Справа № 344/8376/13-ц
Провадження № 2/344/95/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2015 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої - судді: Домбровської Г.В.

при секретаріc/з: Устинській Н.С.,

з участю позивача за первісним позовом ОСОБА_2, представника позивача за первісним позовом ОСОБА_3, відповідача за первісним позовом ОСОБА_4, представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_5,позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4, представника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_5, відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_2, представника відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно, зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (надалі - «Позивач за первісним позовом») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_4 (надалі - «Відповідач за первісним позовом»), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати за ним право власності на спадкове майно: 3/4 квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1; 3/4 підвалу, зареєстрованого за квартирою АДРЕСА_5 в м. Івано-Франківську; гараж № НОМЕР_1 у гаражно-будівельному кооперативі № 22, розташований в м. Івано-Франківську по АДРЕСА_6; 3/4 гаражу № НОМЕР_2 у гаражно-будівельному кооперативі № 19, розташованому в м. Івано-Франківську по АДРЕСА_7; 3/4 земельної ділянки площею 630 кв.м. для ведення садівництва, що розташована в с. Черніїв Івано-Франківської області; 3/4 від суми депозитного вкладу, відкритого на ім'я ОСОБА_7 в Івано-Франківському відділенні № 4 Івано-Франківської філії ПАТ КБ «Приватбанк» 30.10.2006 року, Договір SAMDN 9382, рахунок № НОМЕР_3, поточна сума - 21267,00 грн.; 3/4 від суми депозитного вкладу, відкритого на ім'я ОСОБА_8, поточна сума вкладу - 16000,00 грн.; 1/2 частки автомобіля ВАЗ-21603, 1988 року випуску.

ОСОБА_4 (надалі - «Позивач за зустрічним позовом») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_2 (надалі - «Відповідач за зустрічним позовом»), в якому просила визнати за нею право власності на спадкове майно за заповітом: автомобіль ВАЗ-21603, 1988 року випуску; земельну ділянку площею 630 кв.м. для ведення садівництва, що розташована в с. Черніїв Івано-Франківської області; 1/2 двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1; грошові кошти в сумі 21267,00 грн., внесені на депозит ПАТ КБ «Приватбанк»; 1/2 частину грошових коштів, внесених на депозит ОСОБА_8 в розмірі 8000,00 грн.; 1/2 частину цегляного гаражу по АДРЕСА_6 в м. Івано-Франківськ; 1/2 частину металевого гаражу по АДРЕСА_7 м. Івано-Франківську.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених в уточненій позовній заяві.

Зокрема, як зазначив представник Позивача за первісним позовом, у зв'язку з відсутністю спадкоємців першої черги за законом, відсутністю заповіту та відмовою інших спадкоємців від спадщини, ОСОБА_2, як спадкоємець ОСОБА_8 другої черги за правом представлення, має право на отримання після смерті свого дядька у власність обов'язкової частки, яка належала йому відповідно до закону після смерті його дружини ОСОБА_7, а також всього майна, яке на час смерті належало ОСОБА_8 та було його особистою власністю та часткою у власності подружжя.

Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_4 в судовому засіданні проти вимог первісного позову частково заперечила, посилаючись на те, що вона, як племінниця померлої ОСОБА_7, на підставі складеного ОСОБА_7 заповіту, має право на все належне їй на час смерті майно, яке було її особистою власністю, а також часткою у власності подружжя.

Обгрунтовуючи вимоги зустрічного позову про визнання права власності, Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 посилалася на те, що на підставі заповіту ОСОБА_7, посвідченого нотаріусом 12 лютого 2009 року, спадкодавець призначила її, ОСОБА_4, своїм єдиним спадкоємцем усього належного їй майна, з чого би воно не складалось і де б воно не знаходилось.

Крім того, як зазначила ОСОБА_4 в судовому засіданні, вона з 2007 року і до смерті доглядала хворих ОСОБА_7 та її чоловіка ОСОБА_8, постійно мешкаючи з ними в квартирі АДРЕСА_2, а також за власні кошти здійснила їх поховання та понесла інші витрати, пов'язані з організацією та проведенням похоронів ОСОБА_7 та ОСОБА_8.

Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_2 в судовому засіданні проти вимог зустрічного позову ОСОБА_4 частково заперечив, посилаючись на те, що він, як єдиний спадкоємець померлого ОСОБА_8 (зважаючи на факт відмови інших спадкоємців від спадщини), має право на спадкування обов'язкової частки, яка належала ОСОБА_8, як непрацездатному чоловікові, який пережив свою дружину ОСОБА_7, а тому в частині вимог щодо належної йому обов'язкової частки просив відмовити в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4

Заслухавши пояснення Позивача за первісним позовом (Відповідача за зустрічним позовом), його представника, Відповідача за первісним позовом (Позивача за зустрічним позовом), її представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.

Згідно з Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 2 від 07 лютого 2014 року (а.с. 89) 27 липня 1968 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 було укладено шлюб, який було розірвано 16 липня 1980 року.

Відповідно до Свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_4 від 20 травня 1994 року (а.с.65) ОСОБА_8 та ОСОБА_7 20 травня 1994 року зареєстрували шлюб у відділі ЗАГС Івано-Франківського міськвиконкому.

Таким чином, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 двічі перебували в шлюбі: в період з 27 липня 1968 року по 16 липня 1980 року, та з 20 травня 1994 року і до смерті.

Відповідно до частини 1233 Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК України») заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (стаття 1234 ЦК України).

12 лютого 2009 року ОСОБА_7 склала Заповіт, який посвідчено приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Чумакевич Л.М. (а.с. 21), за змістом якого усе належне їй майно, з чого би воно не складалося і де б воно не знаходилося, а також усе те, на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до Свідоцтва про смерть серія НОМЕР_5 від 04 серпня 2009 року (а.с. 19) ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року у віці 66 років.

02 грудня 2009 року ОСОБА_4 звернулася до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Однак, як зазначила ОСОБА_4, Свідоцтво про право на спадщину за заповітом їй не було видано.

Згідно з Свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_6 від 01 грудня 2009 року (а.с.6) ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року у віці 65 років.

Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Докази на підтвердження факту наявності у померлого ОСОБА_8 спадкоємців першої черги спадкування за законом у матеріалах справи відсутні, і Судом таких спадкоємців не встановлено.

У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (стаття 1262 ЦК України).

Відповідно до Свідоцтва про народження (повторне) серія НОМЕР_7 від 25 грудня 2009 року (а.с.9) батьком Позивача за первісним позовом ОСОБА_2 є ОСОБА_11.

Як випливає зі Свідоцтва про народження НОМЕР_8 від 30 серпня 1973 року (а.с.11) та Запису акта про народження № 183 від 1956 року (а.с. 17) ОСОБА_8 (померлий спадкодавець) та ОСОБА_11 (батько Позивача за первісним позовом) є рідними братами.

Відтак, Судом встановлено, що ОСОБА_2 є племінником спадкодавця ОСОБА_8.

Зі змісту Свідоцтва про народження (повторне) НОМЕР_9 (а.с.16) вбачається, що в позивача за первісним позовом ОСОБА_2 є рідний брат ОСОБА_12.

Як підтверджується наявними в матеріалах справи документами, після смерті ОСОБА_8 відсутні визначені статтею 1261 ЦК України спадкоємці за законом першої черги спадкування.

Спадкоємцями другої черги спадкування є рідні брати спадкодавця ОСОБА_8: ОСОБА_13 та ОСОБА_11 (померлий батько Позивача за первісним позовом).

Так, відповідно до Свідоцтва про смерть (повторне) НОМЕР_10 від 25 грудня 2009 року (а.с.12) ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року у віці 28 років.

Відповідно до частини 3 статті 1266 ЦК України племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Відтак, станом на день відкриття спадщини після смерті ОСОБА_8 спадкоємцями другої серги спадкування за законом були: ОСОБА_13 (брат померлого ОСОБА_8), ОСОБА_12 (племінник померлого ОСОБА_8) за правом представлення (за батьком ОСОБА_11, який помер станом на відкриття спадщини) та ОСОБА_2 представлення (за батьком ОСОБА_11, який помер станом на відкриття спадщини).

Докази наявності інших спадкоємців за законом чи заповітом після смерті ОСОБА_8 станом на час розгляду в матеріалах справи відсутні.

20 квітня 2010 року ОСОБА_13 (брат померлого ОСОБА_8) звернувся до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори із заявою № 1235 про відмову від прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_8 у користь ОСОБА_2 (а.с.13).

28 травня 2010 року ОСОБА_12 (племінник померлого ОСОБА_8) звернувся до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори із заявою № 1291 про відмову від прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_8 у користь ОСОБА_2 (а.с.15).

Відтак, як єдиний спадкоємець (враховуючи факт відмови всіх інших спадкоємців) другої черги спадкування за законом після смерті ОСОБА_8, ОСОБА_2 звернувся до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом.

Листом від 04 червня 2010 року № 1259/02-14/4 (а.с.10) державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Вінтоняк М.В. рекомендовано ОСОБА_2 надати правовстановлюючі документи про належність майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна, а також рекомендовано звернутися до суду про визнання права власності на спадкову частину квартири.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_2, як спадкоємець ОСОБА_8 за законом, та ОСОБА_4, як спадкоємець ОСОБА_7 за заповітом, звернулися до суду з первісним та зустрічним позовом про визнання права власності на спадкове майно.

Як зазначено в пункті 3.1 Листа Вищого спеціалізованого суду Ураїни з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Відповідно до частини 1 статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (частина 1 статті 1217 ЦК України).

Частиною 1 статті 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

В контексті застосування норм матеріального права при вирішенні даної цивільної справи Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що до правовідносин подружжя ОСОБА_7 щодо визначення режиму власності (особиста чи спільна сумісна) застосовуються норми Кодексу про шлюб та сім'ю України від 20.06.1969 року щодо майна, набутого до 01 січня 2004 року, та норми Сімейного кодексу України щодо майна, набутого після 01 січня 2004 року.

Відповідно до частини 1 статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно зі статтею 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження,а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Як встановлено Судом, за час сімейного життя у власності (особистій чи спільній) подружжя ОСОБА_7 перебувало наступне майно:

- автомобіль ВАЗ-21063 1988 року випуску, який був подарований ОСОБА_7 на підставі договору дарування № 268 від 17 березня 1988 року (що підтверджується Технічним паспортом автомобіля НОМЕР_11 від 16 березня 1988 року (а.с.61-62).

Вказаний автомобіль відповідно до статті 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України є особистою власністю ОСОБА_7

- квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_3.

Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 25362084 від 19 лютого 2010 року (а.с.60) квартира двохкімнатна за адресою: АДРЕСА_4, належить на праві приватної власності ОСОБА_7 (1/2 частка) та ОСОБА_8 (1/2 частка).

- підвал в будинку АДРЕСА_1 м. Івано-Франківську, зареєстрований за квартирою № 7.

Відповідно до Довідки Начальника ЖЕО-9 (а.с.99) за квартирою закріплене підвальне приміщення площею 20,6 м2 позначеного на інвентарній справі позначкою 06 згідно договору найму та Рішення МВК від 25 липня 1994 року № 245 Про обмін житлового приміщення.

Оскільки вказаний підвал закріплено за квартирою за адресою: АДРЕСА_4, яка належала на праві приватної власності ОСОБА_7 (1/2 частка) та ОСОБА_8 (1/2 частка), Суд дійшов висновку, що вказане підвальне приміщення площею 20,6 м2 належить на праві приватної власності ОСОБА_7 (1/2 частка) та ОСОБА_8 (1/2 частка).

- земельна ділянка для ведення садівництва загальною площею 0,0630 га, розташована в с. Черніїв Тисменицького району Івано-Франківської області.

Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю НОМЕР_12 від 30 грудня 1996 року(а.с.63) вказана земельна ділянка належить на праві власності ОСОБА_7 на підставі рішення Черніївської сільської ради від 28 грудня 1993 року.

В судовому засіданні ОСОБА_4 та її представник посилалися на те, що вказана земельна ділянка є особистою приватною власністю ОСОБА_7 і не входить до переліку спільного майна подружжя, оскільки її було отримано ОСОБА_7 у власність на підставі рішення Черніївської сільської ради від 28 грудня 1993 року, тобто не в період перебування у шлюбі.

В контексті вищезазначеного Суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до статті 22 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року (який був чинним станом на час отримання ОСОБА_7 спірної земельної ділянки у власність) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими,селищними,міськими, районними Радами народних депутатів (частина 1 статті 23 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року).

Таким чином, чинне станом на час отримання ОСОБА_7 земельної ділянки у власність земельне законодавство пов'язувало факт виникнення права власності на земельну ділянку з фактом встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право (державного акту).

Державний акт на право приватної власності на землю НОМЕР_12 було отримано ОСОБА_7 30 грудня 1996 року, тобто в період перебування в шлюбі з ОСОБА_8, а, відтак, на підставі положень частини 1 статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України вказана земельна ділянка входить до переліку майна, нажитого подружжям ОСОБА_8 за час шлюбу, і є їх спільною сумісною власністю, оскільки право власності на дану земельну ділянку виникло у ОСОБА_7 під час перебування у шлюбі у 1996 році.

Доказів на підтвердження факту існування судового рішення, яким за життя подружжя ОСОБА_7 вказану земельну ділянку було визнано особистою приватною власністю ОСОБА_7 Суду не надано.

- гараж (бокс) № НОМЕР_1 у гаражно-будівельному кооперативі № 22, розташований в м. Івано-Франківську по АДРЕСА_6.

Відповідно до Довідки Гаражно-будівельного кооперативу № 22 про право власності на гараж від 19 жовтня 2010 року (а.с.28) гараж (бокс) № НОМЕР_1 належить ОСОБА_8 на праві власності.

Як зазначив Позивач за первісним позовом та не заперечила ОСОБА_4, вказаний гараж було побудовано ОСОБА_8 в 1990 році, тобто в період не перебування в шлюбі, а, відтак, вказаний гараж (бокс) відповідно до статті 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України є його особистою власністю.

- гараж № НОМЕР_2 у гаражно-будівельному кооперативі АДРЕСА_8

Відповідно до Довідки гаражного кооперативу № 19 від 19 жовтня 2010 року (а.с.28) гараж № НОМЕР_2 зареєстрований на ОСОБА_7. Направлення на встановлення гаража видано Міськвиконкомом 27 серпня 1990 року.

Як зазначив Позивач за первісним позовом ОСОБА_2 та підтвердила в зустрічному позові ОСОБА_4, гараж № НОМЕР_2 було побудовано під час перебування сторін у шлюбі, а, відтак, відповідно до положень частини 1 статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України вказаний гараж входить до переліку майна, нажитого подружжям ОСОБА_2 за час шлюбу, і є їх спільною сумісною власністю.

- депозитний вклад, відкритий на ім'я ОСОБА_7 в Івано-Франківському відділенні № 4 Івано-Франківської філії ПАТ КБ «Приватбанк» 30.10.2006 року, Договір SAMDN 9382, рахунок № НОМЕР_3, поточна сума - 21267,00 грн.

Відповідно до Довідки ПАТ «Приватбанк» від 14 грудня 2009 року, наданій Першій Івано-Франківській державній нотаріальній конторі (а.с.33), на ім'я померлої ОСОБА_7 в Івано-Франківському відділенні №4 Івано-Франківської філії ПАТ КБ «Приватбанк» 30.10.2006 р. відкритий депозит, договір - SAMDN 9382, рахунок № НОМЕР_3, поточна сума - 21267,00 грн. заповідальне розпорядження складене в день відкриття (укладання) договору на ім'я ОСОБА_16 (рос. мовою).

Відповідно до частин 1,2 статті 1228 ЦК України вкладник має право розпорядитися правом на вклад у банку (фінансовій установі) на випадок своєї смерті, склавши заповіт або зробивши відповідне розпорядження банку (фінансовій установі). Право на вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним.

В той же час, згідно з частиною 3 статті 1228 ЦК України заповіт, складений після того, як було зроблене розпорядження банку (фінансовій установі), повністю або частково скасовує його, якщо у заповіті змінено особу, до якої має перейти право на вклад, або якщо заповіт стосується усього майна спадкодавця.

Оскільки заповіт, складений ОСОБА_7 12 лютого 2009 року, було складено пізніше у часі, аніж заповідальне розпорядження (у 2006 році), і вказаний заповіт охоплює все майно спадкодавця ОСОБА_7, на підставі положень частини 3 статті 1228 ЦК України вказаний заповіт скасовує відповідне заповідальне розпорядження ОСОБА_7 від 30.10.2006 р.

Таким чином, оскільки вказаний депозитний вклад було відкрито на ім'я ОСОБА_7 у 2006 році, тобто у період перебування в шлюбі, до правовідносин щодо визначення правового статусу даного депозиту застосовуються положення Сімейного кодексу України від 10.01.2002.

Статтею 57 Сімейного кодексу України визначено перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Відповідно до статті 60Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, Суд звертає увагу на те, що депозитний вклад, відкритий на ім'я ОСОБА_7 в Івано-Франківському відділенні № 4 Івано-Франківської філії ПАТ КБ «Приватбанк» 30.10.2006 року, Договір SAMDN 9382, рахунок № НОМЕР_3, поточна сума - 21267,00 грн., - є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7.

- депозитний вклад, відкритий на ім'я ОСОБА_8 в Державному ощадному банку України, рахунок № НОМЕР_13, поточна сума вкладу - 16000,00 грн.

Відповідно до Довідки Державного Ощадного банку України від 10 листопада 2009 року (а.с.119) на ім'я ОСОБА_8 у 2009 році було відкрито депозитний вклад № НОМЕР_13, поточна сума вкладу - 16000,00 грн.

Отже, оскільки вказаний депозитний вклад було відкрито на ім'я ОСОБА_8 у 2009 році, тобто у період перебування в шлюбі, відповідно до положень статті 60 Сімейного кодексу України вказаний депозит входить до переліку спільного майна подружжя і є спільною сумісною власністю.

Абзацом першим частини 2 статті 372 ЦК України визначено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до пункту 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» за загальними правиламичастинидругоїстатті372ЦК при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370,частина друга статті 372 ЦК). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Розглядаючи спори, пов'язані зі спадкуванням частки в праві спільної сумісної власності,необхідно звертати увагу на те, що згідно зі статтею 368 ЦК спільною сумісною власністю є не лише майно,набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом, а й майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Доказів на підтвердження того, що за життя ОСОБА_7 та ОСОБА_8 між ними було досягнуто домовленості щодо іншого розміру часток у їхньому праві спільної сумісної власності подружжя, або наявності таких обставин відповідно до закону чи рішення суду, Суду надано не було,а Судом таких обставин не встановлено.

Відтак, при визначенні часток померлих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у їх спільній власності подружжя Суд керується правовою презумпцією, закріпленою частиною 2 статті 372 ЦК України, щодо рівності таких часток у праві спільної сумісної власності подружжя.

Як підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_8 пережив свою дружину ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Отже, як встановлено Судом, станом на час смерті ОСОБА_7 їй належало наступне майно, яке входить до складу спадщини, яка відкрилася після її смерті:

- автомобіль ВАЗ-21063 1988 року випуску, який був подарований ОСОБА_7 на підставі договору дарування № 268 від 17 березня 1988 року (що підтверджується Технічним паспортом автомобіля НОМЕР_11 від 16 березня 1988 року (а.с.61-62) і є її особистою приватною власністю;

- 1/2 частина квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 (витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно № 25362084 від 19 лютого 2010 року (а.с.60).

- 1/2 підвалу в будинку АДРЕСА_1 м. Івано-Франківську, зареєстрований за квартирою № 7 (частка в праві спільної сумісної власності подружжя).

- 1/2 земельної ділянки для ведення садівництва загальною площею 0,0630 га, розташована в с. Черніїв Тисменицького району Івано-Франківської області (частка в праві спільної сумісної власності подружжя).

- 1/2 гаража № НОМЕР_2 у гаражно-будівельному кооперативі АДРЕСА_9 в м. Івано-Франківську (частка в праві спільної сумісної власності подружжя).

- 1/2 депозитного вкладу, відкритого на ім'я ОСОБА_7 в Івано-Франківському відділенні № 4 Івано-Франківської філії ПАТ КБ «Приватбанк» 30.10.2006 року, Договір SAMDN 9382, рахунок № НОМЕР_3, поточна сума - 21267,00 грн. (частка в праві спільної сумісної власності подружжя).

- 1/2 депозитного вкладу, відкритого на ім'я ОСОБА_8 в Державному ощадному банку України, рахунок № НОМЕР_13, поточна сума вкладу - 16000,00 грн. (частка в праві спільної сумісної власності подружжя).

За життя ОСОБА_7 було складено заповіт від 12 лютого 2009 року, за умовами якого вона все своє майно заповіла ОСОБА_4

В той же час, статтею 1241 ЦК України передбачено право окремих категорій осіб на обов'язкову частку у спадщині.

Відповідно до частини 1 статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що перелік осіб, які мають право на обов'язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. При визначенні розміру обов'язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини,зокрема, право на вклади в банку (фінансовій установі), щодо яких вкладником було зроблено розпорядження на випадок своєї смерті,вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу. За згодою особи, яка має право на обов'язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини. Той зі спадкоємців, який має право на обов'язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким,що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Якщо той зі спадкоємців, хто має право на обов'язкову частку та не проживав зі спадкодавцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. У разі порушення права спадкоємців на обов'язкову частку у спадщині суд може вирішувати питання про недійсність свідоцтва про право на спадщину лише в тій частині, яка складає обов'язкову частку. Суд може зменшити розмір обов'язкової частки у спадщині з урахуванням відносин між спадкоємцем та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення, зокрема майнового стану спадкоємця. Позбавлення особи права на обов'язкову частку судом ЦК не передбачає, хоча особа, яка має право на обов'язкову частку, може бути усунена від права на спадкування відповідно до статті 1224 ЦК.

Отже, незалежно від змісту заповіту ОСОБА_7 від 12 лютого 2009 року та заповідального розпорядження щодо депозиту, відкритого на ім'я ОСОБА_7 в Івано-Франківському відділенні № 4 Івано-Франківської філії ПАТ КБ «Приватбанк» 30.10.2006 року, Договір SAMDN 9382, рахунок № НОМЕР_3, поточна сума - 21267,00 грн. (який скасовано заповітом від 12 лютого 2009 року відповідно до вимог частини 3 статті 1228 ЦК України), - ОСОБА_8, який на день смерті ОСОБА_7 досяг пенсійного віку (65 років), відповідно до положень частини 1 статті 1241 ЦК України, як непрацездатний вдівець, мав право на обов'язкову частку у спадщині після смерті своєї дружини ОСОБА_7, яка становить половину від частки, яка належала б йому у разі спадкування за законом.

У разі, якщо б за життя ОСОБА_7 не було складено заповіту на користь ОСОБА_4 та заповідального розпорядження щодо депозиту на користь ОСОБА_4, і спадкування би здійснювалося за законом, ОСОБА_8 був би єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_7, тобто спадкував би все майно, яке входить до складу спадщини після смерті ОСОБА_7

Отже, на підставі положень частини 1 статті 1241 ЦК України Суд приходить до висновку про те, що обов'язкова частка ОСОБА_8 після смерті ОСОБА_7 становить половину від всього майна ОСОБА_7, а саме:

- 1/2 автомобіля ВАЗ-21063 1988 року випуску, який був подарований ОСОБА_7 на підставі договору дарування № 268 від 17 березня 1988 року (що підтверджується Технічним паспортом автомобіля НОМЕР_11 від 16 березня 1988 року (а.с.61-62) і є її особистою приватною власністю;

- 1/4 частина квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 (витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно № 25362084 від 19 лютого 2010 року (а.с.60).

- 1/4 підвалу в будинку АДРЕСА_1 м. Івано-Франківську, зареєстрований за квартирою № 7 (частка в праві спільної сумісної власності подружжя).

- 1/4 земельної ділянки для ведення садівництва загальною площею 0,0630 га, розташована в с. Черніїв Тисменицького району Івано-Франківської області (частка в праві спільної сумісної власності подружжя).

- 1/4 гаража № НОМЕР_2 у гаражно-будівельному кооперативі АДРЕСА_9 в м. Івано-Франківську (частка в праві спільної сумісної власності подружжя).

- 1/4 депозитного вкладу, відкритого на ім'я ОСОБА_7 в Івано-Франківському відділенні № 4 Івано-Франківської філії ПАТ КБ «Приватбанк» 30.10.2006 року, Договір SAMDN 9382, рахунок № НОМЕР_3, поточна сума - 21267,00 грн. (частка в праві спільної сумісної власності подружжя).

- 1/4 депозитного вкладу, відкритого на ім'я ОСОБА_8 в Державному ощадному банку України, рахунок № НОМЕР_13, поточна сума вкладу - 16000,00 грн. (частка в праві спільної сумісної власності подружжя).

Відповідно до частини 1 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (частина3 статті 1268 ЦК України).

Статтею 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.

Як підтверджується матеріалами справи та поясненнями сторін, станом на день смерті ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 року (день відкриття спадщини) ОСОБА_8 проживав разом з нею однією сім'єю.

Як вже було зазначено, відповідно до пункту 19Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» той зі спадкоємців, який має право на обов'язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Якщо той зі спадкоємців, хто має право на обов'язкову частку та не проживав зі спадкодавцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. У разі порушення права спадкоємців на обов'язкову частку у спадщині суд може вирішувати питання про недійсність свідоцтва про право на спадщину лише в тій частині, яка складає обов'язкову частку.

Отже, на підставі частини 3 статті 1268 ЦК України ОСОБА_8 вважається таким, що прийняв спадщину, оскільки протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (оскільки докази відмови ОСОБА_8 від спадщини (від обов'язкової частки) в матеріалах справи відсутні і сторонами таких доказів Суду не подано).

Крім того, Суд звертає увагу на те, що ОСОБА_8 пережив свою дружину ОСОБА_7 лише майже на 4 місяці, померши ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Отже, з вирахуванням обов'язкової частки ОСОБА_8 у спадщині, яка відкрилася після смерті ОСОБА_7, склад спадкового майна ОСОБА_7 становить:

- 1/2 автомобіля ВАЗ-21063 1988 року випуску, який був подарований ОСОБА_7 на підставі договору дарування № 268 від 17 березня 1988 року;

- 1/4 частина квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 (витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно № 25362084 від 19 лютого 2010 року (а.с.60).

- 1/4 підвалу в будинку АДРЕСА_1 м. Івано-Франківську, зареєстрований за квартирою № 7 (частка в праві спільної сумісної власності подружжя).

- 1/4 земельної ділянки для ведення садівництва загальною площею 0,0630 га, розташована в с. Черніїв Тисменицького району Івано-Франківської області (частка в праві спільної сумісної власності подружжя).

- 1/4 гаража № НОМЕР_2 у гаражно-будівельному кооперативі АДРЕСА_9 в м. Івано-Франківську (частка в праві спільної сумісної власності подружжя).

- 1/4 депозитного вкладу, відкритого на ім'я ОСОБА_7 в Івано-Франківському відділенні № 4 Івано-Франківської філії ПАТ КБ «Приватбанк» 30.10.2006 року, Договір SAMDN 9382, рахунок № НОМЕР_3, поточна сума - 21267,00 грн. (частка в праві спільної сумісної власності подружжя).

- 1/4 депозитного вкладу, відкритого на ім'я ОСОБА_8 в Державному ощадному банку України, рахунок № НОМЕР_13, поточна сума вкладу - 16000,00 грн. (частка в праві спільної сумісної власності подружжя).

Відповідно до пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Відтак, за умови відсутності інших спадкоємців, дійсності заповіту ОСОБА_7 від 12 лютого 2009 року, враховуючи вимоги чинного законодавства, яке регулює спірні відносини, суд дійшов висновку про те, що на вищевказане майно можливим є визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на користь ОСОБА_4, тобто часткове задоволення вимог зустрічного позову.

Питання про визнання права власності щодо підвалу в будинку АДРЕСА_1 м. Івано-Франківську, зареєстрованого за квартирою № 7 ОСОБА_4 в зустрічному позові не ставилося, а тому у суду відсутні підстави виходу за межі позовних вимог зустрічного позову і його задоволення в цій частині.

В іншій частині вимог зустрічного позову ОСОБА_4 (зокрема, в частині вимог про визнання права власності на спадкове майно ОСОБА_7, яке становить обов'язкову частку ОСОБА_8.у спадщині) слід відмовити.

В той же час, після смерті ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 року за ним відкрилася спадщина, до складу якої входить:

- 3/4 квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (1/2 частка (особиста власність) + 1/4 частка (обов'язкова частка у спадщині після смерті дружини);

- 3/4 підвалу, зареєстрованого за квартирою АДРЕСА_5 в м. Івано-Франківську(1/2 частка (особиста власність) + 1/4 частка (обов'язкова частка у спадщині після смерті дружини);

- гараж № НОМЕР_1 у гаражно-будівельному кооперативі № 22, розташований в м. Івано-Фракнівську по АДРЕСА_6 (особиста власність);

- 3/4 гаражу № НОМЕР_2 у гаражно-будівельному кооперативі № 19, розташованому в м. Івано-Франківську по АДРЕСА_7 (1/2 частка (особиста власність) + 1/4 частка (обов'язкова частка у спадщині після смерті дружини);

- 3/4 земельної ділянки площею 630 кв.м. для ведення садівництва, що розташована в с. Черніїв Івано-Франківської області (1/2 частка (особиста власність) + 1/4 частка (обов'язкова частка у спадщині після смерті дружини);

- 3/4 від суми депозитного вкладу, відкритого на ім'я ОСОБА_7 в Івано-Франківському відділенні № 4 Івано-Франківської філії ПАТ КБ «Приватбанк» 30.10.2006 року, ДоговірSAMDN 9382, рахунок № НОМЕР_3, поточна сума - 21267,00 грн.(1/2 частка (особиста власність) + 1/4 частка (обов'язкова частка у спадщині після смерті дружини);

- 3/4 від суми депозитного вкладу, відкритого на ім'я ОСОБА_8 в Державному ощадному банку України, рахунок № НОМЕР_13, поточна сума вкладу - 16000,00 грн. (1/2 частка (особиста власність) + 1/4 частка (обов'язкова частка у спадщині після смерті дружини);

- 1/2 частки автомобіля ВАЗ-21603, 1988 року випуску (обов'язкова частка у спадщині після смерті дружини).

Відтак, враховуючи факт відсутності заповіту ОСОБА_8 щодо даного майна, відстуності осіб, які мають право на обов'язкову частку, відсутності спадкоємців першої черги спадкування за законом, факт відмови інших спадкоємців другої черги спадкування та спадкоємців за правом представлення, Суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_2 є спадкоємцем ОСОБА_8 другої черги спадкування за правом представлення, а тому існують правові підстави для визнання за ним права власності на вищевказане майно в порядку спадкування за законом, тобто задоволення первісного позову в повному обсязі.

Суд також вважає за необхідне звернути увагу на те, що в судових дебатах представник Позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 посилався на положення абзацу другого частини 1 статті 1241 ЦК України щодо можливості зменшення судом розміру обов'язкової частки у спадщині.

Разом з тим, відповідно до частини 1 статті 191 Цивільного процесуального кодексу України у судових дебатах виступають з промовами особи, які беруть участь у справі. У цих промовах можна посилатися лише на обставини і докази, досліджені в судовому засіданні.

Відтак, посилання в судових дебатах на обставини, які не були предметом позову і не досліджувалися в судовому засіданні в контексті відповідних доказів, чинним процесуальним законодавством України не передбачено.

В ході розгляду даної цивільної справи Позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_4 не ставилося питання щодо зменшення розміру обов'язкової частки ОСОБА_8 чи ОСОБА_2 (як спадкоємця, в тому числі, даної обов'язкової частки), а, навпаки, ОСОБА_4 посилалася на відсутність у ОСОБА_8, а, відтак, і у ОСОБА_2, права на обов'язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_7

За таких обставин, враховуючи те, що питання зменшення розміру обов'язкової частки у спадщині не було предметом розгляду в даній цивільній справі, не входило до предмету доказування, і з цього приводу Судом не досліджувалися належні та допустимі докази, Суд вважає необґрунтованими та безпідставними посилання представника ОСОБА_4 на абзац другий частини 1 статті 1241 ЦК України в судових дебатах, оскільки вказане питання не є предметом розгляду в даній цивільній справі.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, Суд дійшов висновку про те, позовні вимоги ОСОБА_2 за первісним позовом є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_4 є обґрунтованими частково та підлягають задоволенню частково.

Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відтак, стягненню з ОСОБА_4 підлягає сплачена ОСОБА_2 за первісним позовом сума судового збору в розмірі 2114,14 грн.

Стягненню з ОСОБА_2 підлягає сплачена ОСОБА_4 за зустрічним позовом сума судового збору в розмірі 61,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 16, 372, 1216-1218, 1223, 1228, 1233, 1234, 1241, 1258, 1261, 1266, 1268, 1270 ЦК України, ст. ст. 22, 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України від 20.06.1969 року, ст. ст. 57, 60 Сімейного кодексу України, ст. ст. 22, 23 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року, ст. 88, 191, ст.ст.213-216 ЦПК України, Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно:

- 3/4 квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1;

- 3/4 підвалу, зареєстрованого за квартирою АДРЕСА_5 в м. Івано-Франківську;

- Гараж № НОМЕР_1 у гаражно-будівельному кооперативі № 22, розташований в м. Івано-Франківську по АДРЕСА_6;

- 3/4 гаражу № НОМЕР_2 у гаражно-будівельному кооперативі № 19, розташованому в м. Івано-Франківську по АДРЕСА_7;

- 3/4 земельної ділянки площею 630 кв.м. для ведення садівництва, що розташована в с. Черніїв Івано-Франківської області;

- 3/4 від суми депозитного вкладу, відкритого на ім'я ОСОБА_7 в Івано-Франківському відділенні № 4 Івано-Франківської філії ПАТ КБ «Приватбанк» 30.10.2006 року, ДоговірSAMDN 9382, рахунок № НОМЕР_3, поточна сума - 21267,00 грн.;

- 3/4 від суми депозитного вкладу, відкритого на ім'я ОСОБА_8 в Державному ощадному банку України, рахунок № НОМЕР_13, поточна сума вкладу - 16000,00 грн.;

- 1/2 частки автомобіля ВАЗ-21603, 1988 року випуску.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2114,14 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на спадкове майно за заповітом:

- 1/2 частки автомобіля ВАЗ-21603, 1988 року випуску.

- 1/4 земельної ділянки площею 630 кв.м. для ведення садівництва, що розташована в с. Черніїв Івано-Франківської області;

- 1/4 квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1;

- 1/4 від суми депозитного вкладу, відкритого на ім'я ОСОБА_7 в Івано-Франківському відділенні № 4 Івано-Франківської філії ПАТ КБ «Приватбанк» 30.10.2006 року, ДоговірSAMDN 9382, рахунок № НОМЕР_3, поточна сума вкладу - 21267,00 грн.;

- 1/4 від суми депозитного вкладу, відкритого на ім'я ОСОБА_8.в Державному ощадному банку України, рахунок № НОМЕР_13, поточна сума вкладу - 16000,00 грн.;

- 1/4 гаражу № НОМЕР_2 у гаражно-будівельному кооперативі № 19, розташованому в м. Івано-Франківську по АДРЕСА_7.

В задоволенні решти вимог зустрічного позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2на користь ОСОБА_4 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 61,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Домбровська Г.В.