Справа № 265/7886/15-ц
Провадження № 2/265/3161/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

30 грудня 2015 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді - Козлова Д. О.,

при секретарі - Азаровій А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із позовом відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що він є співвласником АДРЕСА_1. У вказаному житловому приміщенні також зареєстровані відповідачі, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які відповідно приходяться позивачу донькою та колишньою дружиною відповідно. Зазначав, що з 2006 року, після розірвання шлюбу із ОСОБА_3, відповідачі виїхали зі спірного житлового приміщення, та до сих не повертались у нього, мешкаючи за іншою адресою. В той же час позивач разом із своєю нової родиною мешкає у АДРЕСА_1 При цьому відповідачі не несуть витрат по утриманню вказаної квартири, не приймають участь у сплаті витрат на комунальні послуги, залишаючись у ній зареєстрованими. Додавав, що відповідачі добровільно не знімаються з реєстрації за вказаною адресою. Враховуючи, що позивачу чиняться перешкоди у користуванні належною йому власністю, він змушений звернутись до суду для визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, АДРЕСА_2.

У судовому засіданні позивач, ОСОБА_1, на задоволенні позову наполягав, надавши суду пояснення аналогічні тим, що викладені у позовні заяві, просив суд задовольнити позов повністю, не заперечуючи при цьому проти ухвалення заочного рішення по справі.

Відповідачі, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, у судове засідання не з'явились за невідомих суду причин повторно, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, не надавши суду заяви про можливість проведення розгляду справи у їх відсутність.

На підставі того, що позивач не заперечував проти ухвалені заочного рішення, враховуючи положення ст. 224 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити рішення при заочному розгляді.

Вислухавши пояснення позивача, допитавши свідків та вивчивши письмові докази, суд вважає, що поданий ОСОБА_1 позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного вмотивування.

Матеріалами справи встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 (1/2 частки), ОСОБА_2 (1/4 частки) та ОСОБА_3 (1/4 частка) є співвласниками АДРЕСА_3, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 17 грудня 1999 року, зареєстрованого в Маріупольському БТІ 12 січня 2000 року, копією договору дарування від 22 жовтня 2004 року, посвідченому нотаріально та зареєстрованому в Маріупольському БТІ 27 листопада 2007 року, а також свідоцтвом про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 від 17 липня 2006 року, актовий запис № 248 (а. с. 10, 20, 21, 22, 23).

Суд також встановив, що відповідачі, ОСОБА_2, 1991 р. н., донька позивача, та ОСОБА_3, 1974 р. н., дружина позивача, зареєстровані в АДРЕСА_1, що підтверджується копією особового рахунку на зазначену квартиру та не заперечувалось ОСОБА_1 (а. с. 3).

Допитані у судовому засіданні свідки, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які є сусідами позивача по будинку АДРЕСА_1 в судовому засіданні вказували, що у вказаному будинку вони мешкають тривалий час, добре знають мешканців спірної квартири, тому стверджували, що близька 10 років, ані донька позивача, ОСОБА_2, ані його колишня дружина, ОСОБА_3, у спірному житловому приміщенні не мешкають. Не заперечували, що іноді донька провідує батька, однак фактично мешкає із своєю матір'ю за іншою адресою, бо у кв. 19 мешкає позивач із своєю новою дружиною та спільним із нею сином.

Фат не проживання відповідачів у АДРЕСА_2 підтверджується також актом від 18 червня 2015 року, складеного представниками ЖКП «Азовжитлокомплекс» за свідченнями сусідів по вказаному будинку, з якого вбачається, що з вересня 2005 року в АДРЕСА_4 ОСОБА_7 та ОСОБА_3 не мешкають (а. с. 9).

Факт одруження позивача на ОСОБА_8 20 червня 2009 року, актовий запис № 349, підтверджується копією свідоцтва про шлюб, внаслідок чого дружині було присвоєно прізвище «ОСОБА_8» (а. с. 11).

Факт народження у позивача сина, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, підтверджується копією паспорта ОСОБА_1, виданого 3 жовтня 1996 року Орджонікідзевським РВ Маріупольського МУ ГУ МВС України в Донецькій області (серія НОМЕР_1) (а. с. 5).

Суд зазначає, що за змістом ст. ст. 316, 317, 319 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК) право власності є правом особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд.

Згідно до ст. 405 ЦК члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. При цьому житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

В контексті ст. 405 ЦК вимога спільного проживання є додатковою і має обов'язковий характер. Тому можна виділити такі умови, за наявності яких особа матиме право на користування житлом поряд з власником: користувач повинен, по-перше, бути членом сім'ї власника житла, а по-друге, повинен проживати разом із ним.

Стаття 3 СК України визначає, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом.

За ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Розглядом справи суд встановив, що відповідачі не мешкають у спірному житловому приміщенні понад 9 років, не підтримуючи фактичні сімейні стосунки із позивачем, однак залишаючись зареєстрованими в АДРЕСА_2

Натомість суд зазначає, що за ч. 2 ст. 317 ЦК на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна, а за ч. 3 ст. 319 ЦК усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно із ст. 358 ЦК право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Враховуючи, що відповідачі по справі є нарівні із позивачем співвласниками АДРЕСА_5, тому на підставі цього мають за законом рівні права із ОСОБА_1 на володіння, користування та розпоряджання зазначеною квартирою на власний розсуд.

Крім цього на підставі Конституції України ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не можуть бути обмеженими у здійсненні свого права власності на АДРЕСА_2, без позбавлення їх такого права на вказане нерухоме майно.

Таким чином, не зважаючи на те, що відповідачі близька 10 років не мешкають в АДРЕСА_6, вони не втратили право користування спірним житлом, бо право користування ним є складовою частиною права власності відповідачів на дану квартиру.

При цьому суд відхиляє посилання позивача на положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» щодо зобовязання відповідачів зареєструватись за місцем свого постійного проживання за новою адресою, оскільки за ст. 2 вказаного Закону реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

З огляду на перелічені норми вбачається, що не можна обмежувати право власності відповідачів на АДРЕСА_2 внаслідок непроживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у цій квартирі.

На підставі наведеного суд вважає необхідним захистити право власності відповідачів на АДРЕСА_2 шляхом відмови у задоволенні поданого ОСОБА_1 до них позову.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 213-215, 224-226 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя Донецької області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Позивачем рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя.

Суддя