Справа № 1316/2100/11 Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А.
Провадження № 22-ц/783/403/15 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Курій Н.М.,

суддів: Мельничук О.Я., Ніткевича А.В.,

за секретаря Куцика І.Б.,

з участю представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 квітня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 квітня 2012 року у задоволенні вищезазначеного позову відмовлено.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_4 та ОСОБА_5

В апеляційній скарзі апелянти посилається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, на основі неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Апелянти зазначають, що 16 лютого 2011 року відповідно до п.2 ч. 1 ст. 248 ЦК України представництво відповідача за довіреністю було припинено, а тому він став незаконним володільцем автомобіля.

Апелянти просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апелянти стверджують, що копія протоколу №70, на який суд посилався в своєму рішенні, не відповідає вимогам чинного законодавства, не має ознак документу та не може бути використаний як доказ відсутності вини відповідача.

Апелянти зазначають, що на час звернення з позовною заявою (30.05.2011р.) ще не існувало ні протоколу №70, ні постанов Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України у Київській області від 09 грудня 2011 року та від 26 січня 2012 року про відмову в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_2

Апелянти стверджують, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що ОСОБА_2, який з 16 лютого 2011 року став незаконним володільцем автомобіля, безпідставно надав автомобіль для постановки на штрафмайданчик.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про день та час судового засідання (а.с.176,177), про причини неявки суд не повідомили та з клопотанням про відкладення розгляду справи не звертались, тому колегія суддів вважає за можливе розгляд справи відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України здійснювати без участі зазначених осіб.

Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи у апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, серії НОМЕР_4 ОСОБА_4 є власником автомобіля "Ford Escort 1.4l", 1995 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 (а.с. 5).

12 грудня 2006 року ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_5 представляти його інтереси в будь - яких установах, органах (в тому числі нотаріату), організаціях, незалежно від їх форми власності та підпорядкування з питань, які будуть стосуватися управління та розпорядження, (а при необхідності продажу, обміну, оренди) належним йому автомобілем марки "Ford Escort 1.4l", 1995 року випуску, двигун НОМЕР_3, кузов НОМЕР_2, легковий комбі - В, державний номерний знак НОМЕР_1, оформивши відповідно нотаріально посвідчену довіреність терміном на п'ять років (а.с. 6).

Як вбачається з довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 02 вересня2009 року, зареєстрованої в реєстрі за № 5373, ОСОБА_7 уповноважив ОСОБА_2 представляти його інтереси в будь - яких установах, органах (в тому числі нотаріату), організаціях, незалежно від їх форми власності та підпорядкування з питань, які будуть стосуватися управління та розпорядження, (а при необхідності продажу, обміну, оренди) належним йому автомобілем марки "Ford Escort 1.4l", 1995 року випуску, двигун НОМЕР_3, шасі (рама, кузов, коляска) НОМЕР_2, легковий комбі - В, державний номерний знак НОМЕР_1 (а.с. 7).

Відповідно до витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей № лютого 2011 року до єдиного реєстру довіреностей внесено реєстраційний запис про припинення дії довіреності від 02 вересня 2009 року (а.с. 10).

З відповіді, наданої на запит Апеляційного суду Львівської області від 03 лютого 2015 року Києво - Святошинським РВ ГУМВС України в Київській області, до якої були долучені належним чином завірені копії постанов ст. о/у СКР Києво - Святошинського РВ ГУМВС України в Київській області ст. лейтенанта міліції Бенедюка С.О. про відмову в порушенні кримінальної справи від 09 грудня 2011 року та від 26 січня 2012 року, а також протоколу огляду та затримання транспортного засобу №70 від 09 грудня 2011 року, вбачається, що 01 грудня 2011 року до Києво - Святошинського РВ ГУМВС України в Київській області надійшла заява громадянина ОСОБА_4, що проживає за адресою: АДРЕСА_1, з приводу незаконного утримування громадянином ОСОБА_2 належного ОСОБА_4 автомобіля марки "Ford Escort 1.4l", номерний знак НОМЕР_1. Під час проведення перевірки за вищевказаною заявою, належний гр. ОСОБА_4 автомобіль марки "Ford Escort 1.4l", номерний знак НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, 09 грудня 2011 року був добровільно наданий гр. ОСОБА_2 працівникам Києво - Святошинського РВ ГУМВС України в Київській області та поміщений останніми на штраф - майданчик Києво - Святошинського РВ ГУМВС України в Київській області (поміщення належного гр. ОСОБА_4 автомобіля марки "Ford Escort 1.4l", номерний знак НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, на штрафмайданчик було оформлено протоколом огляду та затримання транспортного засобу №70 від 09 грудня 2011 року).

За результатами перевірки зазначеної вище заяви гр. ОСОБА_4, ст. о/у СКР Києво - Святошинського РВ ГУМВС України в Київській області ст. лейтенантом міліції Бенедюком С.О. 09 грудня 2011 року було прийнято рішення про відмову в порушенні кримінальної справи відносно гр. ОСОБА_2 в зв'язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ст.ст. 298, 290 Кримінального кодексу України та про залишення належного гр. ОСОБА_4 автомобіля марки "Ford Escort 1.4l", номерний знак НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, на зберіганні в Києво - Святошинському РВ ГУМВС України в Київській області.

Аналогічне рішення було прийнято ст. о/у СКР Києво - Святошинського РВ ГУМВС України в Київській області ст. лейтенантом міліції Бенедюком С.О. 26 січня 2012 року за результатами перевірки заяви гр. ОСОБА_4, яка надійшла на адресу Києво - Святошинського РВ ГУМВС України в Київській області з Пустомитівського РВ ГУМВС України у Львівській області області.

На даний час належний гр. ОСОБА_4 автомобіль марки "Ford Escort 1.4l", номерний знак НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, знаходиться на штрафмайданчику Києво - Святошинського РВ ГУМВС України в Київській області (а.с. 180-184).

Отже, як вбачається з вищевказаного, на час розгляду справи в суді першої інстанції спірний автомобіль перебуває на зберіганні в Києво - Святошинському РВ ГУМВС України в Київській області, а не у володінні відповідача, про що було відомо позивачу ОСОБА_4, а тому підстав для задоволення позовних вимог в частині витребування майна - автомобіля марки "Ford Escort 1.4l", номерний знак НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2 у ОСОБА_2 немає.

Крім цього, посилання позивача на положення ст. 387 ЦК України є безпідставним, оскільки дана норма передбачає право власника витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач отримав в користування, з правом розпоряджатися, автомобіль марки "Ford Escort 1.4l", номерний знак НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 від 02 вересня 2009 року, зареєстрованої в реєстрі за № 5373, а тому не мало місце незаконне заволодіння автомобілем з боку відповідача.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Ураховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність представленими доказами позивачем ОСОБА_4 та третьою особою з самостійними вимогами - ОСОБА_5 перед судом факту перебування спірного автомобіля у незаконному володінні відповідача ОСОБА_2

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_4 про стягнення з відповідача 43 000 грн. на відшкодування матеріальної шкоди (а.с. 68) та вимоги третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_5 про стягнення в його користь 6 500 грн. (а.с. 72) також відповідає вимогам закону і ґрунтується на доказах наявних в матеріалах справи.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених кодексом.

Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

У відповідності до абз. 1 п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" №6 від 27 березня 1992 року, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК України шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Отже, як вбачається з вищевказаних положень чинного цивільного законодавства України, обов'язковою умовою відшкодування майнової шкоди, у тому числі в результаті бездіяльності заподіювача, є сукупність таких обов'язкових умов: а) наявність шкоди; б) протиправність дій заподіювача шкоди; в) причинний зв'язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою; г) вина в заподіянні шкоди.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

В матеріалах справи відсутні будь-які докази спричинення як позивачу, так і третій особі із самостійними вимогами матеріальної шкоди, їх обґрунтування, в тому числі і розміру та проявів такої шкоди.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність правових підстав для стягнення в користь позивача та третьої особи із самостійними вимогами матеріальної шкоди.

Окрім цього, в суді апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 21 червня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області 18 листопада 2013 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 та третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, предметом якого були аналогічні за змістом правовідносини, відмовлено.

У відповідності до положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного рішення, відтак, підстав для скасування рішення районного суду та задоволення вимог апелянтів колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, п.1 ч.1 ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 квітня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Курій Н.М.

Судді: Мельничук О.Я.

Ніткевич А.В.