Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№22-ц/778/3567/15Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Краснокутської О.М., Кухаря С.В.

за участі секретаря Бурак А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3

на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25 квітня 2014 року

на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 квітня 2015 року про відмову у виправленні описки в рішенні суду

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виплату грошової компенсації та зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила:

-стягнути солідарно з відповідачів на свою користь компенсацію за 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 у розмірі 75 000,0 грн.;

-припинити за нею, ОСОБА_4 право спільної часткової власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2;

-визнати за ОСОБА_2, ОСОБА_3 право спільної часткової власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що їй та відповідачам на праві спільної часткової власності по 1/3 частині кожному належить квартира АДРЕСА_3.

Квартира складається з двох кімнат площею 17,4 кв. м та площею 11,0 кв.м, загальною площею 45,81 кв.м.

В кімнаті площею 11,0 кв.м проживає відповідачка ОСОБА_3, а в кімнаті площею 17,4 кв.м проживає позивачка з відповідачем ОСОБА_2, її колишнім чоловіком.

Між сторонами склалися неприязнені стосунки, у звязку з чим позивачка вимушена більше часу проводити на вулиці, ніж у квартирі, щоб уникати сварок, зверталась до правоохоронних органів.

Спірна квартира не може бути поділена в натурі між співвласниками, не може бути визначений порядок користування, бо в ній лише дві кімнати, але три співвласника, які не є близькими родичами чи членами сім'ї, тобто вона є неподільною, у звязку з чим виділ в натурі частки позивачки є неможливим, тому вона має законне право на отримання грошової компенсації для придбання окремого житла.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулись до ОСОБА_4 і вищезазначеним зустрічним позовом, в якому також вказали на конфлікту ситуацію, яка виникла між сторонами, і просили:

-дозволити їм сплатити ОСОБА_4 компенсацію за 1/3 частину спірної квартири у розмірі 64 453,0 грн.;

-припинити за ОСОБА_4 право спільної часткової власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2;

-визнати за ОСОБА_2, ОСОБА_3 право спільної часткової власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25 квітня 2014 року (т.с. 1 а.с.111) позови задоволено.

Припинено за ОСОБА_4 право спільної часткової власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 залишок компенсаційної суми за 1/3 частину квартир № 52 у будинку №20 по вул. Костянтина Великого у м. Запоріжжі у розмірі 8 453,0 грн.

Визнано за ОСОБА_2, ОСОБА_3 право спільної часткової власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 із зазначеним рішенням суду першої інстанції погодилась, останнє в апеляційному порядку не оскаржувала.

У квітні 2015 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись до суду першої інстанції із заявою в порядку ст. 219 ЦПК України (т.с. 1 а.с. 199-203).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27.04.2015 року (т.с. 1 а.с. 218) у задоволенні заяви ОСОБА_3, ОСОБА_2 про виправлення помилки в рішенні суду відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеними рішенням та ухвалою суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при їх ухваленні та постановлені, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційні скарги (т.с. 1 а.с.239-241, (т.с. 2 а.с.1-3), в яких просили:

-рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, в якому визнати за ОСОБА_2, ОСОБА_3 право спільної часткової власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1, якими вони володіли раніше і залишились володіти зараз і визнати право спільної часткової власності на 1/3 частку АДРЕСА_4, яку вони купили у ОСОБА_4, що складає по 1/2 частки (1/2 частка квартири на ОСОБА_3 та 1/2 частка квартири на ОСОБА_2М.), тобто визнати право власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на всю квартиру АДРЕСА_1;

-ухвалу суду першої інстанції скасувати, постановити нову ухвалу, в якій виправити помилку в рішенні суду першої інстанції від 25.04.2014 року, в якій визнати за ОСОБА_2, ОСОБА_3 право спільної часткової власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1, якими вони володіли раніше і залишились володіти зараз і визнати право спільної часткової власності на 1/3 частку АДРЕСА_4, яку вони купили у ОСОБА_4, що складає по1/2 частки (1/2 частка квартири на ОСОБА_3 та 1/2 частка квартири на ОСОБА_2М.), тобто визнати право власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на всю квартиру АДРЕСА_1.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення та ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення ухвали без змін.

Відповідно до ст. 312 ч. 1 п. 1 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Встановлено, що суд першої інстанції:

-задовольняючи первісний та зустрічний позови сторін у цій справі у повному обсязі, керувався ст. ст. 10-11,212-215 ЦПК України, ст. ст. 316-317, 319, 358, 361, 364-365, 372 ЦК України та виходив із обґрунтованості та доказаності останніх;

-відмовляючи у виправленні описки у рішенні суду, керувався ст. 219 ЦПК України і виходив із відсутності останньої в рішенні суду та вважав, що фактично заявники просять змінити резолютивну частину рішення суду першої інстанції у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що квартира АДРЕСА_5 належить сторонам у цій справі - ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5 на праві спільної власності.

Між сторонами склалися неприязнені стосунки, спільне проживання сторін у квартирі неможливе. Спірна квартира не може бути поділена в натурі між співвласниками, не може бути визначений порядок користування, бо в ній лише дві кімнати, але три співвласника, які не є близькими родичами чи членами сімї, тобто вона є неподільною, але ОСОБА_4 бажає виділити свою частку у квартирі в натурі та має законне право на отримання грошової компенсації за свою 1/3 частку спірної квартири за рахунок ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з припиненням її права власності у цій квартирі на цю частку та з переведенням права власності на останню на ОСОБА_2 та ОСОБА_5

Обставини, визнані сторонами у справі, доказуванню не підлягають в силу вимог ст. 61 ч. 1 ЦПК України.

ОСОБА_4 просила у суді першої інстанції у своєму первісному позові у цій справі стягнути солідарно з відповідачів на її користь компенсацію за 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 у розмірі 75 000,00 грн.; припинити за нею - ОСОБА_4 право спільної часткової власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2; визнати за ОСОБА_2, ОСОБА_3 право спільної часткової власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у своєму зустрічному позові у цій справі, який неодноразово уточнювали, визнаючи наявність конфліктної ситуації, яка виникла між сторонами, остаточно (т.с. 1 а.с.63-62) також просили суд першої інстанції дозволити їм сплатити ОСОБА_4 компенсацію за 1/3 частину спірної квартири у розмірі 64 453 грн.; припинити за ОСОБА_4 право спільної часткової власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2; визнати за ними - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право спільної часткової власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1.

Крім того, у судовому засіданні у суді першої інстанції сторони погодились припинити за ОСОБА_4 право спільної часткової власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2; визнати за ОСОБА_2, ОСОБА_3 право спільної часткової власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1. Стосовно суми компенсації, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 сплатили ОСОБА_4 під час розгляду справи суму компенсації у розмірі 56 000,0 грн., залишок суми компенсації 8 453,0 грн., яку суд й стягнув з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 за оскаржуємим рішенням суду.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення суду у цій справі є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію, висловлену ними у цій справі та яку вони вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ст. 368 ч. 1 ЦК України).

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що квартира АДРЕСА_5 належить сторонам у цій справі ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності № 3312 від 26.07.2000 року (т.с. 1 а.с.4).

У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (ст. 370 ч. 2 ЦК України).

Таким чином, судом першої інстанції було правильно встановлено, що сторонам у цій справі - ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5 у разі виділу ідеальних часток останніх квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності по 1/3 частці кожному (свідоцтво про право власності № 3312 від 26.07.2000 року, т.с. 1 а.с.4).

Проте, предметом первісного та зустрічного позовів сторін у цій справі була не вся квартира АДРЕСА_1, а лише 1/3 її частина, що належить ОСОБА_4

Сторони у цій справі, у тому числі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 у своєму зустрічному позові у цій справі у суді першої інстанції не заявляли позовних вимог про визнання за ними права спільної часткової власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1, якими вони володіли раніше і залишились володіти зараз і визнати право спільної часткової власності на 1/3 частку АДРЕСА_4, яку вони купили у ОСОБА_4, що складає по1/2 частки (1/2 частка квартири на ОСОБА_3 та 1/2 частка квартири на ОСОБА_2М.), тобто визнати право власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на всю квартиру АДРЕСА_1, як вони зараз просять у своїх апеляційних скаргах на рішення та ухвалу суду першої інстанції у цій справі.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачами позовних вимог та на підставі доказів сторін.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

При вищевикладених обставинах, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

В силу вимог ст. 219 ЦПК України суд може з власної ініціативи або за заявою осіб, які беруть участь у справі, виправити допущені у судовому рішенні описки чи арифметичні помилки.

Проте, судом першої інстанції в оскаржуємій ухвалі було правильно зазначено, що описка у рішенні суду першої інстанції у цій справі відсутня, а заявники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у своїй заяві про виправлення помилки в рішенні суду фактично просять фактично змінити резолютивну частину рішення, виклавши її поза межами заявлених ними у цій справі та задоволених судом за рішенням суду першої інстанції позовних вимог сторін у цій справі.

За таких обставин, судова колегія також не вбачає передбачених законом підстав для скасування ухвали суду першої інстанції або ж її зміни.

Крім того, у разі відмови апелянтам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у задоволенні їх апеляційних скарг на рішення та ухвалу суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останні не мають права на компенсацію за рахунок ОСОБА_4 судових витрат у вигляді судового збору (т.с. 1 а.с. 221, т.с. 1 а.с.238), понесених ними при подачі цих скарг до апеляційного суду.

Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду вважає за доцільне розяснити ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що вони залишаються власниками решти вищезазначеної квартири на підставі іншого правовстановлюючого документа, а саме: свідоцтва власності № 3312 від 26.07.2000 року (т.с. 1 а.с.4).

У разі порушення, невизнання або оспорювання права власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на решту квартири будь-якою особою (фізичною або юридичною), ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вправі вирішувати це питання у позасудовому або судовому порядку окремо від цієї справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25 квітня 2014 року у цій справі залишити без змін.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 квітня 2015 року про відмову у виправленні описки в рішенні суду у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1ОСОБА_6ОСОБА_7