Справа № 152/1597/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

24 грудня 2015 року Шаргородський районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді Славінської Н.Л.,

з участю:

секретаря судового засідання Бабиної І.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шаргороді Вінницької області в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування шкоди,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Шаргородського районного суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування шкоди.

12.11.2015 року до участі в справі в якості співвідповідача за клопотанням представника позивача адвоката ОСОБА_5 ухвалою суду притягнуто Моторне (транспортне) страхове бюро України.

24.12.2015 року ухвалою Шаргородського районного суду прийнято відмову позивача від позовних вимог до ОСОБА_4 та Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування шкоди; провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування шкоди в частині позовних вимог про відшкодування шкоди до ОСОБА_4 та Моторного (транспортного) страхового бюро України закрито.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначив, що вироком Шаргородського районного суду Вінницької області від 02.06.2015 року ОСОБА_2 засуджено за ч.2 ст.286 КК України. Вирок Шаргородського районного суду набрав законної сили.

ОСОБА_2 засуджено за те, що він 07.12.2014 року приблизно о 18 годині 20 хвилин, в темну пору доби, керуючи без документів, що дають право на керування будь-якими транспортними засобами, в тому числі і трактором марки «Т-150 К» з державним номерним знаком 24638 ВЕ, з дисковою бороною, який належить ОСОБА_4, жителю ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі свідоцтва про реєстрацію серії АБ №307011 від 10.07.2006 року, знаючи, що трактор з технічними несправностями, зокрема, з несправними освітлювальними приладами, їдучи по автодорозі Немирів-Могилів-Подільський, приблизно на 58 км, залишив транспортний засіб на проїзній частині автодороги, не виділивши його для своєчасного виявлення іншими учасниками дорожнього руху, внаслідок чого позивач, який керував власним автомобілем марки «ВАЗ 2101» з держаним номером 61307 ВІ і рухався по вказаній ділянці автодороги у попутному напрямку, перевозячи пасажира ОСОБА_6, яка була дружиною останнього, на передньому пасажирському сидінні, наїхав на задню частину дискової борони, що кріпилася до трактора. В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_6 отримала тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, від яких померла.

Внаслідок ДТП йому заподіяно матеріальної та моральної шкоди.

Так, його автомобіль марки «ВАЗ 2101» з держаним номером 61307 ВІ, 1978 року випуску, був пошкоджений. Згідно із звітом про незалежну оцінку матеріального збитку пошкодженого в ході ДТП автомобіля, збиток становить 13470 грн.

Крім того, він витратив кошти на поховання дружини в сумі 16761,90 грн.

Під час розгляду кримінального провадження в Шаргородському районному суді ОСОБА_2 було відшкодовано йому 20500 грн., зокрема, 16761,90 грн. в рахунок відшкодування витрат на поховання дружини, 3000 грн. в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу адвоката в кримінальному провадженні, 738,10 грн. в рахунок відшкодування шкоди за пошкоджений автомобіль, що підтверджується розписками.

Таким чином, залишилася невідшкодованою шкода в сумі 12731,90 грн. за пошкоджений автомобіль.

Діями відповідачів йому заподіяна також і моральна шкода, яку він оцінює в 50000 грн., так як внаслідок ДТП загинула його дружина, найближча для нього людина, з якою він прожив 20 років, виростив трьох дітей.

Крім того, внаслідок ДТП та після смерті дружини він почав погано себе почувати, втратив нормальні життєві звязки.

Так як ОСОБА_2 керував несправним трактором, вказівку керувати яким йому надав ОСОБА_3, то заподіяну йому матеріальну і моральну шкоду відповідачі повинні відшкодувати солідарно.

Просить стягнути з відповідачів солідарно 12731,90 грн. матеріальної шкоди та 50000 грн. моральної шкоди, судові витрати за надання юридичної допомоги в сумі 1000 грн.

24.12.2015 року представником позивача адвокатом ОСОБА_5 подано до суду заяву про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про відшкодування шкоди до ОСОБА_4 та Моторного (транспортного) страхового бюро України та про зменшення позовних вимог про відшкодування шкоди до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, в якій представник позивача просить, з врахуванням відшкодування шкоди ОСОБА_4, стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь позивача ОСОБА_1 матеріальну шкоду в сумі 12731,90 грн., моральну шкоду в сумі 42500 грн., витрати за надання правової допомоги в сумі 1000 грн. (а.с.149).

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат ОСОБА_5 в судове засідання, призначене на 24.12.2015 року не зявилися, згідно заяви просять розгляд справи проводити у їх відсутності (а.с.149).

В судовому засіданні 23.12.2015 року позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат ОСОБА_5 заявлені вимоги підтримали, зсилаючись на обставини, наведені в позовній заяві. Просили позов задовольнити з наведених у ньому підстав. Понесені позивачем збитки, заподіяні пошкодженням автомобіля в результаті ДТП, підтверджуються звітом про незалежну оцінку від 20.05.2015 року. Заподіяння позивачеві моральної шкоди полягає у моральних стражданнях, яких він зазнав внаслідок смерті дружини в результаті ДТП, погіршення стану його здоровя внаслідок моральних переживань, втраті позивачем нормальних життєвих звязків.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судові засідання не зявлялися. Про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлялися належним чином: за адресою, зазначеною в позові, та за зареєстрованим місцем проживання, встановленим судом в порядку виконання вимог, встановлених ч.3 ст.122 ЦПК України (а.с.69, 70), шляхом надіслання судових повісток та СМС-повідомлень.

Поштову кореспонденцію, яка містила вкладення судової повістки про виклик у суд на 23.10.2015 року та позовну заяву з додатками відповідачі отримали за місцем проживання, що зазначене в позові с. Березівка Чернівецького району Вінницької області, що підтверджується зворотними повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с.83, 84).

Судова повістка на імя ОСОБА_2, що направлена за зареєстрованим місцем проживання с. Липчани Могилів-Подільського району, повернута до суду з поміткою відділення Укрпошти про відсутність відповідача за зареєстрованим місцем проживання (а.с.85).

Судові повістки на імя ОСОБА_2 про виклик в судові засідання повернуті до суду з поміткою відділення Укрпошти про те, що відповідач за місцем проживання, вказаним у позові, та за зареєстрованим місцем проживання відсутній (а.с.104, 106, 110, 132, 134).

Судові повістки на імя ОСОБА_3 про виклик в судові засідання повернуті до суду з поміткою відділення Укрпошти про те, що відповідач за місцем проживання, вказаним у позові, та за зареєстрованим місцем проживання відсутній (а.с.114, 116, 136, 134). СМС-повідомлення про виклик відповідача до суду доставлені (а.с.140, 147).

Відповідно до вимог ч.5 ст.74 ЦПК України, судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через курєрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь в справі… У разі ненадання особами, які беруть участь в справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, що не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручено їм належним чином.

Таким чином, суд вважає, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду справи і не зявилися до суду без поважних причин.

Заперечень щодо позову, на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 29.09.2015 року (а.с.59), відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не подали.

Вирішуючи спір, суд встановив факт заподіяння ОСОБА_1, як потерпілому від злочину, що мав місце 07.12.2014 року о 18 годині 20 хвилин, матеріальної та моральної шкоди ОСОБА_2

Вказаний факт підтверджений в судовому засіданні копією вироку Шаргородського районного суду Вінницької області від 02.06.2015 року, який набрав законної сили (а.с.39-47).

З вироку вбачається, 07.12.2014 року приблизно о 18 годині 20 хвилин, в темну пору доби ОСОБА_2, керуючи без документів, що дають право на керування будь-якими транспортними засобами, в тому числі і трактором марки «Т-150 К» з державним номерним знаком 24638 ВЕ, з дисковою бороною, який належить ОСОБА_4, жителю ІНФОРМАЦІЯ_2, на підставі свідоцтва про реєстрацію серії АБ №307011 від 10.07.2006 року, знаючи, що трактор з технічними несправностями, зокрема, з несправними освітлювальними приладами, їдучи по автодорозі Немирів-Могилів-Подільський, приблизно на 58 км, залишив транспортний засіб на проїзній частині автодороги, не виділивши його для своєчасного виявлення іншими учасниками дорожнього руху, внаслідок чого ОСОБА_1, який керував власним автомобілем марки «ВАЗ 2101» з держаним номером 61307 ВІ і рухався по вказаній ділянці автодороги у попутному напрямку, перевозячи пасажира ОСОБА_6 на передньому пасажирському сидінні, наїхав на задню частину дискової борони, що кріпилася до трактора. При цьому ОСОБА_2 порушив вимоги п.п.9.9., 9.10., 9.11., 15.14. Правил дорожнього руху України, відповідно до яких: аварійна світлова сигналізація повинна бути ввімкнена, в тому числі, у разі вимушеної зупинки на дорозі та на механічному транспортному засобі, що рухається з технічними несправностями, якщо такий рух не заборонено цими Правилами (п.п. «а», «в» п.9.9. ПДР України); разом з увімкненням аварійної світлової сигналізації слід установити знак аварійної зупинки або миготливий червоний ліхтар на відстані, що забезпечує безпеку дорожнього руху, але не ближче 20 м до транспортного засобу в населених пунктах і 40 м поза ними, у разі, в тому числі, скоєння дорожньо-транспортної пригоди та вимушеної зупинки в місцях з обмеженою оглядовістю дороги хоча б в одному напрямку менше 100 м (п.п. «а», «б» п.9.10. ПДР України); якщо транспортний засіб не обладнано аварійною світловою сигналізацією або вона несправна, треба встановити знак аварійної зупинки або миготливий червоний ліхтар, зокрема, ззаду на транспортному засобі, зазначеному в пункті 9.9. («в», «г», «ґ») цих Правил та з боку гіршої видимості для учасників дорожнього руху у випадку, зазначеному в підпункті «б» пункту 9.10. цих Правил (п.п. «а», «б» п.9.11.); у разі вимушеної зупинки в місці, де зупинку заборонено, водій повинен вжити всіх заходів, щоб прибрати транспортний засіб, а за неможливості це зробити діяти згідно з вимогами пунктів 9.9.-9.11. цих Правил (п.15.14.). В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «ВАЗ 2101» з державним номерним знаком 61307 ВІ ОСОБА_6, відповідно до висновку експерта за №74 від 08.12.2014-05.01.2015 року, отримала тілесні ушкодження у вигляді відкритої краніолицевої травми: підшкірної гематоми на правій половині обличчя, забито-рваних ран в ділянці верхньої повіки справа, в ділянці верхньої губи справа з пошкодженням слизової оболонки, на підборідді; крововиливів в мякі тканини голови, в правій лобно-скронево-тімяній ділянці; переломів кісток склепіння та основи черепа; субарахноідальних крововиливів з проривом в шлуночкову систему головного мозку; перелому верхньої щелепи; перелому кісток носа. Отримані ОСОБА_6 тілесні ушкодження, спричинені дією твердих тупих предметів, що діяли зі значною силою, можливо, в умовах ДТП, що сталася 07.12.2014 року. Смерть ОСОБА_6 настала від відкритої краніолицевої травми тіла, яка ускладнилася травматичним шоком. Відкрита краніолицева травма у ОСОБА_6 відноситься до тяжкого тілесного ушкодження, як небезпечного для життя в момент заподіяння і знаходиться в причинному звязку зі смертю. Відповідно до висновку експерта за №57а від 28.01.2015 року, в даній дорожній обстановці дії водія трактора «Т 150 К» з державним номером 246-38 ВЕ ОСОБА_2 з технічної точки зору регламентувалися вимогами п.п.9.9., 9.10., 9.11., 15.14. Правил дорожнього руху України. В дорожній ситуації, яка склалася, в діях водія трактора «Т 150 К» з державним номером 246-38 ВЕ ОСОБА_2 вбачається невідповідність вимогам п.п.9.9., 9.10., 9.11., 15.14. Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору знаходяться в причинному звязку з виникненням події дорожньо-транспортної пригоди. Між тим, що внаслідок ДТП потерпіла ОСОБА_6 отримала вказані вище тілесні ушкодження, від яких померла, та порушенням обвинуваченим ОСОБА_2 вимог п.п.9.9., 9.10., 9.11., 15.14. Правил дорожнього руху України, є прямий причинний зв'язок (а.с.39-47).

Вироком Шаргородського районного суду Вінницької області від 02.06.2015 року ОСОБА_2 засуджений за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на пять років з випробуванням та іспитовим строком на три роки відповідно до ст.75 КК України, з покладенням обовязків, встановлених ст.76 КК України (а.с.39-47).

Крім того, з вироку Шаргородського районного суду від 02.06.2015 року вбачається, що трактор «Т 150 К» з державним номером 246-38 ВЕ, яким під час ДТП, що мала місце 07.12.2014 року, керував ОСОБА_2, належить ОСОБА_4, жителю ІНФОРМАЦІЯ_2, на підставі свідоцтва про реєстрацію серії АБ №307011 від 10.07.2006 року.

Як встановлено вироком Шаргородського районного суду від 02.06.2015 року, трактор «Т 150 К» з державним номером 246-38 ВЕ, яким під час ДТП, що мала місце 07.12.2014 року, керував ОСОБА_2 і який належить на праві власності ОСОБА_4, знаходився в с. Березівка Чернівецького району Вінницької області на ремонті, який здійснював відповідач ОСОБА_3 Правовстановлюючий документ на трактор, зокрема, реєстраційне свідоцтво, також знаходилося у відповідача ОСОБА_3

Відповідач ОСОБА_3 07.12.2014 року на прохання ОСОБА_4 повинен був здійснити поїздку трактором «Т 150 К» з державним номером 246-38 ВЕ в с. Стрільники Шаргородського району для того, щоб перевезти звідти в с. Березівку Чернівецького району дискову борону, належну ОСОБА_4, проте, перебуваючи в стані алкогольного спяніння, попросив здійснити цю поїздку відповідача ОСОБА_2, в результаті дій якого та з вини якого в подальшому сталася ДТП, оскільки останній керував трактором із технічними несправностями, зокрема, з несправними освітлювальними приладами, і, їдучи по автодорозі Немирів-Могилів-Подільський, приблизно на 58 км, залишив транспортний засіб на проїзній частині автодороги, не виділивши його для своєчасного виявлення іншими учасниками дорожнього руху, внаслідок чого позивач ОСОБА_1, який керував власним автомобілем марки «ВАЗ 2101» з держаним номером 61307 ВІ і рухався по вказаній ділянці автодороги у попутному напрямку, перевозячи пасажира ОСОБА_6 на передньому пасажирському сидінні, наїхав на задню частину дискової борони, що кріпилася до трактора.

Таким чином, саме дії відповідача ОСОБА_2 призвели до виникнення ДТП, що мала місце 07.12.2014 року, і саме його дії перебувають у причинному звязку із наслідками ДТП: смертю пасажира автомобіля «ВАЗ 2101» з державним номером 61307 ВІ Миколінської Мілінтини Семенівни та механічними пошкодженнями означеного автомобіля.

З розяснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що містяться в п.5 постанови Пленуму від 01.03.2013 року за №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» вбачається, що цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей обєктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, передбачених статтею 1166 ЦК, особою, яка її завдала (наприклад, коли пасажир, відчиняючи двері автомобіля, що не рухався, спричинив тілесні ушкодження особі, яка проходила поруч).

Таким чином, транспортний засіб, що не рухається, не може розглядатися як предмет, що створює підвищену небезпеку, при наїзді на нього іншого транспортного засобу.

Саме така правова позиція висловлена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі №6-40826св14 від 18.05.2015 року.

З наведених вище підстав, ОСОБА_3, в тимчасовому володінні якого на період ремонту перебував трактор, яким керував ОСОБА_2 07.12.2014 року, не може нести цивільно-правову відповідальність за смерть ОСОБА_6 в результаті ДТП та за механічні пошкодження автомобіля позивача внаслідок ДТП.

Сам по собі факт перебування в тимчасовому володінні ОСОБА_3 на період ремонту трактора, яким керував 07.12.2014 року і залишив ОСОБА_2 на проїзній частині дороги, тобто який не рухався, не виділивши його для своєчасного виявлення іншими учасниками дорожнього руху, не свідчить про наявність підстав для покладення цивільно-правової відповідальності та наявності причинного звязку між діями ОСОБА_3 та фактом смерті ОСОБА_6 внаслідок ДТП і спричиненням механічних пошкоджень автомобілю позивача.

З наведених підстав суд вважає необґрунтованими вимоги позивача до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Судом встановлено, що внаслідок ДТП, що мала місце 07.12.2014 року о 18 годині 20 хвилин, автомобіль позивача був механічно пошкоджений.

Автомобіль «ВАЗ 2101», 1978 року випуску, з державним номером 61307 ВІ, належить позивачеві ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію серії ВІС №297708 (а.с.16).

Розмір матеріального збитку в результаті пошкодження внаслідок ДТП автомобіля «ВАЗ 2101», 1978 року випуску, з державним номером 61307 ВІ, складає 13470 грн., що підтверджується «Звітом з незалежної оцінки матеріального збитку пошкодженого внаслідок ДТП автомобіля ВАЗ 2101, 1978 року випуску, державний номер НОМЕР_1, що належить ОСОБА_1», в якому міститься висновок про розмір матеріального збитку (а.с.8-25).

Заперечень щодо вказаного висновку про розмір матеріального збитку, що надається позивачем в якості доказу на підтвердження позовних вимог про заподіяння матеріальної шкоди, відповідачами суду не надано, не дивлячись на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 29.09.2015 року.

Відповідно до розписок позивача ОСОБА_1 від 02.06.2015 року та від 19.06.2015 року (а.с.33, 34), останній отримав від відповідача ОСОБА_2 кошти частково в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, а частково в рахунок понесених судових витрат на правову допомогу під час кримінального провадження, у звязку із чим розмір матеріального збитку, повязаного із відшкодуванням витрат на пошкоджений автомобіль становить 12731,90 грн.

Судом встановлено, що пасажир автомобіля «ВАЗ 2101» з держаним номером 61307 ВІ Миколінська Мілінтина Семенівна, яка, як встановлено вироком Шаргородського районного суду від 02.06.2015 року, померла від отриманих тілесних ушкоджень внаслідок ДТП, що мала місце 07.12.2014 року, була дружиною позивача ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-АМ №251172 (а.с.6).

Внаслідок смерті дружини ОСОБА_6 позивачеві заподіяна моральна шкода, яка полягає в душевних стражданнях, яких позивач зазнав через непоправну втрату у звязку із смертю близької людини. Через моральні переживання внаслідок смерті дружини позивач не міг нормально спілкуватися з сімєю та оточуючими людьми, порушені його нормальні життєві звязки.

Вказані, встановлені в судовому засіданні факти, не спростовані відповідачами, оскільки заперечень щодо позову на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 29.09.2015 року, відповідачі не надали.

Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування шкоди до ОСОБА_3 є необґрунтованими, а між діями ОСОБА_2, наслідками цих дій і заподіяною шкодою позивачеві є прямий причинний зв'язок, тому позов до ОСОБА_3 задоволенню не підлягає, а матеріальна та моральна шкода, заподіяна позивачеві, підлягає стягненню з ОСОБА_2

Враховуючи, що позов про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної позивачеві в результаті ДТП, ОСОБА_1 в кримінальній справі не предявляв, тому, в силу вимог ст.128 КПК України, якою встановлено, що особа, яка не предявила цивільного позову в кримінальній справі, має право предявити його в порядку цивільного судочинства України, позивач має право предявити цивільний позов в порядку цивільного судочинства.

Аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів переконує суд, що матеріальна та моральна шкода, заподіяна ОСОБА_1, підлягає відшкодуванню відповідачем ОСОБА_2, який керував трактором, що був учасником ДТП.

Вказані, встановлені в судовому засіданні факти, не спростовані відповідачем ОСОБА_2, який неодноразово викликався до суду для надання особистих пояснень, заперечень щодо позову та доказів на їх підтвердження, для участі в дослідженні наданих позивачем доказів на підтвердження позовних вимог. Проте, виклики до суду відповідачем залишені без належного реагування.

Суд констатує той факт, що відповідачем ОСОБА_2 не надано суду належних та допустимих доказів «поза розумним сумнівом» на спростування позовних вимог ОСОБА_1 до нього про відшкодування шкоди.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта (ч.ч.1, 2 ст.57 ЦПК України).

Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними та допустимими.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 2, 3 ст. 58 ЦПК України).

Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення.

Обєктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий стороною, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»), при цьому жодна із сторін не була поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини, оскільки відповідач ОСОБА_2 неодноразово викликався до суду, йому було запропоновано судом подати заперечення проти позову ОСОБА_1, якщо такі є, проте, відповідач не скористався своїм правом заперечувати щодо позову.

Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

Оскільки відповідачем ОСОБА_2 не представлено належних та допустимих доказів на підтвердження відшкодування ОСОБА_1 матеріальної та моральної шкоди, то право позивача порушено і підлягає судовому захисту.

Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, що регулюються ОСОБА_7 України, ЦК України.

Так, відповідно до вимог ст.8 ОСОБА_7 України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_7 України має найвищу юридичну силу… ОСОБА_7 є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_7 України гарантується.

Статтею 55 ОСОБА_7 України встановлено, що права людини і громадянина захищаються судом… Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст.124 ОСОБА_7 України, правосуддя в Україні здійснюється виключно судами… Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі… Судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 року №15-рп/2002 у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Кампус Коттон клаб» щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 ОСОБА_7 України (справа про досудове врегулювання спорів) встановлено, що положення частини другої статті 124 ОСОБА_7 України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 ОСОБА_7 України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обовязків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обовязку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Тобто, за змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про відшкодування збитків та моральної (немайнової) шкоди.

За загальними правилами, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч.1 ст.1166 ЦК України).

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч.2 ст.1166 ЦК України).

Частиною 1 ст. 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є, в тому числі, втрати, яких особа зазнала у звязку із знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п.1 ч.2 ст.22 ЦК України).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. (ч.3 ст.22 ЦК України).

Відповідно до вимог ст.1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобовязати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

При цьому, відповідно до розяснень, що містяться в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року за №6 (з наступними змінами та доповненнями) «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок, та є вина зазначеної особи.

Таким чином, закон, у вказаних правовідносинах, ставить можливість покладання відповідальності за заподіяну шкоду в залежність від наявності вини заподіювача.

Згідно зі ст.ст.23, 1167 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом та іншим ушкодженням здоровя; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.ч.2, 3, 4, 5 ст.23 ЦК України).

При цьому, згідно з розясненнями, що містяться в п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року за №4 (з наступними змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Таким чином, закон ставить можливість покладання відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди також в залежність від наявності вини заподіювача.

Виходячи з аналізу наведеного вище законодавства, суд приходить до висновку, що згідно із статтями 1166 та 1167 ЦК України, діє презумпція вини завдавача шкоди, тому не позивач доводить вину, а відповідач доводить відсутність своєї вини, виходячи із принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобовязаннях (зобовязаннях із відшкодування шкоди) передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду зазначена презумпція не спростована, то вона є підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Відповідно до ст.ст.1166, 1167 ЦК України, для покладення відповідальності на заподіювача майнової та моральної шкоди, у тому числі в результаті бездіяльності заподіювача, необхідна сукупність таких обовязкових умов: наявність шкоди; протиправність дій заподіювача шкоди; причинний зв'язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою; вина в заподіянні шкоди. Причинний зв'язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обовязковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала обєктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Враховуючи це, підставою виникнення зобовязання із відшкодування шкоди є факт її завдання.

Аналіз перевірених і оцінених судом доказів, а також норм законодавства переконує суд, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню щодо позовних вимог про відшкодування шкоди до відповідача ОСОБА_2, а в частині позовних вимог до відповідача ОСОБА_3 слід відмовити.

При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004.

Відповідно до ст.84 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача витрати, понесені останнім на надання йому правової допомоги в сумі 1000 грн., виходячи з наступного.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що витрати на правову допомогу входять до витрат, повязаних із розглядом справи.

Виходячи зі змісту статей 56, 84 ЦПК України, ці витрати мають бути повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Із матеріалів справи видно, що представник позивача ОСОБА_5 приймала участь у статусі адвоката позивача на підставі договору від 23.09.2015 року (а.с.48), ордеру (а.с.49), має право на заняття адвокатською діяльністю, що підтверджується оглянутим в судовому засіданні свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю. Отже, витрати позивача ОСОБА_1 на правову допомогу у розумінні договору від 23.09.2015 року, є такими, що мають компенсуватися в силу ст.85 ЦПК України, в розмірі, визначеному ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

За змістом ч.1 ст.1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалене рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Як вбачається з розрахунку компенсації за правову допомогу адвокат ОСОБА_5 при наданні правової допомоги позивачу затратила 7 годин 30 хвилин, що становитиме компенсацію в розмірі 1000 грн. (а.с.149). При цьому, суду надано квитанцію про отримання представником позивача гонорару в розмірі 1000 грн. (а.с.50).

Враховуючи вказані обставини, в рахунок компенсації понесених позивачем судових витрат, як повязаних із явкою адвоката до суду, так і під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи, суд вважає за можливе стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача 1000 грн., виходячи з того, що розмір мінімальної заробітної плати на час розгляду справи складає 1378 грн., а розмір компенсації витрат на правову допомогу не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати в місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій по за судовим засіданням, та виходячи з того, що в розрахунку цей розмір компенсації не перевищує розмір, встановлений ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Відповідно до ст.88 ЦПК України, підлягає стягненню з ОСОБА_2 судовий збір в дохід держави у розмірі 974,40 грн.

Керуючись ст.ст.3, 6, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, на підставі ст.ст.16, 22, 23, 1166, 1167, 1192 ЦК України, ст. 128 КПК України, суд

вирішив:

Позов позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, заподіяну пошкодженням транспортного засобу в сумі 12731 (дванадцять тисяч сімсот тридцять одну) гривню 90 копійок, моральну шкоду в сумі 42500 (сорок дві тисячі пятсот) гривень та судові витрати на надання правової допомоги в сумі 1000 (однієї тисячі ) гривень.

В решті позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір в сумі 974 (девятсот сімдесят чотири) гривні 40 копійок в дохід держави (рахунок №0687).

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя