Справа № 442/131/13 Головуючий у 1 інстанції: Гайдук А.М.
Провадження № 22-ц/783/128/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 І. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Кабаля І.І.,

суддів: Копняк С.М., Монастирецького Д.І.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю: представника Дрогобицького

управління Державної казначейської служби України Львівської області ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 січня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Комунального підприємства «Сфера послуг оздоровчий комплекс «Хвиля», Дрогобицької міської ради, Дрогобицького управління Державної казначейської служби України Львівської області про стягнення заборгованості по заробітній платі, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 січня 2014 року позов ОСОБА_3 до Комунального підприємства «Сфера послуг оздоровчий комплекс «Хвиля», Дрогобицької міської ради, Дрогобицького управління Державної казначейської служби України Львівської області про стягнення заборгованості по заробітній платі, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Комунального підприємства «Сфера послуг оздоровчий комплекс «Хвиля»» Дрогобицької міської ради в користь ОСОБА_3 2 616 грн.24 коп. заборгованості із заробітної плати, з яких 107 грн. 13 коп. компенсація за невикористані відпустки.

В решті позову відмовлено.

Додатковим рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 червня 2015 року доповнено рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 січня 2014 року.

Позов задоволено частково.

Стягнуто з Комунального підприємства «Сфера послуг-оздоровчий комплекс «Хвиля» Дрогобицької міської ради в користь ОСОБА_3 2616,24 грн. заборгованості із заробітної плати, з яких 107,13 грн. компенсація за невикористані відпустки та 1225,13 грн. - вихідної допомоги.

В решті позову відмовлено.

Рішення суду від 20 січня 2014 року оскаржила ОСОБА_3, подавши апеляційну скаргу через свого представника ОСОБА_4. В апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ухвалення рішення при неповному зясуванні обставин справи. Зазначає, що суд прийняв до уваги як доказ суми заборгованості по заробітній платі довідку, видану виконавчим комітетом Дрогобицької міської ради, однак виконавчий комітет не має жодного відношення до Комунального підприємства «Сфера послуг оздоровчий комплекс «Хвиля»», оскільки власником останнього є виключно Дрогобицька міська рада і саме вона повинна була надати довідку про розмір заборгованості по загробній платі. Крім того, судом не наведено жодних розрахунків, з яких суд виходив при задоволенні позовних вимог про стягнення на її користь 2 616 грн. 24 коп. Зазначає, що для правильного вирішення справи суд мав призначити судову бухгалтерську та почеркознавчу експертизи, оскільки вона не підписувала жодних листів та попереджень про її звільнення.

Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Дрогобицького управління Державної казначейської служби України Львівської області ОСОБА_2 на заперечення скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст.ст.11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_3 15.05.2004 року було прийнято на роботу оператором пральні самообслуговування по контракту.

Згідно наказу КП «Хвиля» № 9 від 29 грудня 2012 року позивача звільнено із займаної посади у звязку з ліквідацією КПСП ОК «Хвиля» 31 грудня 2012 року з виплатою всіх коштів.

Рішенням Дрогобицької міської ради від 02.10.2012 року №736, враховуючи рекомендації постійної комісії ради з питань оренди, приватизації комунального майна, промисловості, торгівлі, громадського харчування та побутового обслуговування, вирішено ліквідувати КПСП ОК «Хвиля» та створити ліквідаційну комісію.

З п.2.1 Статуту КПСП ОК «Хвиля» вбачається, що підприємство є юридичною особою, виступає самостійним господарюючим субєктом, веде самостійний баланс, має розрахунковий, валютний та інші рахунки в установах банку, печатку з власним найменуванням, штамп, інші необхідні реквізити.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, як ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

У відповідності до роз'яснень Міністерства юстиції України «Гарантії працівників у разі ліквідації або реорганізації підприємства, установи, організації» від 25 січня 2011 року ліквідація - це така форма припинення юридичної особи, при якій припиняються всі її права та обов'язки. У разі ліквідації вся чисельність працівників скорочується та весь штат працівників ліквідується.

Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація підприємства, установи, організації, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Згідно розяснень, які надані Міністерством праці та соціальної політики у листі від 09.04.2010 року №68/06/186-10 у разі звільнення працівників у зв'язку із ліквідацією необхідно дотримуватись порядку вивільнення працівників, що визначені статтею 49-2 КЗпП України, а саме: власник або уповноважений ним орган повинен: персонально попередити працівників про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці; одночасно з попередженням про звільнення запропонувати працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, установі, організації (звільнення допускається лише якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу в межах тієї ж юридичної особи (тобто у випадках, коли вивільнення працівників не пов'язане з ліквідацією юридичної особи)); інформувати державну службу зайнятості про наступне вивільнення працівників із зазначенням їх професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Враховуючи зазначене, у разі ліквідації юридичної особи вся чисельність працівників скорочується (на 100 відсотків), весь штат працівників ліквідується. Відповідно ліквідація дає право власнику на звільнення всіх працівників за пунктом 1 статті 40 КЗпП.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців серія АЄ №539621 станом на 11 грудня 2012 року КП «Хвиля» знаходиться в стані припинення підприємницької діяльності.

Як вбачається з листа №2 від 17 жовтня 2012 року адресованого ОСОБА_3, її попереджено, що стверджується її підписом, про можливе вивільнення 31 грудня 2012 року на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Відтак, судом вірно встановлено, що відповідачем дотримано вимоги ч.1 ст.49-2 КЗпП України та позивачку під розписку, більш як за два місяці до звільнення, було повідомлено про наступне вивільнення у звязку з ліквідацією підприємства.

Розпорядженням Дрогобицького міського голови №568-р від 30 жовтня 2012 року, з наступними змінами до вказаного розпорядження від 13 листопада 2012 року доручено голові ліквідаційної комісії КП «Хвиля» у відповідності до ст.49-2 КЗпП України персонально попередити працівників про можливе наступне вивільнення 31 грудня 2012 року.

На виконання вищевказаного рішення Дрогобицької міської ради та вказаного розпорядження міського голови головою ліквідаційної комісії видано наказ №6 від 26.11.2012 року про скорочення 31 грудня 2012 року посад, зокрема, оператора пральні самообслуговування.

31 грудня 2012 року виконавчим комітетом Дрогобицької міської ради ОСОБА_3 повідомлено про таке звільнення та зобовязано терміново зявитись у відділ економіки виконкому Дрогобицької міської ради для ознайомлення з наказом.

Відповідно до ч. 1 ст. 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації допускається у випадках ліквідації підприємства, установи, організації.

Відповідно до ст. 4 Конвенції МОП №158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця», трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо немає законних підстав для такого припинення, повязаних зі здібностями або поведінкою працівника або викликаних виробничою необхідністю підприємства, установи.

Підстави поновлення позивача на роботі регламентовані положеннями викладеними в ст. 235 КЗпП України, з якої вбачається, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Беручи до уваги той факт, що звільнення позивача проведено на законній підставі - у звязку із ліквідацією підприємства, та без порушення порядку проведення такого, то суд першої інстанції вірно відмовив в частині задоволення позову про поновлення на займаній посаді.

Статтею ст.43 Конституції України встановлено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ст.12 Конвенції МОП №95 «Про захист заробітної плати» 1994 року та ст.47 КЗпП України у день звільнення роботодавець зобовязаний провести повний розрахунок із працівником, який звільняється. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми повинні бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно ч.5 п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників затвердженої Наказом Міністерства праці та соціальної політики №58 від 29 липня 1993 року власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Зі змісту ст.ст. 47, 116 КЗпП України вбачається, що про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Разом з тим, ст. 44 КЗпП України встановлено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п.6 ст.36, та п.п.1, 2, 6 ст.40 цього кодексу, працівником виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

У відповідності до розяснень у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року, встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

З довідки відділу економіки виконкому Дрогобицької міської ради від 14.05.2013 року №122 вбачається, що станом на 01.05.2013 року заборгованість по заробітній платі ОСОБА_3 становить 2616,24 грн., з яким 107.13 грн. - компенсація за невикористані відпустки.

З актів від 29.12.2012 року, 31.12.2012 року, 02.01.2013, 06.03.2013 року вбачається, що ОСОБА_3 не зявлялася у відділ економіки виконкому Дрогобицької міської ради для отримання часткової виплати заборгованості із заробітної плати та трудової книжки, хоча була належно повідомлена на підставі телефонограми від 28.12.2012 року №202, від 28.12.2012 року №203, від 02.01.2013 року № 205, 01.03.2013 року № 062, 05.03.2013 року № 066.

Як вбачається із вищевказаних телефонограм та повідомлень надісланих КП «Хвиля» на адресу позивача, останню неодноразово зобовязували зявитись для отримання трудової книжки та часткової виплати заборгованості із заробітної плати, проте ОСОБА_3 відповідно до акту від 04.03.2013 року відмовилась отримати часткову виплату по заробітній платі в сумі 290,00 грн., на решту викликів не зявлялася, а тому відсутня вина відповідача у несвоєчасному проведенні розрахунку при звільненні, а відтак з відповідача підлягає стягненню заборгованість із заробітної плати в розмірі 2616.24 грн.

Згідно довідки КП «Хвиля» від 26.02.2013 року №016 про середню заробітну плату (дохід) середня заробітна плата ОСОБА_3 становить 1225,13 грн.

Окрім цього, на виконання ст.44 КЗпП України, враховуючи положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, з відповідача КП «Хвиля» підлягає стягненню в користь позивачки вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку, а саме 1225,13 грн.

Зі змісту ст.79 КЗпП України та ст.12 Закону України «Про відпустки» вбачається, що черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобовязаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Крім того, як вбачається з табелю обліку робочого часу, ОСОБА_3 під час роботи у КП «Хвиля» не реалізувала свого права на щорічну відпустку та їй не було виплачено компенсації за невикористану відпустку, а тому суд вірно стягнув 107 грн.13 коп. компенсації за невикористану відпустку.

Щодо відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно відмовлено в задоволенні цих позовних вимог у звязку з наступним.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП України.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст.237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст.3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Разом з тим, підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст.237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, що позивачем не доведено, тому зазначена вимога не підлягає задоволенню.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції належним чином досліджено усі фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права та дотримано норми процесуального права, а тому рішення суду є законним та обгрунтованим, а доводи апелянта, викладені у апеляційній скарзі є безпідставними та такими, що не спростовують правильних висновків суду.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно зясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального закону, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 січня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Кабаль І.І.

Судді: Копняк С.М.

ОСОБА_5