Справа № 473/4452/15-ц
РІШЕННЯ

іменем України

"21" грудня 2015 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої судді Лузан Л.В., при секретарі судового засідання Багрін І.А.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, -

ВСТАНОВИВ:

20.11.2015 року позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що вона працює вихователем у дошкільному навчальному закладі № 6 «Любисток». В жовтні 2015 року відповідач, яка є матірю вихованців вказаного закладу ОСОБА_5 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулася з заявою до Управління освіти Вознесенської міської ради про застосування заходів до ОСОБА_7 При цьому вказувала, що остання «избивает детей, находящихся в группе, дети часто в небрежном состоянии, а также воспитатель ОСОБА_8 позволяет некорректно выражаться, часто находясь в выпившем виде» . Аналогічного змісту заяви були направлені до правоохоронних органів, голові Вознесенської міської ради.

Зазначаючи, що викладені в заяві відомості не відповідають дійсності та є такими, що порушують честь, гідність та ділову репутацію, позивач просила визнати обумовлену інформацію недостовірною та зобовязати відповідача її спростувати шляхом публічного виступу на батьківських зборах у дошкільному закладі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала, посилаючись на те, що викладена в заявах інформація повністю відповідає дійсності. При цьому вказувала, що підставою для її звернень до компетентних органів став факт заподіяння її доньці ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, який мав місце 16.09.2015 року в приміщенні дитячого закладу.

Заслухавши показання свідків ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_10, які підтвердили в судовому засіданні сумлінне ставлення позивача до покладених на неї обовязків, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд прийшов до наступного.

Так, відповідно до ст.ст. 34,40 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань, а також право на звернення до органів державної влади, місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути ці звернення та дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

При цьому, обумовленому праву кореспондує обовязок утримуватися від посягань на права та свободи, честь, гідність інших людей (ст. 68 Конституції України), в тому числі не поширювати недостовірну інформацію, що порушує особисті немайнові права, які є недоторканими. А в разі їх порушення фізична особа має право на звернення до суду з відповідним позовом (ст. 55 Конституції України, ст.297 ЦК України).

Зокрема, виходячи з положень ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Вибір способу захисту особистого немайнового права належить позивачеві.

Разом з тим, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і всебічно здійснювати своє особисте немайнове право (п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року).

При цьому, під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення інших дій (порушення принципів моралі, загальних правил співжиття тощо), яка, на думку позивача порушує його право на повагу до гідності, честі та ділової репутації.

Разом з тим, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Так, відповідно до ч.2 ст. 30 Закону України «Про інформацію » оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

За такого, в силу ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 19 вищевказаної постанови).

Крім того, аналіз ст. 40 Конституції України, положень, викладених у рішенні Конституційного Суду України від 10.04.2003 року, справа № 1-9/2003, свідчить про те, що звернення до правоохоронного органу та органів державної влади і місцевого самоврядування з інформацією, якщо цей орган наділений владними повноваженнями щодо поновлення законності у відповідних правовідносинах чи компетентний перевірити таку інформацію, не можна вважати розповсюдженням недостовірної інформації.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 працює вихователем у дошкільному навчальному закладі № 6 «Любисток», який відвідували діти відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

17.09.2015 року відповідач звернулася з заявою до Вознесенського МВ УМВС України в Миколаївській області, в якій просила притягнути до кримінальної відповідальності ОСОБА_1 в звязку з заподіянням тілесних ушкоджень ОСОБА_11

За результатом розгляду обумовленої заяви 29.09.2015 року була винесена постанова про закриття кримінального провадження в звязку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України.

В жовтні 2015 року ОСОБА_3 направила заяву до Управління освіти Вознесенської міської ради про застосування заходів до ОСОБА_7 В даній заяві відповідач вказувала, що ОСОБА_1М.«избивает детей, находящихся в группе, дети часто в небрежном состоянии, а также воспитатель ОСОБА_8 позволяет некорректно выражаться, часто находясь в выпившем виде» (викладені на російській мові). Доказів, що заяви аналогічного змісту були направлені до Вознесенського МВ УМВС України в Миколаївській області, голові Вознесенської міської ради матеріали справи не містять.

Згідно ст. ст. 10,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення по справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, у ч.2 ст. 59 ЦПК України закріплено імперативне правило, відповідно до якого обставини справи, що за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Між тим, відповідач у судовому засіданні не спростувала доводи позивача, що поширена відносно неї інформація, є недостовірною.

Разом з тим, вищевказана заява конкретних фактів не містить, а містить лише інформацію, яка за характером є оціночними судженнями відповідача, тому, згідно ст. 277 ЦК України вони не можуть бути предметом судового захисту.

Проте, якщо субєктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обовязок відшкодувати моральну шкоду.

Таким чином, враховуючи наведене, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації суд не вбачає.

В силу ст. 88 ЦПК України також не підлягають відшкодуванню понесені позивачем судові витрати.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212 - 215, 223 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л.В.Лузан