Провадження № 2/750/3510/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2015 року м.Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова у складі:

головуючого судді Литвиненко І. В.,

за участю секретаря Кравченко І. В.,

за участю відповідача

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,

третя особа приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_3,

в с т а н о в и в :

15.10.2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просив визнати за ним право власності на квартиру 53, будинок 27 в місті Чернігові, яка належала ОСОБА_2. Позовні вимоги обґрунтовували тим, що п. 5.3 попереднього договору від 20.03.2014 року, було передбачено, що в разі, якщо ОСОБА_2 не зможе продати квартиру, або відмовиться від продажу ОСОБА_1, останній має право визнати право власності за собою на цю квартиру у судовому порядку, що є підставою, згідно ст..328 ЦК України, на думку позивача, для визнання за ним права власності.

В судове засідання позивач та представник позивача не зявились, про час і місце слухання справи повідомлені належним чином. Позивач надіслав на адресу суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутність, в цій заяві повідомив суд про те, що він підтримує позовні вимоги та просить їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав та просив їх задовольнити в повному обсязі, повідомив суду про те, що він не виконав умови попереднього договору, а тому позовні вимоги слід задовольнити. Суд, відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦК України постановив ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову, у звязку із тим, що визнання позову суперечить закону, а саме ст. ст. 321, 635 ЦК України.

Третя особа в судове засідання не зявився, про час і місце слухання справи повідомлений у встановленому порядку, надіслав на адресу суду заяву, в якій просив розгляд справи провести без його участі.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Між сторонами у справі був укладений попередній договір від 20.03.2014 року, згідно якого предметом договору визначено домовленість сторін відповідно до якої ОСОБА_2 має намір та зобовязання продати, а ОСОБА_1 має намір та зобовязання купити квартиру № 53 в місті Чернігові по вул.. Рокоссовського, будинок 27, пунктом 1.1. обумовлено, що продаж буде здійснено за ціною 147000 грн, договір купівлі-продажу квартири має бути укладений сторонами та посвідчений ОСОБА_4 приватним нотаріусом Чернігівського нотаріального округу, за адресою: м. Чернігів, вул.. Пятницька,16 в строк до 01 червня 2014 року. Пунктами 5.1. 5.3 попереднього договору передбачено відповідальність сторін, зокрема, ОСОБА_2 зобовязувався повернути гроші, отримані, як аванс, відповідно п. 2.1 Цього договору та сплатити неустойку у розмірі 100 % від ціни продажу, а саме: 147000грн в разі відмови від продажу належної квартири ОСОБА_1 ОСОБА_1 зобовязується сплатити неустойку в разі відмови від купівлі квартири ОСОБА_2 шляхом передачі решти коштів за квартиру, а саме: 2000 грн. Пунктом 5.3 Цього договору передбачено, що сторони домовились про те, що у разі з якихось причин ОСОБА_2 не зможе продати квартиру або відмовиться від продажу ОСОБА_1, ОСОБА_1 має право визнати право власності за собою на цю квартиру у судовому порядку.

Згідно із особовим рахунком № 71588 від 16.11.2015 року, зареєстрованих осіб на час розгляду справи за адресою: АДРЕСА_1 немає.

У ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 ЦК визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Частина 1 ст.628 ЦК передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. В силу ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобовязуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Отже попередній договір - це договір про наміри укласти основний договір.

Крім того слід зауважити, що припинення зобовязання з попереднього договору, у звязку з не укладенням основного договору протягом встановленого попереднім договором строку, виключає можливість виникнення основного договірного зобовязання, як правової підстави для виникнення у набувача права власності на майно (житло).

Положення ч.2 ст.635 ЦК містять спеціальну норму, якою передбачено перелік правових наслідків порушення попереднього договору. Цією нормою встановлено обовязок сторони, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Положеннями ЦК й інших актів цивільного законодавства, прямо не передбачено такий правовий наслідок невиконання попереднього договору, як відшкодування збитків у спосіб визнання права власності на річ, що мала бути придбана в майбутньому за договором купівлі-продажу. За змістом ст.328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Зазначеною нормою закріплено презумпцію законності набуття права власності, тобто право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або якщо незаконність набуття права власності встановлена рішенням суду, а також встановлено відкритість переліку підстав набуття права власності з обмеженням їх виключно тими, що прямо передбачені в законодавстві. Примусове виконання зобовязання в натурі суперечить вимогам ст.635 ЦК про правові наслідки порушення зобовязання за попереднім договором і положенням ст.321 ЦК про непорушність права власності.

Стаття 635 ЦК не передбачає такого правового наслідку порушення взятого на себе в попередньому договорі зобовязання щодо укладення основного договору, як спонукання до його укладення в судовому порядку.

Зазначене узгоджується з вимогами ч.3 ст.635 ЦК, згідно з якою зобовязання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку, встановленого попереднім договором. За таких обставин інша сторона попереднього договору може претендувати на відшкодування збитків відповідно до ч.2 ст.635 ЦК. Вказана правова позиція викладена в постанові ВСУ № 6-226цс14 від 02.09.2015 року.

Отже, у звязку із тим, що в строк до 01 червня 2014 року договір купівлі-продажу не був укладений сторонами, зобовязання встановлене попереднім договором припинилось, а позивач має право на відшкодування збитків, передбачених п.п. 5.1,5.2 договору. Посвідчення ж нотаріусом попереднього договору, в якому передбачено право на визнання права власності позивачем за собою на спірну квартиру в судовому порядку, в порушення вимог ст.. ст.. 203, 209 ЦПК України, не породжує у суду обовязок визнати таке право за позивачем. Тому норму ч. 2 ст. 328 ЦК України, згідно з якою право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, слід розглядати у системному звязку з положеннями ч. 3 ст. 321 ЦК України про можливість примусового відчуження обєктів права власності як виняток лише з мотивів суспільної необхідності і з підстав та порядку, встановлених законом. У звязку з цим, для цілей визначення правових наслідків порушення попереднього договору, передбаченого ст. 635 ЦК України, на відносини щодо передання індивідуально визначеної речі (зокрема, житла), як правового наслідку порушення попереднього договору положення п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України про примусове виконання обовязку в натурі як способу захисту цивільних прав та інтересів судом, застосуванню не підлягають як такі, що суперечать сутності зобовязання з попереднього договору і принципу непорушності права власності.

Отже, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, ч. 4 ст 174, ст. ст. 212-215, 218, 292, 294 ЦПК України та ст.ст. 321, 328, 635 ЦК України, суд,

в и р і ш и в :

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернігівської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя :