Номер провадження: 22-ц/785/1253/15
Головуючий у першій інстанції Рева С.В.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.02.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

Парапана В.Ф.

суддів: Громіка Р.Д.,

при секретарі: Добряк Н.І.,

за участю: представника прокуратури Одеської області Елісашвілі О.М., представника позивача, Одеської міської ради, - Старостіна О.С., та відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Одеської міської ради та заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області на рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2014 року за позовом заступника прокурора Київського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області до ОСОБА_5 про приведення земельної ділянки до первісного стану шляхом знесення самочинно реконструйованого об'єкту нерухомості,

в с т а н о в и л а:

31 травня 2013 року заступник прокурора Київського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що згідно рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2010 року за відповідачем ОСОБА_5 зареєстровано право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1. До вказаного нежитлового приміщення на земельній ділянці, яка належить територіальній громаді м. Одеси, відповідач самочинно прибудував прибудову. На початок виконання будівельних робіт з реконструкції нежитлового поміщення на першому поверсі відповідач мав декларацію про початок виконання будівельних робіт, зареєстровану Інспекцією ДАБК в Одеській області 24 грудня 2012 року. Однак під час проведення перевірки було зафіксовано та відображено в акті перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, держаних будівельних норм, стандартів і правил від 17 травня 2013 року, що відповідачем надані недостовірні відомості в декларації про початок будівельних робіт щодо документації на землекористування, паспорту складності об'єкту, наявності проектної документації, авторського та технагляду, у зв'язку з чим 17 травня 2013 року відносно відповідача був складений протокол про адміністративне право порушення за частиною 8 ст. 96 КЗпАП, а також внесений припис про зупинення будівельних робіт та усунення правопорушення. 28 травня 2013 року Інспекцією ДАБК в Одеській області було прийнято постанову про адміністративне правопорушення № 398, якою було накладено на відповідача штраф в розмірі 10200 грн.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. 376 ЦК України, ст. ст. 83, 116, 125, 126, 212 ЗК України, заступник прокурора Київського району м. Одеси просив суд зобов'язати відповідача ОСОБА_5 привести у первісний стан самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення самочинного збудованої прибудови приблизно площею 10х7 до нежитлового приміщення АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_5 проти позову заперечував і в своїх поясненнях в зазначав, що будівельні роботи у належному йому нежитловому приміщенні він виконував на підставі декларації про початок виконання будівельних робіт від 24 грудня 2012 року, тому будівництво не є самочинним й підстав для задоволення позову немає (а.с. 136-140).

Рішенням суду першої інстанції у задоволенні позову відмовлено. Суд скасував заходи забезпечення позову.

В апеляційних скаргах позивач, Одеська міська рада, та заступник прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради і Інспекції ДАБК в Одеській області, просять рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального і матеріального права.

В запереченні на апеляційні скарги відповідач ОСОБА_5 просить скарги відхилити у зв'язку з безпідставністю їх доводів.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг позивача, Одеської міської ради, та заступника прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради і Інспекції ДАБК в Одеській області, пояснення на апеляцію представника прокуратури Одеської області Елісашвілі О.М., представника позивача, Одеської міської ради, - Старостіна О.С., та відповідача ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Відповідно до частин 4, 5 статті 26 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" від 17 лютого 2011 року № 3038-VI, який набув чинності 12 березня 2011 року, право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; 6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування.

Частиною 1 статті 39 цього Закону передбачено, що прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що належать до I-III категорій складності, та об'єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації. Форма декларації про готовність об'єкта до експлуатації, порядок її подання і реєстрації визначаються Кабінетом Міністрів України.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачу ОСОБА_5 на праві власності належить нежитлове приміщення АДРЕСА_1 на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2010 року, рішення про державну реєстрацію від 02 листопада 2010 року, реєстраційний номер 30297565, номер запису:926 в книзі:100неж-199 (а.с. 20).

В грудні 2012 року до вказаного нежитлового приміщення відповідач здійснив будівництво прибудови на підставі Декларації про початок виконання будівельних робіт від 24 грудня 2012 року, яка була скасовано Інспекцією ДАБК в Одеські області 17 червня 2014 року (а.с. 18-19).

Згідно висновку про проведення будівельно-технічного дослідження № 172 від 28 жовтня 2013 року, реконструйоване нежитлове приміщення відповідає будівельним нормам і правилам та технічно має можливість для подальшої експлуатації (а.с. 75-85).

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

За таких обставин, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що в будівельні роботи у належному відповідачу ОСОБА_5 нежитловому приміщенні здійснені на підставі декларації про початок виконання будівельних робіт від 24 грудня 2012 року, тому будівництво не є самочинним й підстав для його знесення немає. В судовому засіданні не доведено, що права Одеської міської ради та Інспекції ДАБК в Одеській області порушені відповідачем при будівництві прибудови до нежитлового приміщення АДРЕСА_1, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України це право не підлягає судовому захисту.

Доводи позивача, Одеської міської ради, та заступника прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради і Інспекції ДАБК в Одеській області, в апеляційних скаргах про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки судом не враховано, що Декларація про початок виконання будівельних робіт відповідач ОСОБА_5 отримав 24 грудня 2012 року, але Наказом № 72 "СК" від 17 червня 2014 року Інспекція ДАБК в Одеські області скасувала реєстрацію вказаної Декларації, не приймаються до уваги за таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачі та прокурор повинні були довести в судовому засіданні належними та допустимими доказами ті обставини, на які вони посилались як на підставу своїх вимог, а саме, те що відповідачем порушені права Одеської міської ради та Інспекції ДАБК в Одеській області.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 5, 11, 22, 23 постанови від 30 березня 2012 року № 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)", відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об'єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

Вирішуючи справу, суд має розмежовувати підстави початку підготовчих та будівельних робіт, які, крім статей 34 і 35 Закону України № 3038-VI, регулюються також постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 466 "Про деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт", та звертати увагу на те, що для початку будівельних робіт достатньо направлення повідомлення або декларації до територіального органу державної архітектурно-будівельної інспекції з урахуванням категорії складності об'єктів будівництва.

Крім того, суд повинен мати на увазі те, що пунктом 9 Прикінцевих положень Закону № 3038-VI визначено спрощений порядок прийняття до експлуатації збудованих до 31 грудня 2009 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них тощо, які збудовано без дозволу на виконання будівельних робіт і заяви про прийняття яких подаються до 31 грудня 2012 року.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Вимоги відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування про зобов'язання особи, яка, маючи дозвіл на будівництво нерухомого майна, допустила при цьому істотне відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, чи істотне порушення будівельних норм і правил, провести відповідну перебудову можуть бути заявлені як у разі, коли ці відхилення були допущені при будівництві нерухомості, так і внаслідок перебудови під час її експлуатації (частина сьома статті 376 ЦК).

Під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність.

При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, суди повинні в кожному випадку з'ясовувати, зокрема, наскільки збудована будівля за розміром відповідає площі, поверховості, розміщенню та іншим умовам, передбаченим проектом; як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо.

У необхідних випадках для з'ясування питань, що виникають при розгляді таких справ і потребують спеціальних знань, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може призначити відповідну експертизу згідно з вимогами статті 143 ЦПК.

Відсутність відповідної експертизи у разі необхідності її проведення може бути підставою для відмови в позові, при цьому факт відхилення від проекту та порушення будівельних норм і правил має довести особа, яка пред'явила позов про знесення самочинного будівництва (частина сьома статті 376 ЦК, частина перша статті 60 ЦПК).

Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

В інших випадках суд за позовом відповідного державного органу чи органу місцевого самоврядування може на підставі частини сьомої статті 376 ЦК зобов'язати забудовника здійснити перебудову житлового будинку, будівлі, споруди або іншого об'єкта нерухомості, який побудовано чи будується з істотними відхиленнями від проекту або з істотним порушенням основних будівельних норм і правил, у тому разі, коли таке будівництво суперечить суспільним інтересам, порушує права інших осіб, коли порушення будівельних норм і правил є істотним, а також є технічна можливість виконати перебудову.

Якщо технічна можливість перебудови об'єкта нерухомості відсутня або забудовник відмовляється від такої перебудови, суд, незалежно від поважності причин відмови, за позовом зазначених органів або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом, ухвалює рішення про знесення житлового будинку або іншого нерухомого майна.

Відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов'язання здійснити перебудову.

Погодження забудовника на перебудову при розгляді справи про знесення самочинного будівництва за можливості перебудови, якщо це підтверджено, є підставою для відмови в позові лише тоді, коли рішення суду, яке набрало законної сили, про зобов'язання здійснити перебудову не виконано не з вини забудовника, про що державним виконавцем складено відповідний акт.

Частиною 7 ст. 376 ЦК України встановлено, що суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил. У разі, якщо буде встановлено, що проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, з'ясовуючи вказані обставини та надані сторонами у справі докази, колегія суддів вважає, що в судовому засіданні не доведено, що зведенням прибудови до приміщення № 6 відповідач істотно порушив будівельні норми і правила, що це суперечить суспільним інтересам, порушує права Одеської міської ради та Інспекції ДАБК в Одеській області або інших осіб, наслідком чого може бути знесення прибудови до приміщення АДРЕСА_1.

Сам по собі факт скасування Інспекцією ДАБК в Одеські області наказом № 72 "СК" від 17 червня 2014 року реєстрації Декларації про початок будівельних робіт від 24 грудня 2012 року та притягнення до адміністративної відповідальності постановою від 28 травня 2013 року, вже після закінчення будівництва прибудови, не може служити підставою для задоволення позову.

Наслідки перевірки Інспекцією ДАБК в Одеські області дотримання відповідачем вимог законодавства у сфері містобудівельної діяльності 17 травня 2013 року, а саме, акт, припис, йому не були вручені.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно та повно з'ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та виконав всі вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно із законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Статтею 1 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною 1 ст. 6 та ст. 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь - якого висунутого проти нього кримінального судочинства.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принцип "рівності вихідних умов", дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.03.1952р.) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Протоколу № 1 є попередження порушень принципу безперешкодного користуванням своїм майном. Втручання в право безперешкодного користування своїм майном передбачає "справедливу рівновагу" між інтересами суспільства та необхідністю дотримання основних прав людини.

В рішенні у справі "Спорронг і Льонрот проти Швеції" від 29 червня 1982 року Європейський суд виходив із контексту загальної норми про мирне володіння майном, проголошеної в першому реченні частини 1 Протоколу № 1, та зазначив, що "пошук цієї рівноваги ... відбиває структуру статті 1 Протоколу № 1 у цілому".

"Справедлива рівнова га" між інтересами суспільства та ін тересами особи полягає в тому, що тягар, спричинений особі втручанням у її інтереси, має перебільшуватися або достатньо компенсуватися процедурами або певними формами чи за ходами, направленими на послаблен ня "тягаря".

В рішенні у справі "Антрік проти Франції" від 25 серпня 1994 року Європейський суд виходив, що при вирішенні питання щодо правомірності позбавлення права власності "має бути обґрунтоване співвідношення пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, яку намагаються досягнути шляхом заходів позбавлення особи її власності".

В рішенні у справі "Совтрансавто Холдінг проти України" від 25 липня 2002 року Європейський суд зазначив, що спосіб, в який проводився та закінчився судовий розгляд справи, також як і ситуація невпевненості, якої зазнав заявник, порушили "справедливу рівновагу" між вимогами суспільного інтересу та потребою захищати право заявника на повагу до його майна. Як наслідок, держава не забезпечила виконання свого зобов'язання гарантувати заявнику ефективне користування своїм правом власності, гарантованим статтею 1 Протоколу № 1.

В рішенні у справі "Звежинський проти Польщі" від 19 червня 2001 року Європейський суд зазначив, що позбавлення майна, у зазначенні цього речення, може бути виправданим, лише якщо воно відбудеться в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом. Крім того, будь-яке втручання у право власності має відповідати критерію пропорційності. Суд нагадує, що під час втручання необхідно дотримуватися "справедливої рівноваги" між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Цю рівновагу буде порушено, якщо людині доведеться нести надто специфічний або надмірний тягар.

Крім того, у справі Менчинська проти Росії від 15 січня 2009р. Європейський суд встановив порушення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, яке виразилося у порушенні принципу рівності прав сторін у судочинстві вступленням в процес у справі за позовом Манчинської до центру зайнятості про виплату допомоги за безробіттям прокурора на боці державного органу.

По цієї справі Європейський суд, посилаючись на своє прецедентне право щодо ролі прокурора поза кримінального судочинства ще раз наголосив свою позицію, що в ряді випадків сам факт присутності прокурора чи аналогічного чиновника на судових засіданнях, "пасивне" або "активне", вважається порушенням права на справедливий розгляд справи.

Аналізуючи наведені правові норми, колегія суддів вважає, що колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачами по справі не доведено, що здійснене будівництво прибудови порушує права Одеської міської ради та Інспекції ДАБК в Одеській області чи інших осіб, отже вимоги про знесення до їх законного власника і тим самим позбавлення його права на будівлю не забезпечує "справедливу рівновагу" між інтересами суспільства та інтересами власника приміщення №6 й порушує його право на мирне володіння майном, а також є порушенням дотримання справедливої рівноваги між інтересами сторін у справі і в наслідок порушенням положень ч. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції та ст. 1 ЦПК України.

Отже законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалити нове рішення про задоволення позову немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги Одеської міської ради та заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області відхилити, рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік