АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
№22-ц/796/3668/2015 Головуючий у 1-й інстанції: Цимбал І.К.
Доповідач: Українець Л.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

25 лютого 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

Головуючого - Українець Л.Д.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

при секретарі - Троц В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами Генеральної прокуратури України та Державної казначейської служби України

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 січня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Генеральної прокуратури України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року позивач звернувся з позовом до відповідачів про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.

Свої вимоги мотивував тим, що протягом майже трьох років він вимушений був захищатися під час досудового слідства та в суді від незаконних звинувачень, що призвело до погіршення стану здоров'я, втрати авторитету та ділової репутації, негативного ставлення оточуючих, повністю зруйнувано його кар'єру та життя, що спричинило моральну шкоду. Крім того, ним були понесені витратимайнового характеру, пов'язаніз оплатою правової допомоги, судові витрати, втрата заробітку у зв'язку з відстороненням від посади та незаконним звільненням з останньої.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 січня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2, матеріальну шкоду: 2843 грн. 85 коп. - розмір заробітної плати за час відсторонення від посади; 5681 грн. 86 коп. - судові витрати понесені у зв'язку із проведенням експертизи; 226000 грн. - витрати пов'язані із оплатою правової допомоги; та моральну шкоду в розмірі 550000 грн., а всього стягнуто 784 525 грн. 71 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, Генеральна прокуратура України подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Зазначає, що притягнення позивача до кримінальної відповідальності мало місце у зв'язку із самообмовою останнього, таким чином позивач втратив право на відшкодування шкоди.

Крім того, розмір відшкодування витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги та розмір моральної шкоди не підтверджений доказами.

Не погоджуючись рішенням, Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Зазначає, що не є відповідачем у справі, оскільки не здійснювала будь-яких протиправних дій відносно позивача. Оскільки заподіювачем шкоди являються правоохоронні органи тому і відповідачами у справі мають бути саме вони.

Крім того, розмір моральної шкоди не підтверджений доказами.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з"явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що скарги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Згідно п. 1 - 2 ч. 1 ст. 2 Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Не заслуговують на увагу посилання Державної казначейської служби України на те, що вона не є відповідачем у справі, оскільки не здійснювала будь-яких протиправних дій відносно позивача з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Конституційним Судом України у рішенні від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Таким чином, відшкодування моральної та майновоїшкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави.

Оскільки саме органи Державної казначейської служби України є єдиними розпорядниками коштів Державного та місцевих бюджетів, тому саме вони повинні відшкодовувати шкоду, завдану фізичній особі іншими органами державної влади в разі доведеності заподіяння такої шкоди.

Судом встановлено, що 21.09.2011 року ОСОБА_2 було затримано у зв'язку з підозрою у вчиненні злочину за ч. 3 ст. 368 КК України та порушено кримінальну справу (т.1 а.с. 12- 15).

23.09.2011 року позивачу обраний запобіжний захід тримання під вартою (т.1 а.с. 19), який 04.10.2011 року був змінений на підписку про невиїзд апеляційною інстанцією (т.1а.с. 20-22).

04.10.2011 року ОСОБА_2 відсторонено від посади військового прокурора Дарницького гарнізону Центрального регіону України по 14.10.2011 року у зв'язку із звільненням із посади (т.1 а.с. 33,107-108).

12.10.2011 року позивачу пред'явлено обвинувачення у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України (т.1 а.с. 28-32).

06.11.2014 року постановою суду кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_2за ч. 3 ст. 368 КК України було закрито, у зв'язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення (т.1 а.с. 61 - 66).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач перебував під слідством з 21.09.2011 року по 06.11.2014 року, а підставою для закриття кримінального провадження стало не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати, тому він має право на відшкодування шкоди відповідно до Закону.

Проте з таким висновком суду погодитися не можливо, оскільки колегія суддів вважає, що судом безпідставно не взято до уваги посилання представника Генеральної прокуратури України про те, що позивач втратив право на відшкодування у зв'язку із тим, що з боку позивача мала місце самообмова у вчиненні злочину, що передбачено ч. 4 ст. 1176 ЦК України з огляду на таке

Згідно ч. 4 ст. 1176 ЦК України, фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з'ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди.

Аналіз зазначеної норми права свідчить про те, що під самообмовою слід розуміти завідомо неправдиві показання підозрюваного, обвинуваченого, підсудного.

Суди мають враховувати причини, які спонукали особу до самообмови, оскільки у статті фактично йдеться про умисел на самообмову. Проте самообмова, яка стала наслідком застосування до громадянина насильства, погроз чи інших незаконних заходів, не перешкоджає відшкодуванню шкоди. При цьому факт насильства, погроз та інших незаконних заходів має бути встановлений слідчими органами, прокурором чи судом.

Тобто самообмова, яка виключає відшкодування шкоди, має бути добровільною, завідомо неправдивою, мати на меті перешкодити з'ясуванню істини й бути зафіксованою в матеріалах справи.

Крім того, суду при розгляді цивільної справи слід також дати оцінку випадку, коли встановлено, що самообмова була добровільною. У такому разі суд має оцінити виконання слідством свого обов'язку щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження обставин справи, оскільки визнання обвинуваченим своєї вини не має переваги в порівнянні з іншими доказами, воно може бути покладено в основу вироку лише при підтвердженні сукупністю інших доказів у справі.

Тобто, якщо особа перешкоджала з'ясуванню істини шляхом самообмови і цим сприяла прийняттю рішень чи здійсненню дій, які є підставою для відшкодування шкоди та передбачені ч. 1 ст. 1176 ЦК, ця особа не отримує права на відшкодування шкоди. При цьому термін «самообмова» має тлумачитись як дача показань чи інші дії, що здійснені свідомо з метою перешкодити встановленню істини. Якщо ж особа здійснила самообмову не власною волею, а під погрозою чи в результаті насильства, такі дії не можуть кваліфікуватись як самообмова.

Так, згідно диспозиції ст. 368 КК України, хабар є прийняття пропозиції, обіцянки або одержання службовою особою неправомірної вигоди, а так само прохання надати таку вигоду для себе чи третьої особи за вчинення чи невчинення такою службовою особою в інтересах того, хто пропонує, обіцяє чи надає неправомірну вигоду, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища.

При затриманні у зв'язку з підозрою у вчиненні злочину та під час допиту у якості підозрюваного, що підтверджується відповідними протоколами затримання та допиту від 21.09.2011, ОСОБА_2 визнавав себе винним. Зокрема зізнавався в тому, що він 17.09.2011 отримав грошові кошти від ОСОБА_3 у сумі 12000 грн. нібито для забезпечення потреб прокуратури, як незаконну винагороду, у протоколі допиту підозрюваного від 21.09.2011 ОСОБА_2 пояснював, що з вищезазначених 12000 грн. одну купюру, номіналом 500 грн., він використав для розрахунку в таксі. Решту грошей, прийнятих від ОСОБА_3 він загубив, коли виходив з автомобіля таксиста (т.1 а.с.118-125).

Разом з тим, суд першої інстанціїне оцінив доказів, які містяться в матеріалах кримінального провадження щодо факту вчинення самообмови.

В суді апеляційної інстанції прокурор наголосив на тому, що в матеріалах цивільної справи наявна копія протоколу допиту ОСОБА_2 в якості підозрюваного від 21.09.2011 року, який ним підписаний і в якому детально викладені обставини вчинення протиправних дій, отримання грошових коштів (а.с.120-125). В подальшому від дачі показів ОСОБА_4 відмовився і лише в суді почав давати покази і не визнавати вину.

Заперечуючи проти доводів прокурора, ОСОБА_2 посилався на те, що затримання і притягнення його до кримінальної відповідальності відбулося на підставі незаконних дій, що встановлено Дарницьким районним судом і зазначено в постанові суду від 19.05.2014 року про направлення кримінальної справи на додаткове розслідування.

В силу статей 58,59 ЦПК України докази мають бути належними та допустимими.

Як вбачається з матеріалів справи і не оспорюється сторонами, зазначена постанова суду скасована Апеляційним судом міста Києва 26.08.2014 року і справа повернута до суду першої інстанції.

Будь-яких інших переконливих доказів позивач суду не надав.

Зазначені обставини вказують на те, що ОСОБА_2 в процесі досудового розслідування допустив самообмову, чим сприяв затриманню, подальшому пред'явленню обвинувачення, застосуванню запобіжних заходів, направленню кримінальної справи з обвинувальним висновком до суду, що у відповідності до ч.4 ст.1176 ЦК України виключає право на відшкодування шкоди як майнової так і моральної.

За таких обставин, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст.1176 ЦК України, статтями 303, 304,307,309, 313, 314,316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги Генеральної прокуратури України та Державної казначейської служби України задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 січня 2015 року скасувати та ухвалити нове.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Генеральної прокуратури України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності відмовити в повному обсязі.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий:

Судді: