Справа № 758/4086/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2015 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Сербіної Н. Г. ,

при секретарі - Гончарук Л. В., Шабатин Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Київської міської ради, 3-тя особа: ОСОБА_4 про визнання права власності на прибудовані і реконструйовані приміщення у житловому будинку,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, свої вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла його мати ОСОБА_5. Спадщину після неї прийняли позивач та відповідач. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, спадщина складається з 6/8 частин житлового будинку під літерою «А» в цілому, загальною площею 48,9 кв.м, розташованого на земельній ділянці та має наступні будівлі та споруди: вбиральня під літерою «Г», гараж з сараєм піл літ. «Д-1», вбиральня під літ. «Ж», гараж під літ. «З», гараж під літ. «И», навіс під літ. «К», споруди № 1-5.

В той же час, в свідоцтві про право на спадщину до складу спадкового майна, що перейшло позивачу в порядку спадкування, не були та не могли бути включені об'єкти нерухомості, які він побудував за свої кошти, а саме: 1-І/7,3 кв.м, - веранда, 1-3/24,1 кв.м. - їдальня, 1-4/1,4 кв. м - вбиральня, 1-5/3,5 кв.м - ванна, а також під літ. а/25,4 кв.м - прибудова, яка була реконструйована ним у 2002 році. Всі об'єкти нерухомості знаходяться за адресою: АДРЕСА_1

Позивач зазначає, що з моменту свого народження проживає за адресою: АДРЕСА_1 Коли проживав разом з матір»ю, одружився і частину будинку мати виділила саме для проживання його родини. Однак, за час свого життя померла ОСОБА_5 не встигла здійснити узаконення перепланувань і реконструкцій будинку, а також оформити належним чином відокремлену йому частину будинку. На даний момент частина будинку, має належати йому, оскільки окремі приміщення та надвірні споруди були збудовані ним. Вважає, що він набув право власності на новозбудовані окремі приміщення на надвірні споруди, так як був на той момент законним користувачем земельної ділянки, на якій велося будівництво та реконструкція.

На момент виникнення спору ОСОБА_4 був співвласником будинку, проте подарував свою частину відповідачу ОСОБА_2, але відповідач не зареєстрував свою подаровану частину в органах державної реєстраційної служби.

Позивач просить визнати за ним право власності на побудовані і реконструйовані приміщення: 1-І/7,3 кв.м, - веранда, 1-3/24,1 кв.м. - їдальня, 1-4/1,4 кв. м - вбиральня, 1-5/3,5 кв.м - ванна, під літ. а/25,4 кв.м - прибудова, що знаходиться в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з тих же підстав, просили позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини поважності неявки в судове засідання суду не повідомив.

Представник відповідача Київської міської ради у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, в задоволенні позову просив відмовити.

3-тя особа- Ковшевацький І.І. у судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків.

Як встановлено у судовому засіданні, відповідно до свідоцтва про право власності на спадщину за законом ( а.с.10) від 21.10.2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є спадкоємцями майна ОСОБА_5, 1927 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, кожний на ? частку спадщини. Спадщина, на яку в указаних частках видано свідоцтво складається з 6/8 частин житлового будинку під номеромНОМЕР_1 з відповідними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, який належав померлій на підставі: 1/8 частки- рішення Народного суду 2-ї ділянки Подільського району м.Києва від 13.9.1960 року та зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації 31.01.1962 року в реєстровій книзі : 87-58, номер запису 16005 реєстраційний номер за РПВН: 34705293: 5/8 часток- свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою Київською державною нотаріальною конторою 07 червня 1988 року за р. №8 Міським бюро технічної інвентаризації 13 червня 1988 року в реєстровій книзі: 87-58, номер запису 16005 реєстраційний номер за РПВН: 34705293.

Житловий будинок під літ. «А», в цілому, загальною площею 48,9 кв.м, розташований на земельній ділянці та має наступні будівлі та споруди: вбиральня під літерою «Г», гараж з сараєм під літ. «Д-1», вбиральня під літ. «Ж», гараж під літ.»З», гараж під літ.»И», навіс під літ. «К», споруди № 1-5.

Свідоцтво на право на спадщину видано ОСОБА_1 на 3/8 частки житлового будинку. Крім того, відповідно до договору дарування від 13 квітня 2012 року , укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 ( а.с.9), ОСОБА_1 на праві власності належить 1/8 частина житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою : АДРЕСА_1

Як зазначає позивач, в свідоцтві про право на спадщину до складу садкового майна, що перейшло позивачу в порядку спадкування, не були включені об'єкти нерухомості, які він збудував за свої кошти, а саме: 1-І/7,3 кв.м, - веранда, 1-3/24,1 кв.м. - їдальня, 1-4/1,4 кв. м - вбиральня, 1-5/3,5 кв.м - ванна, а також під літ. а/25,4 кв.м - прибудова, яка була реконструйована позивачем у 2002 році.

У судовому засіданні позивач пояснив, що прибудови та переобладнання, на які він просить визнати за ним право власності, були здійснені в 2000- 2002 роках, тобто за життя спадкодавця - ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. В цей період часу позивач не був ні власником, ні співвласником спірного будинку та не був власником земельної ділянки, на якій здійснювались прибудови.

Позивач зазначає, що померла ОСОБА_5 не встигла здійснити узаконення перепланувань і реконструкцій будинку, а також не оформила належним чином відокремлену йому частину будинку.

Ухвалою Подільського районного суду м.Києва від 19 червня 2014 року було затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, відповідно до якої визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 0, 2978 га за адресою : АДРЕСА_1 для цільового призначення : будівництва та обслуговування будинку та господарських будівель в рівних частинах в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 ( а.с. 23-24).

В силу ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Згідно із ч. ч. 1 - 3, 5 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

У розумінні частини 1 статті 376 ЦК самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт від органів архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) раніше отримано право власності.

Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року, №6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України» у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК).

Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК).

Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року, №6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України» передбачено, що на підставі частини третьої статті 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК).

Позивачем не надано будь-яких доказів про те, що він звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об'єкта до експлуатації.

Крім того, як зазначив позивач, відповідач ОСОБА_2 не визнає за позивачем права власності на самочинно збудовані та реконструйовані приміщення у житловому будинку, а отже визнання за позивачем права власності буде порушувати права інших осіб.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного, ст. ст. 375,376 ЦК України, керуючись ст. ст. 10, 209, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Київської міської ради, 3-тя особа: ОСОБА_4 про визнання права власності на прибудовані і реконструйовані приміщення у житловому будинку - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Н. Г. Сербіна