальниця подарувала належну їй 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 в м. Харкові обдарованим ОСОБА_4 та ОСОБА_3, які фактично прийняли дарунок (а.с. 12).

Того ж дня, тобто 02 листопада 2007 року право спільної сумісної власності обдарованих ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на прийняту ними в дар 1/3 частку вказаної квартири було зареєстровано КП «Харківське міське БТІ», про що внесено відповідний запис за № п-5-52777 в реєстрову книгу № 1, реєстраційний номер 3896053 (а.с. 13).

Таким чином, як встановлено судом, зазначені вище правочини були вчинені їх сторонами у належній формі, встановленій законом, посвідчені нотаріально та реально виконані, що свідчить про те, що волевиявлення учасників цих правочинів було вільним, відповідало їх внутрішній волі та самі правочини були спрямовані на реальне настання правових наслідків, обумовлених ними, оскільки протягом більш ніж 6 років, учасники вказаних правочинів будь-яких претензій один до одного не мали.

При цьому зміст вказаних правочинів, що були вчинені сторонами цивільно-правового спору, не суперечить приписам Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства чи моральним засадам суспільства.

Не віднесені законом зазначені правочини й до категорії нікчемних правочинів, а відтак вони є чинними та дійсними з усіма правовими наслідками, на досягнення яких вони були спрямовані.

Та ж обставина, що вказані правочини були посвідчені приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за наявності паспорта позивачки ОСОБА_2, в якому була відсутня фотокартка останньої при досягненні нею 45-річного віку, сама по собі не свідчить про недійсність чи нікчемність цих правочинів, оскільки на момент їх вчинення позивачка була повнолітньою особою, тобто мала повну цивільну дієздатність, той факт, що саме вона була учасником спірних правочинів, позивачкою визнається й не заперечується, а будь-яких належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказів, які б свідчили про обмеженість її цивільної дієздатності чи відсутність у неї цивільної дієздатності (ст.ст. 39, 40 ЦК України), позивачкою до суду не представлено.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги позивачки ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та представника відповідачки ОСОБА_4 - ОСОБА_5, наведених на її обґрунтування, які фактично зводяться до незгоди з ухваленим районним судом по справі рішенням та суб'єктивної його переоцінки, то ці доводи апелянтів, у даному випадку є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті цивільно-правового спору, не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, з огляду на викладене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 січня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: