Справа № 405/4996/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2015 року Ленінський районний суд м. Кіровограда в складі:

головуючого: Циганаш І.А.

при секретарі: Лисоконь А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 місцевої прокуратури в інтересах держави до ОСОБА_1 міської ради, ОСОБА_2 про визнання недійсними пунктів 10-12 рішення ОСОБА_1 міської ради № 2469 від 03 вересня 2009 року « Про передачу громадянам земельних ділянок у власність по вул. Чорноморській», визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 790222 від 18 жовтня 2010 року та серії ЯИ № 790223 від 18 жовтня 2010 року, зареєстрованих в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 85 та № 86, зобовязання повернення земельних ділянок, -

ВСТАНОВИВ:

08 липня 2015 року прокурор м. Кіровограда в інтересах держави звернувся до суду з вищевказаним позовом, обґрунтувавши його тим, що рішенням ОСОБА_1 міської ради від 16.09.2008 року № 1302 «Про надання згоди на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок по вул. Чорноморській» надано згоду на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянам міста Кіровограда у власність по вул. Чорноморській для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) та для ведення садівництва за рахунок земель житлової та громадської забудови, що перебувають у запасі згідно до додатку.

Як видно з додатку до вказаного рішення ОСОБА_2 надано згоду на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 1000,0 кв.м. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та 1200,0 кв.м. для ведення садівництва в районі вулиці Чорноморської в м. Кіровограді.

Пунктом 10 рішення ОСОБА_1 міської ради від 03.09.2009 року № 2469 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність по вул. Чорноморській» затверджено ОСОБА_2 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2200,00 кв.м. по вул. Чорноморській для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) і для ведення садівництва та акт визначення розміру збитків для відшкодування власникам землі та землекористувачам, повязаних з вилученням земельної ділянки. Пунктами 11, 12 зазначеного рішення передано ОСОБА_2 у власність земельні ділянки по вул. Чорноморській площею 1000,00 кв.м. (землі одно- та двоповерхової житлової забудови) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за рахунок земель житлової та громадської забудови та площею 1200,00 кв.м. (рілля) для ведення садівництва за рахунок земель сільськогосподарського призначення, що перебувають у запасі.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 отримала державні акти на право власності на земельні ділянки: серії ЯИ № 790222 від 18.10.2010 року щодо земельної ділянки площею 1000,0 кв.м. для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); серії ЯИ № 790223 від 18.10.2010 року щодо земельної ділянки площею 1200,0 кв.м. для ведення садівництва.

Пункти 10-12 рішення ОСОБА_1 міської ради від 03.09.2009 року № 2469 є незаконними та підлягають скасуванню з наступних підстав.

Управлінням містобудування та архітектури ОСОБА_1 міської ради 12.08.2009 року видано висновок № 3615 по проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок по вул. Чорноморській в м. Кіровограді. Так, проект землеустрою погоджено за умови внесення змін до містобудівної документації (генерального плану м. Кіровограда). Враховуючи, що вимоги висновку не виконані, висновок вважається не чинним.

Крім того, Генеральним планом м. Кіровограда, що затверджений рішенням ОСОБА_1 міської ради від 12.09.2000 року № 627, землі в районі вулиці Чорноморської в м. Кіровограді, в тому числі спірні земельні ділянки, віднесено до території зелених насаджень загального користування, про що свідчить інформація ОСОБА_1 міської ради від 05.09.2014 та відповідне викопіювання з генерального плану м. Кіровограда.

Так, ч. 4 ст. 83 Земельного кодексу України передбачено, що до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Зміни до містобудівної документації (генерального плану м. Кіровограда) стосовно вищезазначених земельних територій не вносились. Будь-яких рішень про зміни функціонального призначення спірної земельної ділянки, зміни цільового призначення земельної ділянки ОСОБА_1 міською радою не приймалось.

Таким чином, земельні ділянки в районі вул. Чорноморської в м. Кіровограді, що передані у власність ОСОБА_2, відносяться до земель загального користування населеного пункту, а тому не можуть бути передані у приватну власність.

Самостійною підставою для визнання недійсними спірних пунктів рішення є наступне.

Відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про основи містобудування» містобудівна документація затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюється планування, забудова та інше використання територій. Містобудівна документація є основою для, зокрема, вирішення питань вибору, вилучення (викупу), надання у власність чи користування земель для містобудівних потреб.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про основи містобудування» визначення територій і вибір земель для містобудівних потреб здійснюється на підставі затвердженої містобудівної документації з урахуванням планів земельно-господарського устрою.

За частиною 4 статті 3 Закону України «Про планування і забудову територій» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) врегульовано, що рішення органів місцевого самоврядування з питань забудови та іншого використання територій, вибору, вилучення (викупу) і надання земельних ділянок для містобудівних потреб приймаються в межах, визначених законом, відповідно до містобудівної документації за погодженням з спеціально уповноваженим органом з питань містобудування та архітектури.

За статтями 38, 39 Земельного кодексу України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших обєктів загального користування. Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням державних стандартів і норм, регіональних і місцевих правил забудови.

Враховуючи, що землі зелених насаджень загального користування згідно містобудівної документації (генерального плану м. Кіровограда) не призначені для будівництва на них будівель і споруд, їх передача для потреб містобудування, а так само для ведення садівництва, суперечить вищезазначеним нормам чинного законодавства. Вказане є підставою для визнання недійсними спірних пунктів рішення ОСОБА_1 міської ради.

За ст. 21 Земельного кодексу України порушення порядку встановлення цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.

Внаслідок невідповідності зазначеного рішення ОСОБА_1 міської ради вищевказаним вимогам чинного законодавства порушено визначений ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» принцип законності місцевого самоврядування.

Статтею 19 Конституції України встановлено обов'язок органів місцевого самоврядування діяти тільки на підставах, у межах повноважень і способів, які передбачені Конституцією України.

Згідно з ч. 1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Відповідно до ч. 10 цієї статті акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Статтею 21 Цивільного кодексу України встановлено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно вимог статті 116 Земельного кодексу України набуття громадянами права власності на земельні ділянки із земель комунальної власності здійснюється на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Тобто, наявність рішення відповідного органу про передачу земельної ділянки у власність визначається в якості обов'язкової передумови подальшого отримання особою державного акту на земельну ділянку.

Державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право (ч. 1 ст. 126 Земельного кодексу України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів АРК, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій.

У спорах, повязаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування.

Згідно зі ст. 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Збитки, завдані власникам земельних ділянок внаслідок видання зазначених актів, підлягають відшкодуванню в повному обсязі органом, який видав акт.

Таким чином, за змістом ст.ст. 152, 155 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), визнання недійсним рішення органу державної влади або органу місцевого самоврядування, яким земельну ділянку передано у власність, має наслідком визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.

Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯИ № 790222 та № 790223 видано на підставі рішення органу місцевого самоврядування, яке визнається недійсним, і яке, відповідно, не створює юридичних наслідків, державні акти, видані на підставі цього рішення, також є недійсними та підлягають скасуванню.

Згідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Набувач зобовязаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі (ч. 1 ст. 1213 ЦК України).

З огляду на недійсність державних актів на право власності на земельні ділянки серії ЯИ № 790222 та № 790223, наявні підстави для повернення ОСОБА_1 міській раді земельних ділянок з кадастровими номерами :45:372:0015 та :45:372:0016. Нормативна грошова оцінка зазначених земельних ділянок згідно інформації Управління Держземагентства у ОСОБА_1 районі Кіровоградської області складає 177964,95 грн. та 1619,32 грн. відповідно.

Відповідно до ст.121 Конституції України на прокуратуру покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

Згідно зі ст.36-1 Закону України «Про прокуратуру» підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.

Статтею 14 Конституції України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Враховуючи особливу суспільну значущість земель, незаконна передача у власність спірних земельних ділянок, свідчить про порушення інтересів держави у сфері використання та охорони земель, ефективного використання земельних ресурсів.

Враховуючи, що на сьогоднішній день спірні земельні ділянки знаходяться в рекреаційній зоні активного відпочину згідно Плану зонування території м. Кіровограда, використання їх для будівництва будівель і споруд, а також для ведення садівництва, порушує ландшафт території, призводить до скорочення озеленених територій в межах міста та територій, на яких можливий активний відпочинок мешканців міста.

Зазначене відповідно до п. 2 ст. 121 Конституції України, ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» є підставою для захисту інтересів держави органами прокуратури шляхом предявлення цього позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» здійснення державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності покладено на центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Таким центральним органом виконавчої влади відповідно до Указу Президента України від 13.04.2011 № 459/2011 «Про Державну інспекцію сільського господарства України» є Держсільгоспінспекція України.

Разом з тим, ст.ст. 6, 9, 10 зазначеного Закону, якими передбачено повноваження згаданого органу, визначено способи здійснення державного контролю за використанням та охороною земель, а також встановлено повноваження державних інспекторів у сфері державного контролю за використання та охороною земель, не передбачено повноважень щодо звернення центрального органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, до суду про визнання незаконними (недійсними) рішень органів державної влади та місцевого самоврядування щодо розпорядження землею, а також визнання недійсними правочинів щодо передачі у користування земельних ділянок державної та комунальної власності.

Не передбачено таких повноважень і Положенням про Державну інспекцію сільського господарства в Кіровоградській області, затвердженого наказом Державної інспекції сільського господарства України від 28.02.2012 № 99, яка є територіальним органом Державної інспекції сільського господарства України.

Відповідно до ч. 2 ст. 45 Цивільного процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Зважаючи на викладене та враховуючи, що чинним законодавством визначено орган, уповноважений державою здійснювати функції контролю за використанням та охороною земель, однак у вказаного державного органу відсутні повноваження щодо звернення до суду, прокурор наділений правом предявити позов в інтересах держави як позивач.

Зважаючи, що про порушення вимог законодавства у звязку з прийняттям ОСОБА_1 міською радою спірного пункту рішення, прокуратура м. Кіровограда дізналася лише у 2014 році при проведені перевірки в порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів в діяльності ОСОБА_1 міської ради, строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України, не вважається пропущеним.

В судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, уточнив, зазначив, що під час судового розгляду встановлено додаткові обставини, що свідчать про незаконність пунктів 10-12 рішення ОСОБА_1 міської ради від 03.09.2009 року № 2469. Згідно ч.9 ст.118 ЗК України ( в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідного органу місцевого самоврядування.

Натомість, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в районі вул. Чорноморської в м. Кіровограді у власність ОСОБА_2 не відповідає вимогам ч. 9 ст.118 Земельного кодексу України.

Так, висновок Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Кіровоградській області від 03.08.2009 року № 2239-07/06 відкликаний Держуправлінням 25.09.2009 року, отже такий висновок відсутній.

Зважаючи на викладене, відсутні достатні правові підстави для передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_2, що є додатковими підставами для визнання недійсними пунктів 10-12 рішення ОСОБА_1 міської ради від 03.09.2009 року № 2469.

Окрім того, зазначив, що прокурором не пропущено строк звернення з позовом до суду з тих підстав, що за результатами опрацювання даних публічної кадастрової карти України з метою проведення перевірки в порядку нагляду за додержанням та застосуванням земельного законодавства ОСОБА_1 міською радою відповідно до вимог ст.21 Закону України «Про прокуратуру» прокурором міста винесено постанову про проведення перевірки в порядку нагляду за додержанням та застосуванням законів від 02 вересня 2014 року. В подальшому, під час проведення перевірки виявлено порушення вимог земельного законодавства при передачі ОСОБА_1 міською радою у власність земельних ділянок з кадастровими номерами :45:372:0009-:45:373:0032, до складу яких входять і земельні ділянки, що є предметом спору, що і стало підставою для предявлення прокурором зазначеного позову. Тим самим, прокурор міста Кіровограда про порушення законності при передачі спірних земельних ділянок у власність, що слугували підставою для предявлення позову, дізнався лише у 2014 році при проведенні зазначеної вище перевірки в порядку прокурорського нагляду за додержанням та застосуванням законів у ОСОБА_1 міській раді. До проведення перевірки та винесення постанови про її проведення, тобто до 02 вересня 2014 року, прокурору не було та не могло бути відомо про порушення закону при прийнятті рішення ОСОБА_1 міською радою за №2469 від 03.09.2009 року, так як із самого змісту рішення, без проведення відповідних перевірочних дій, не можливо зробити висновок про порушення, допущені органом місцевого самоврядування при прийнятті рішення.

Представник відповідача ОСОБА_1 міської ради в судовому засіданні просив в задоволенні позовних вимог позивача відмовити, зазначив, що рішенням ОСОБА_1 міської ради від 16.09.2008 року № 1302 «Про надання згоди на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок по вул. Чорноморській» надано згоду на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянам міста Кіровограда у власність по вул. Чорноморській для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) та для ведення садівництва за рахунок земель житлової та громадської забудови, що перебувають у запасі згідно до додатку.

Як видно з додатку до вказаного рішення ОСОБА_2 надано згоду на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 1000,0 кв.м. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та 1200,0 кв.м. для ведення садівництва в районі вулиці Чорноморської в м. Кіровограді.

Пунктом 10 рішення ОСОБА_1 міської ради від 03.09.2009 року № 2469 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність по вул. Чорноморській» затверджено ОСОБА_2 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2200,00 кв.м. по вул. Чорноморській для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) і для ведення садівництва та акт визначення розміру збитків для відшкодування власникам землі та землекористувачам, повязаних з вилученням земельної ділянки. Пунктами 11, 12 зазначеного рішення передано ОСОБА_2 у власність земельні ділянки по вул. Чорноморській площею 1000,00 кв.м. (землі одно- та двоповерхової житлової забудови) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за рахунок земель житлової та громадської забудови та площею 1200,00 кв.м. (рілля) для ведення садівництва за рахунок земель сільськогосподарського призначення, що перебувають у запасі.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 отримала державні акти на право власності на земельні ділянки: серії ЯИ № 790222 від 18.10.2010 року щодо земельної ділянки площею 1000,0 кв.м. для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), серії ЯИ № 790223 від 18.10.2010 року щодо земельної ділянки площею 1200,0 кв.м. для ведення садівництва.

Вказане рішення ОСОБА_1 міської ради не суперечить вимогам чинного законодавства. Спірним рішенням земельні ділянки по вул. Чорноморській в м. Кіровограді відведені для будівництва та обслуговування житлового будинку та ведення садівництва. На момент прийняття спірного рішення проект землеустрою містив позитивний висновок виконавчого органу міської ради у сфері містобудування та архітектури. В свою чергу ОСОБА_1 міською радою не приймалось рішення та не затверджувався проект землеустрою з організації та встановлення меж території рекреаційного призначення по вул. Чорноморській, тому земельні ділянки не є територією загального користування (рекреаційного призначення).

Звертають увагу суду на ту обставину, що оскаржуване рішення ОСОБА_1 міської ради носить ненормативний характер, є актом одноразового застосування, вичерпує свою дію фактом його виконання, а тому не може бути скасоване як таке, що втратило чинність.

Подаючи позов в даній справі прокурор порушив строки позовної давності, а в позовній заяві відсутні пояснення цього і до позову не надано клопотання про їх поновлення. Участь прокурора в роботі сесій передбачена регламентом ОСОБА_1 міської ради. Перед кожним пленарним засіданням в прокуратуру міста подається проект порядку денного з зазначенням питань, винесених на розгляд депутатів та проекти всіх рішень, які мають бути розглянуті. Таким чином можна дійти до висновку, що про прийняття вищевказаного рішення позивач дізнався 03.09.2009 року та мав можливість скористатись своїм правом на його оскарження шляхом подачі позовної заяви до суду. Керуючись листом ВССУ від 16.0.2013 року «Про окремі питання застосування строків позовної давності» просить застосувати строки позовної давності.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася, належним чином повідомлена про розгляд справи, причини неявки в судове засідання не повідомила.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із земельних відносин.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 121 Конституції України на прокуратуру покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

Згідно зі ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.

Статтями 13, 19 Конституції України визначено, що земля є обєктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядуванняв межах, визначених цією Конституцією. Органи державної влади та органи самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами виключно відповідно до Закону.

Відповідно до п. б). ч.1 ст.12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Згідно ст. 19 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

В статті 35 Земельного кодексу України зазначено, що громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва.

Статтею 40 ЗК України визначено, що громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарськіх будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом.

Згідно ст. 81 Земельного Кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі: б) безоплатної передачі із земель державної або комунальної власності.

У відповідності до ч. 1, ч.2, 3 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється, зокрема, шляхом передачі земельних ділянок у власність. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться також у разі: в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Стаття 118 ЗК України встановлює порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Згідно ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

У відповідності до ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч.1 ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Частиною 1 статті 173 ЗК України визначено, що межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій.

У відповідності до ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно ч.1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною 1 ст. 393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Відповідно до приписів ст. 121 Конституції України, ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру», ч.2 ст.45 ЦПК України на прокуратуру покладено обов'язок представництва інтересів громадянина та держави в суді. Виконуючи його прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Як роз'яснив Конституційний Суд України в рішенні N 3-рп/99 від 8 квітня 1999 року, поняття «інтереси держави» є оціночним. Прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, і обґрунтовує в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Державні інтереси закріплюються, як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо.

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді.

З огляду на зазначене, судом відзначається, що прокурор, звертаючись до суду з позовом в інтересах держави послався на ст. 14 Конституції України, відповідні положення Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» та зазначав, що інтереси держави полягають у забезпеченні додержання органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України на забезпечення якого держава здійснює контроль за використанням та охороною всіх земель в межах території України. Прокурор також зазначив, що оспорювані рішення ОСОБА_1 міської ради про передачу земельних ділянок у власність фізичній особі ОСОБА_2 прийняті з порушенням норм ЗК України. Виявлене прокурором порушення інтересів держави у сфері здійснення контролю за охороною і використання земель потребує захисту, в тому числі і шляхом пред'явлення прокурором позову в інтересах держави.

Крім того, прокурор також зазначив у позовній заяві орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції контролю за використання земель всіх категорій - Державна інспекція сільського господарства України. У зв'язку з тим, що вказаний орган не має повноважень на звернення до суду, прокурор, відповідно до ч. 2 ст. 45 ЦПК України, зазначив про це у позовній заяві та набув статусу позивача.

З огляду на зазначене, суд вважає, що прокурор не обґрунтував наявність інтересу держави у спірних правовідносинах та необхідність їх захисту.

Земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об'єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї) (ст. 3 ЗК України).

Згідно наказу № 83ш від 23 вересня 2015 року виключено штатні розписи прокуратури м. Кіровограда, включені штатні розписи ОСОБА_1 місцевої прокуратури.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням ОСОБА_1 міської ради від 16.09.2008 року № 1302 «Про надання згоди на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок по вул. Чорноморській» надано згоду на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянам міста Кіровограда у власність по вул. Чорноморській для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) та для ведення садівництва за рахунок земель житлової та громадської забудови, що перебувають у запасі згідно до додатку.

Як видно з додатку до вказаного рішення ОСОБА_2 надано згоду на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 1000,0 кв.м. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та 1200,0 кв.м. для ведення садівництва в районі вулиці Чорноморської в м. Кіровограді.

Пунктом 10 рішення ОСОБА_1 міської ради від 03.09.2009 року № 2469 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність по вул. Чорноморській» затверджено ОСОБА_2 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2200,00 кв.м. по вул. Чорноморській для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) і для ведення садівництва та акт визначення розміру збитків для відшкодування власникам землі та землекористувачам, повязаних з вилученням земельної ділянки. Пунктами 11, 12 зазначеного рішення передано ОСОБА_2 у власність земельні ділянки по вул. Чорноморській площею 1000,00 кв.м. (землі одно - та двоповерхової житлової забудови) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за рахунок земель житлової та громадської забудови та площею 1200,00 кв.м. (рілля) для ведення садівництва за рахунок земель сільськогосподарського призначення, що перебувають у запасі.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 отримала державні акти на право власності на земельні ділянки: серії ЯИ № 790222 від 18.10.2010 року щодо земельної ділянки площею 1000,0 кв.м. для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); серії ЯИ № 790223 від 18.10.2010 року щодо земельної ділянки площею 1200,0 кв.м. для ведення садівництва.

Судом також встановлено, що управлінням містобудування та архітектури ОСОБА_1 міської ради за вих. № 3685 від 12 серпня 2009 року надано висновок по проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок по вул.Чорноморській, за яким управлінням містобудування та архітектури розглянуто заяву щодо відведення земельних ділянок по вул.Чорноморській, які надаються громадянам міста для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки 12 ділянок) та ведення садівництва, при цьому, вивчивши проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок та відповідно до містобудівної документації Управління погоджує даний проект відведення та не заперечує проти відведення земельних ділянок громадянам міста (12 осіб) площею по 0,22га кожна для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) та ведення садівництва за умови надання ОСОБА_1 міською радою даної земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України (внесення змін до містобудівної документації, а саме: до генерального плану м. Кіровограда).

За інформацією заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ОСОБА_1 міської ради ОСОБА_3 від 05 вересня 2014 року №5957/22-05-24 відповідно до Генерального плану м. Кіровограда, затвердженого рішенням ОСОБА_1 міської ради від 12.09.2000 року №627, земельні ділянки, які передані у власність громадянам на підставі рішення ОСОБА_1 міської ради від 03.09.2009 року № 2469, відносяться до території зелених насаджень загального користування.

Також повідомлено, що будь-які зміни до містобудівної документації стосовно зазначених територій, а також довідки про присвоєння адресних номерів по вул. Чорноморській не вносилися та не подавалися.

Зазначене підтверджується також відповідним викопіюванням з Генерального плану м. Кіровограда.

Стаття 83 ЗК України визначає право власності на землю територіальних громад, при цьому частиною 4 зазначеної статті передбачено, що до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Судом встановлено, що Генеральним планом м. Кіровограда, який затверджений рішенням ОСОБА_1 міської ради від 12.09.2000 року № 627 спірні земельні ділянки по вул.Чорноморській в м. Кіровограді віднесено до території зелених насаджень загального користування. Дана обставина підтверджується листом Управління містобудування та архітектури ОСОБА_1 міської ради № 5957/22-05-24 від 05.09.2015 року.

Обгрунтовуючи необхідність задоволення своїх позовних вимог позивач вказує про те, що за ст.83 ЗК України земельні ділянки загального користування не можуть передаватись у власність фізичних та юридичних осіб.

Окрім цього, позивач зазначає про те, що на сьогоднішній день, згідно Плану зонування території міста Кіровограда (затверджений рішенням ОСОБА_1 міської ради від 17.09.2013 року № 2456) спірні земельні ділянки знаходяться в рекреаційних зонах активного відпочинку.

Враховуючи вищевказані обставини на думку позивача, оскаржене рішення та державні акти на право власності на земельні ділянки не відповідають вимогам чинного законодавства України, а тому є таким, по підлягають скасуванню.

Відповідно до Правил утримання зелених насаджень у населених пунктах України, затверджених Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України 10.04.2006 року за № 105, зелені насадження це деревна, чагарникова, квіткова та травяна рослинність природного і штучного походження на визначеній території населеного пункту.

Зелені насадження поділяються на насадження загального, обмеженого та спеціального користування.

Зелені насадження загального користування це - зелені насадження, які розташовані на території загальноміських і районних парків, спеціалізованих парків, парків культури та відпочинку, на територіях зоопарків та ботанічних садів, міських садів і садів житлових районів, міжквартальних або при групі житлових будинків, скверів, бульварів, насадження на схилах, набережних, лісопарків, лугопарків, гідропарків і інших, які мають вільний доступ для відпочинку.

Зелені насадження обмеженого користування це насадження на територіях громадських і житлових будинків, шкіл, дитячих установ, вищих та середніх спеціальних навчальних закладів, профтехучилищ, закладів охорони здоровя, промислових підприємств і складських зон, санаторіїв, культурно-освітніх і спортивно-оздоровчих установ та інші.

Зелені насадження спеціального призначення це насадження на транспортних магістралей і вулиць, на ділянках санітарно-захисних зон довкола промислових підприємств, виставок, кладовищ і крематоріїв, ліній електропередач високої напруги, лісомеліоративні, водоохоронні, вітрозахисні, протиерозійні, насадження розсадників, квітникарських господарств, пришляхові насадження в межах населених пунктів.

Згідно зі ст.ст. 50,51 ЗК України землями рекреаційного призначення є землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів.

До земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екоголічних стежок, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, обєктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних обєктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших обєктів стаціонарної рекреації.

Відповідно до змісту ст.47 ЗУ «Про землеустрій», Постанови КМУ від 25.08.2004 року № 1094 «Про затвердження Порядку розроблення проектів землеустрою з організації та встановлення меж території природно-заповідного фонду, іншого природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення», межі території, місце розташування і розміри земельних ділянок, власники таких земельних ділянок та землекористувачі, у тому числі орендарі, а також встановлення режиму використання та охорони територій рекреаційного призначення встановлюються проектами землеустрою з організації та встановлення меж території рекреаційного призначення за рішеннями відповідних сільських, селищних, міських рад.

В свою чергу ОСОБА_1 міською радою не приймалось рішення та не затверджувався проект землеустрою з організації та встановлення меж території рекреаційного призначення по вул. Чорноморській, тому земельні ділянки не є територією загального користування (рекреаційного призначення).

Положеннями статті 1 Закону України «Про планування і забудову території» визначено, що генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, яка визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту. Детальний план території - містобудівна документація, що визначає зонування територій, розташування червоних ліній, інших ліній регулювання забудови, зон, у яких встановлюються планувальні обмеження, розміщення та функціональне призначення об'єктів містобудування, види забудови для окремих районів, мікрорайонів, кварталів та районів реконструкції існуючої забудови населених пунктів.

Частиною 1 статті 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що Генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

Прийняття оскаржуваного рішення, видача державних актів на право власності на земельні ділянки та передача ОСОБА_2 земельних ділянок у власність по вул. Чорноморській здійснювалось в 2009-2010 роках.

План зонування території міста Кіровограда, який затверджений рішенням ОСОБА_1 міської ради № 2456 та на який посилається позивач був затверджений 17.09.2013 року.

Посилання прокурора міста Кіровограда в позові на норми законів України «Про основи містобудування» та «Про планування і забудову територій» не доводять і не спростовують положень, які містяться в рішеннях ОСОБА_1 міської ради щодо віднесення земельної ділянки до певної категорії земель.

Виходячи із змісту ст.ст. 12, 14 ЗУ «Про планування і забудову територій» межі земель загального користування населеного пункту встановлюється планом червоних ліній, який є складовою частиною генерального плану населеного пункту, або може бути окремою містобудівною документацією.

На час прийняття ОСОБА_1 міською радою оспорюваних рішень, рішення щодо розроблення та затвердження детального плану територій м. Кіровограда ОСОБА_1 міською радою не приймалися, що підтверджується зокрема, затвердженням Плану зонування території 17.09.2013 року згідно рішення № 2456.

Порядок розроблення та затвердження детального плану визначаються, зокрема статтею 19 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Питання розмежування територій зелених насаджень загального користування регулюється детальним планом території ( який на даний час не розроблений) та Планом зонування території м. Кіровограда, затвердженого рішенням ОСОБА_1 міської ради № 2456 від 17.09.2013 року, який не був затверджений на час прийняття радою оспорюваних рішень.

Відповідно до статті 20 ЗК України (чинної на момент прийняття спірного рішення) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

У разі прийняття рішення про розроблення проекту землеустрою його замовлеником є фізична або юридична особа, на користь якої прийнято рішення.

Таким чином, у звязку з не прийняттям Детального плану території та не визначенням червоних ліній ( які є підставою для розмежування земель загального користування), а також, враховуючи, що територія вул. Чорноморська в м. Кіровограді не визначена як зелені насадження загального користування, очевидним є висновок, що рішення ОСОБА_1 міської ради № 2469 від 03.09.2009 року, а відтак і рішення від 16.09.2008 року № 1302 приймались відповідно до вимог чинного законодавства.

Так, дійсно висновок Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Кіровоградській області від 03.08.2009 року № 2239-07/06 відкликаний Держуправлінням 25.09.2009 року, але це було після прийняття ОСОБА_1 міською радою рішення «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність по вул. Чорноморській» від 03.09.2009 року за № 2469.

Згідно вимог абзацу першого пункту 12 Розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзацах другому та четвертому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради з урахуванням вимог абзацу третього цього пункту, а за межами населених пунктів відповідні органи виконавчої влади.

У відповідності до рішення ОСОБА_1 міської ради від 28 жовтня 2015 року № 4725 «Про внесення змін до Плану зонування території міста Кіровограда, затвердженого рішенням ОСОБА_1 міської ради від 17 вересня 2013 року № 2456» внесено зміни до Плану зонування території міста Кіровограда, затвердженого рішенням ОСОБА_1 міської ради від 17 вересня 2013 року № 2456, а саме земельні ділянки в районі вул Чорноморської, визначені як рекреаційна зона активного відпочинку, віднести до зони садибної житлової забудови ( ситуаційна схема додається).

Відповідно до Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та Технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж та складення державних актів власності на земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд для ведення садівництва в межах міста Кіровограда по вул. Чорноморській на території ОСОБА_1 міської ради, яка виготовлена КП «ОСОБА_1 земельно-кадастровий центр» на підставі рішення ОСОБА_1 міської ради від 16.09.2008 року за № 1302 «Про надання згоди на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок по вул. Чорноморській» та який затверджено пунктом 10 рішення ОСОБА_1 міської ради від 03.09.2009 року № 2469 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність по вул. Чорноморській» земельні ділянки загальною площею 2200 кв.м. передаються громадянам для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та ведення садівництва за рахунок земель житлової та громадської забудови та сільськогосподарського призначення, що перебувають у запасі.

Відповідно до Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (ст.1 Протоколу1) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За змістом ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини у справі Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року самі по собі допущені органами влади порушення при передачі майна у власність особи не можуть бути безумовною підставою для повернення цього майна державі, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого набувача майна.

Із змісту положень ст.ст.1,3 ЦПК України, ст.ст.15,16 ЦК України вбачається, що право на судовий захист пов»язане виключно з порушенням суб»єктивного права позивача.

Відповідно до правового висновку, який міститься в постанові від 11.11.2014 року колегії суддів Верховного Суду України за участю колегії суддів Судової палати в адміністративних справах, Судової палати у господарських справах, Судової палати у цивільних справах у справі № 21-405а14 Конституційний суд України в п.5 мотивувальної частини рішення від 16.04.2009 року № 7-рп/2009 визначив, що органи місцевого самоврядування вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти.

До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремих субєктів чи юридичних осіб, застосовуються одноразово і після реалізації, вичерпують свою дію фактом їх виконання. У звязку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку.

Прийняття міською радою рішення, зокрема, передачу у власність земельних ділянок є ненормативним актом органу місцевого самоврядування який вичерпав свою дію внаслідок його виконання. Скасування такого акту не породжує наслідків для власника земельної ділянки, оскільки захист порушеного права має вирішуватися за нормами цивільного законодавства.

Таким чином Верховний Суд України дійшов правового висновку, що у разі прийняття органом місцевого самоврядування (як субєктом владних повноважень) ненормативного акта, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпав свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникли правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, позов не може бути задоволений, оскільки у таких осіб виникло право власності і це право ґрунтується на правоустановчому документі.

Відповідачем представником ОСОБА_1 міської ради в письмових запереченнях на позов прокурора з посиланням на ст.257 ЦК України зазначено про пропуск прокурором строку позовної давності при зверненні з позовом до суду та відсутнє клопотання про його поновлення.

При цьому, з наданих прокурором матеріалів, судом встановлено, що 02 вересня 2014 року в.о. прокурора м. Кіровограда ОСОБА_4 з урахуванням даних публічної кадастрової карти України, за якими в Державному земельному кадастрі України зареєстровано право приватної власності на 24 земельні ділянки, площами 0,1га кожна, з кадастровими номерами :45:372:0009-:45:372:0032, що розташовані в межах м. Кіровограда на території зелених насаджень та в безпосередній близькості до річки ОСОБА_5, та інформації ОСОБА_1 міської ради, винесена постанова про проведення перевірки у порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів, якою вирішено провести перевірку в порядку нагляді за додержанням та застосуванням законів в діяльності ОСОБА_1 місьої ради з питань додержання вимог земельного законодавства при передачі у власність земельних ділянок в межах м. Кіровограда.

Тим самим, прокурор міста Кіровограда вважає, що про порушення законності при передачі спірних земельних ділянок у власність, що слугували підставою для предявлення позову, дізнався лише у 2014 році при проведенні зазначеної вище перевірки в порядку прокурорського нагляду за додержанням та застосуванням законів у ОСОБА_1 міській раді.

До проведення перевірки та винесення постанови про її проведення, тобто до 02 вересня 2014 року, прокурору не було відомо про порушення закону при прийнятті рішення ОСОБА_1 міською радою за № 2469 від 03.09.2009 року, так як із самого змісту рішення, без проведення відповідної перевірки, не можливо зробити висновок про порушення, допущені органом місцевого самоврядування при прийнятті рішення.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20.12.2011 року виключено п.4 ч.1 ст.268 ЦК України, згідно якого позовна давність не поширюється на вимоги про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади АРК або іншого місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право.

Згідно з п.5 Прикінцевих та перехідних положень зазначеного Закону протягом 3-ох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з таким позовом.

У відповідності до п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», у спорах про захист прав власників земельних ділянок застосовується позовна давність тривалістю у три роки, якщо інше не передбачено законом.

Під час прийняття рішення ОСОБА_1 міської ради № 2469 від 03.09.2009 року «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність по вул. Чорноморській» на засіданні сесії міської ради був та приймав участь прокурор міста, що підтверджується витягом з протоколу № 65 чотирнадцятої сесії ОСОБА_1 міської ради п»ятого скликання від 03.09.2009 року.

Таким чином можна дійти до висновку, що про вищевказане рішення позивач дізнався 03.09.2009 року та з даного моменту мав можливість скористатись своїм правом оскарження даного рішення через суд.

Приймаючи до уваги, що трьохрічний строк на час звернення до суду вже минув, слід керуватися тим, що позовна давність до зазначених вимог повинна застосовуватися.

Приймаючи до уваги вищевикладене, та те, що надання земельних ділянок ОСОБА_2 відбувалося у повній відповідності до вимог ст.ст. 40, 118 ЗК України щодо безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами на підставі належним чином виготовленої та затвердженої технічної документації із землеустрою, обираючи такий спосіб захисту як визнання недійсним акту органу місцевого самоврядування (ст.21 ЦК України) прокурор не довів суперечність оспорюваного рішення та те, чим саме оспорюване рішення порушує інтереси держави, за захистом якого він звернувся до суду, суд вважає, що немає підстав для задоволення позовних вимог позивача, оскільки інтереси держави не були порушені.

У відповідності до ст. 154 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір слід компенсувати за рахунок коштів державного бюджету.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 60, 79, 88, 212-215, 218 ЦПК України , суд,-

ВИРІШИВ :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 місцевої прокуратури в інтересах держави до ОСОБА_1 міської ради, ОСОБА_2 про визнання недійсними пунктів 10-12 рішення ОСОБА_1 міської ради № 2469 від 03 вересня 2009 року « Про передачу громадянам земельних ділянок у власність по вул. Чорноморській», визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 790222 від 18 жовтня 2010 року та серії ЯИ № 790223 від 18 жовтня 2010 року, зареєстрованих в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 85 та № 86, зобовязання повернення земельних ділянок відмовити в повному обсязі.

Заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 07 жовтня 2015 року, скасувати.

Судовий збір компенсувати за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів після проголошення рішення через Ленінський районний суд м. Кіровограда до Апеляційного суду Кіровоградської області. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Ленінського районного

суду м. Кіровограда ОСОБА_5