УХВАЛА

ІМЕНЕМ України

18 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,

суддів: Євграфової Є.П., Завгородньої І.М.,

Писаної Т.О., Юровської Г.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7, про визнання правочинів недійсними та стягнення збитків, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк»), третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7, про визнання правочинів недійсними та стягнення збитків, посилаючись на те, що 16 січня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - ЗАТ «Перший Український Міжнародний Банк») та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 5122618.

На забезпечення виконання зобов'язань за договором між ОСОБА_3 та банком був укладений договір поруки № 5183595, згідно з яким ОСОБА_3 поручився за виконання ОСОБА_4 своїх зобов'язань перед банком.

Також до кредитного договору в якості додаткового забезпечення виконання зобов'язань 16 січня 2007 року між банком та ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки № 5123685, відповідно до умов якого іпотекою забезпечується виконання усіх зобов'язань боржника, що випливають з укладеного між банком та боржником кредитного договору, згідно з яким банк зобов'язався в порядку та на умовах, передбачених кредитним договором, надати ОСОБА_4 кредит, а ОСОБА_4 зобов'язався повернути кредит у розмірі 1 млн 700 тис. грн, а також сплатити на користь банку проценти за користування кредитом, пеню, штрафи та всі інші суми, передбачені кредитним договором.

Предметом іпотеки є нерухоме майно, розташоване за адресою: приміщення АДРЕСА_1, яке у рівних частинах належить ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - по 1/3 частини кожному.

Після укладення договорів кредиту, поруки та іпотеки відповідач ОСОБА_4 почав уникати виконання зобов'язань за договором, у зв'язку з чим ОСОБА_3 протягом 2007-2008 років передавав ОСОБА_4 свої особисті кошти для погашення тіла кредиту та процентів за користування кредитом, а в подальшому ОСОБА_3 почав самостійно виконувати кредитні зобов'язання перед банком, оскільки ОСОБА_4 ухилявся від кредитних зобов'язань, внаслідок чого він сплатив банку за кредитним договором 584 135 грн 50 коп., і, оскільки ОСОБА_4 добровільно не повернув йому сплачені кошти і не виконав усну домовленість в частині переоформлення права власності на його ім'я на частину нежитлового приміщення АДРЕСА_1 та зі сплати кредиту, ОСОБА_3 вважав, що ОСОБА_4 ввів його в оману, умовивши підписати договір поруки та договір іпотеки на належне йому нерухоме майно.

ОСОБА_3 вважав, що договір поруки від 16 січня 2007 року № 5183595, так само як і договір іпотеки, він уклав у стані омани зі сторони ОСОБА_4

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_3 просив визнати припиненим з 01 вересня 2011 року договір поруки від 16 січня 2007 року № 5183595 та визнати недійсним договір іпотеки від 16 січня 2007 року № 5123685, стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на його користь кошти в розмірі 584 135 грн 35 коп.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 536 713 грн 25 коп.

У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2014 року зазначене судове рішення в частині задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 536 713 грн 25 коп. та вирішення питання про розподіл судових витрат скасовано. У задоволенні позову про стягнення коштів та судового збору відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що 16 січня 2007 року між ЗАТ «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 5122618, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_4 кредит у сумі 1 млн 700 тис. грн на споживчі потреби терміном до 16 січня 2014 року з оплатою 17,2 % річних за користування кредитними коштами.

На забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 перед банком за кредитним договором від 16 січня 2007 року № 5122618 між ЗАТ «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», ОСОБА_3 та ОСОБА_5 16 січня 2007 року укладені договори поруки № № 5183595 та 5183606, відповідно до умов яких поручителі зобов'язалися відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобов'язань перед кредитором за кредитним договором від 16 січня 2007 року № 5122618 в повному обсязі таких зобов'язань.

Крім того, на забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 перед банком за кредитним договором від 16 січня 2007 року № 5122618 між ЗАТ «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 16 січня 2007 року укладений договір іпотеки № 5123685, відповідно до умов якого іпотекодавці передали банку в іпотеку нежитлове приміщення АДРЕСА_1.

Банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором від 16 січня 2007 року № 5122618 шляхом видачі ОСОБА_4 кредитних коштів у розмірі 1 млн 700 тис. грн, які останній отримав та використав у повному обсязі.

Проте ОСОБА_4 свої обов'язки належним чином не виконав та не здійснює повернення кредиту у встановлений договором графік.

Вищевказані обставини були визнані сторонами та не заперечувалися, тому доказуванню не підлягають.

Оскільки зобов'язання ОСОБА_4 за кредитним договором від 16 січня 2007 року № 5122618 були забезпечені поруками ОСОБА_3 та ОСОБА_5, банком на адресу боржника та поручителів були направлені вимоги про усунення порушення кредитного договору та повернення всієї суми кредиту та процентів. ОСОБА_3 отримав вищевказану вимогу від 04 лютого 2010 року вих. № БШ-21/18.

Згідно з п. 1.2 договорів поруки, укладених між банком та поручителями, останні відповідають перед кредитором за виконання зобов'язання боржником у повному обсязі. Поручителі відповідають в тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, комісій, неустойки.

На підставі вищевказаного ОСОБА_3 частково погасив заборгованість ОСОБА_4 перед банком за кредитним договором від 16 січня 2007 року № 5122618 на загальну суму 536 713 грн 25 коп., що підтверджується відповідними прибутковими касовими ордерами та квитанціями. Інші прибуткові касові ордери, на які посилався позивач, що ним також були сплачені суми на погашення заборгованості ОСОБА_4 перед банком за кредитним договором від 16 січня 2007 року № 5122618, не є доказом сплати їх ОСОБА_3, оскільки платником у вказаних ордерах вказаний ОСОБА_4

Позивач вважав, що сплачені ним суми мають бути стягнуті солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на його користь в порядку регресу.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов ОСОБА_3, виходив з приписів ч. ч. 2, 3 ст. 556 ЦПК України та ст. 544 ЦПК України та дійшов висновку про те, позивач має право на зворотну вимогу (регрес) до боржника у тій частці, яку він виконав за борговими зобов'язаннями ОСОБА_4 перед ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» за кредитним договором від 16 січня 2007 року № 5122618, а саме: в сумі 536713 грн 25 коп.

Апеляційний суд з таким висновком суду першої інстанції не погодився та, посилаючись на ст. 514, ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554, ст. 556 ЦК України, п. 1.2 договорів поруки, дійшов висновку про те, що усі права кредитора в зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання, переходять до поручителя лише у разі повного виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою (ч. 2 ст. 556 ЦК України), за умови виконання зобов'язання поручителем відповідно до умов договору поруки чи іншої домовленості сторін, укладеної відповідно до вимог закону.

Оскільки станом на 28 квітня 2013 року заборгованість ОСОБА_4 за кредитним договором від 16 січня 2007 року складає 1 406 670 грн 51 коп., тобто зобов'язання за кредитним договором не виконане, тому сплачені ОСОБА_3 кошти у розмірі 536 713 грн 25 коп. не є коштами, які можуть бути стягнути на підставі положень ст. 556 ЦК України.

Однак з висновками апеляційного суду не можна погодитись, оскільки суд дійшов їх із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Так, відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст рішення апеляційного суду передбачено у ст. 316 ЦПК України, в якому, зокрема, зазначаються мотиви зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені апеляційним судом, і визначені відповідно до них правовідносини; чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду; назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався.

Виходячи з положень зазначених процесуальних норм та норм ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України ухвалене апеляційним судом рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд повинен вирішити такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (ст. 214 ЦПК України).

Зазначеним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до п. 1.1 договору поруки ОСОБА_3 поручився за виконання ОСОБА_4 зобов'язань, зазначених у ст. 2 договору поруки.

Пунктом 2.1 договору поруки передбачено, що порукою забезпечується виконання боржником перед кредитором зобов'язань, що випливають із кредитного договору, а саме: щомісячне повернення кредиту частинами в розмірах, передбачених графіком повернення кредиту, та сплата процентів за користування кредитом із зазначенням графіку повернення; у випадах, передбачених кредитним договором, повернути кредит у повному обсязі достроково на вимогу кредитора у встановлений договором строк; щомісячно в строки, передбачені графіком повернення кредиту та сплати за користування кредитом за встановленою ставкою, а також сплатити проценти за вказаною в цьому пункті ставкою на суму простроченого основного боргу за весь час прострочення; у разі порушення боржником строків виконання зобов'язань з повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом сплатити на користь кредитора пеню у встановленому договором розмірі за кожен день прострочення.

Таким чином, у договорі поруки поняттям «зобов'язання», за виконання якого поручився ОСОБА_3, охоплюється як часткове виконання основного зобов'язання, так і повне виконання основного зобов'язання.

Відповідно до п. 4.1 договору поруки після виконання поручителем зобов'язання до нього переходить відповідна частина прав кредитора у зобов'язанні, в тому числі й тих, що забезпечували його виконання.

Відповідно до наданого суду банком розрахунку заборгованості за кредитним договором платежі з повернення кредиту та процентів за користування ним було припинено 24 січня 2011 року.

Судом установлено та підтверджено матеріалами справи той факт, що першій платіж, зроблений ОСОБА_3 в рахунок виконання зобов'язань ОСОБА_4 перед банком, було здійснено 30 грудня 2008 року в сумі 37 349 грн, а останній - 23 лютого 2011 року в сумі 2 453 грн 54 коп.

Статтею 512 ЦК України визначені підстави заміни кредитора у зобов'язанні. При цьому ч. 3 зазначеної статті передбачено, що кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 556 ЦК України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання. До кожного з кількох поручителів, які виконали зобов'язання, забезпечене порукою, переходять права кредитора у розмірі частини обов'язку, що виконана ним.

Неможливість заміни кредитора відповідно до ч. 3 ст. 512 ЦК України, як і наявності правових підстав, які виключають можливість застосування у спірних правовідносинах наслідків, визначених ч. ч. 2, 3 ст. 556 ЦК України, апеляційним судом не встановлена.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_3 про стягнення витрачених коштів на виконання зобов'язань ОСОБА_4 перед банком, апеляційний суд фактично позбавив ОСОБА_3 права на гарантоване нормами цивільного законодавства отримання в порядку регресу грошових коштів, сплачених на підставі договору поруки, не звернувши уваги на те, що після направлення в лютому 2010 року вимоги до боржника ОСОБА_4 банк впродовж шести місяців відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України із позовом до поручителя ОСОБА_3 не звертався.

Оскільки апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції; на порушення вимог ст. ст. 303, 316 ЦПК України не навів достатніх мотивів, за якими він вважав неправильними висновки цього суду, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі помилково скасованого рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2014 року скасувати.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. Ситнік

Судді: Є.П. Євграфова

І.М. Завгородня

Т.О. Писана

Г.В. Юровська