АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8955/15 Справа № 183/7238/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Красвітна Т.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2015 року м. Дніпропетровськ

29 грудня 2015 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого

суддів:

при секретарі

ОСОБА_2,

ОСОБА_3, ОСОБА_4,

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_6 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

24 вересня 2013 року позивачка звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 20 січня 2010 року між нею та подружжям ОСОБА_8 і ОСОБА_7 був укладений договір позики на суму 2200,0 є вро; договір позики був укладений в простій письмовій формі в присутності свідків. Також 15 січня 2011 року між нею та подружжям ОСОБА_8 і ОСОБА_7 був укладений договір позики на суму 4000,0 доларів США, який також був укладений в присутності свідків в простій письмовій формі. Грошові кошти бралися подружжям в борг для закупівлі товару, оскільки останні займалися торгівлею на центральному ринку м. Новомосковська, гроші передавалися особисто ОСОБА_8, про що свідчать розписки; у відповідності до умов договорів позики, грошові кошти передавалися на строк до першої вимоги. Надалі, коли позивач майже через рік почала вимагати повернення грошових коштів, відповідачі лише обіцяли розрахуватися, посилаючись на фінансові труднощі, від боргу не відмовлялися. Так, 29 липня 2011 року ОСОБА_7 була складена нова розписка, в якій остання зазначила термін повернення грошових коштів початок вересня 2011 року. У встановлений договором строк подружжя ОСОБА_7 з нею, позивачкою, не розрахувалося, що було підставою для звернення до суду з позовом. 27 липня 2013 року відповідач ОСОБА_8 помер. Спадкоємцем першої черги за законом є дружина спадкодавця відповідач ОСОБА_7, яка фактично прийняла спадщину у відповідності до ч.3 ст. 1268 ЦК України, але до цього часу не отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. Згідно уточненої позовної заява, позивачка остаточно просила суд стягнути на її користь з ОСОБА_7 заборгованість за договорами позики в сумі 90798,70 грн. (38505,50 грн + 52293,20 грн), три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 3319,34 грн. (1398,46 грн. + 1920,88 грн.) та судові витрати (а.с. 82 84).

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі; скасовано вжиті заходи забезпечення позову; вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення норм матеріального права, неповне зясування обставин справи, у звязку з чим ставить питання про скасування оскаржуваного рішення, ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники процесу повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, що стверджується розпискою представників сторін на а.с. 251. Представником позивача ОСОБА_9 апеляційному суду надано заяву про розгляд справи 29.12.2015 року без її присутності у судовому засіданні; вказана заява долучена до матеріалів справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст. 303 ЦПК України, і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення районного суду скасувати з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 і ОСОБА_7 з 19 січня 2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано не було, що стверджується копією свідоцтва про одруження (а.с. 215) та визнано відповідачкою у судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 2005 року, ОСОБА_8, відповідачка ОСОБА_7 та її син ОСОБА_10 є власниками квартири АДРЕСА_1; загальна площа квартири складає 60,3 кв.м., а житлова 42,4 кв.м; у даній квартирі у якості проживаючих були зареєстровані зазначені співвласники (а.с. 19, 57, 58).

27.07.2013 року ОСОБА_8 помер, що стверджується копією відповідного свідоцтва на а.с. 31. Відповідачка ОСОБА_7 прийняла спадщину після смерті чоловіка в порядку ч. 3 ст. 1268, ст. 1270 ЦК України; інші особи із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 до нотаріальної контори не звертались, відповідна спадкова справа не заводилась (а.с. 35, 36, 42).

20 січня 2010 року, під час перебування у шлюбі з ОСОБА_7, ОСОБА_8 уклав з позивачкою ОСОБА_6 договір позики, згідно якого ОСОБА_8 взяв у позивачки 2200,0 євро, які зобов»язався повернути за першої вимогою. Даний факт стверджується відповідною письмовою розпискою ОСОБА_8, оригінал якої долучено до матеріалів справи (а.с. 130).

Колегія зауважує, що учасниками процесу не оспорюється факт написання вказаної вище розписки від 20 січня 2010 року особисто ОСОБА_8, що стверджується журналом та звукозаписом судових засідань суду апеляційної інстанції.

Згідно особистої письмової розписки відповідачки ОСОБА_11 від 29.07.2011 року, оригінал якої знаходиться на а.с. 131, вона, на вимогу позивачки, зобов»язалась, зокрема, повернути суму боргу у розмірі 2200,0 євро до кінця серпня початку вересня 2011 року.

Будь-яких доказів на підтвердження факту повернення позивачці боргу у сумі 2200,0 євро суду не надано.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором використане в інтересах сім'ї.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Згідно правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 18.09.2013року за № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов»язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею ст. 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов'язання повинне бути виконане у гривнях, а у випадку визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності; приймаючи до уваги відсутність доказів повернення позивачці боргу у сумі 2200,0 євро; враховуючи отримання ОСОБА_8 вказаної грошової суми в борг у період перебування у шлюбі з відповідачкою та недоведеність тверджень відповідачки про використання ОСОБА_8 2200,0 євро не в інтересах сім»ї; враховуючи прийняття ОСОБА_7 спадщини після смерті чоловіка, зважаючи, що вартість спадкової маси не є меншою ніж половина суми вказаного боргу, - колегія дійшла висновку, що позовна вимога про стягнення з ОСОБА_7 боргу у розмірі 38505,5 грн. (2200,0 євро х 17,5025 (курс НБУ євро до гривні станом на 18.08.2014 року, відповідно до змісту уточненої позовної заяви)) підлягає задоволенню.

Крім того, приймаючи до уваги, що відповідачка зобов»язалась повернути позивачці борг у розмірі 2200 євро до кінця серпня початку вересня 2011 року, колегія дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги щодо стягнення на користь позивачки 3% річних у розмірі 1398,46 грн., згідно уточненої позовної заяви на а.с. 82 84, за період з 01.09.2011 року по 01.09.2013 року включно, виходячи з розрахунку: 2200,0 євро х 3% : 365 днів х 731 день х 10,58 (курс НБУ євро до гривні станом на 11.09.2013 року, відповідно до уточнених позовних вимог) = 1398,46 грн.

Колегія звертає увагу, що спір розглядається у межах заявлених позовних вимог. Згідно останньої уточненої позовної заяви від 11.09.2014 року (а.с. 82 84), позивачка просила стягнути заборгованість та 3% річних саме у національній валюті. Крім того, при розрахунку гривневого еквіваленту боргу у розмірі 2200,0 євро позивачкою застосовано курс валют, що був встановлений НБУ станом на 18.08.2014 року. Три відсотки річних за неповернення 2200,0 євро позивачка обмежила 1398,46 грн., здійснивши розрахунок, виходячи з курсу валют, що був встановлений НБУ станом на 11.09.2013 року. Вимога про стягнення грошових сум за курсом валют на час розгляду справи позивачкою не заявлялась.

Отже, загалом з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню заборгованість у розмірі 39903 гривні 96 копійок (38505,50 грн. + 1398,46 грн.).

Посилання відповідачки на те, що про отримання її чоловіком боргу у розмірі 2200 євро вона повідомлена не була, вказані гроші в інтересах сім»ї чоловіком не використовувались є недоведеними; належні докази на підтвердження такої позиції відповідачкою не надані, клопотання про витребування відповідних доказів судом не заявлені. Наведені пояснення відповідачки, що була допитана у якості свідка судом апеляційної інстанції, суд оцінює критично і не приймає до уваги, оскільки вона є безпосередньо зацікавленою у наслідках розгляду даної справи.

Недоведеними та безпідставними є твердження відповідачки про непроживання з ОСОБА_8 однією сім»єю під час отримання ним коштів у борг; відповідні належні та допустимі докази суду не надані; шлюб ОСОБА_8 розірвано не було, факт та період припинення сімейних стосунків подружжя ОСОБА_8 у судовому порядку не встановлені, що визнано ОСОБА_7 та її представником у судовому засіданні суду апеляційної інстанції. Покази свідків, допитаних місцевим судом, також не доводять факту та періоду припинення сімейних стосунків вказаного подружжя.

Доводи відповідачки про те, що розписку від 29.07.2011 року, де погоджено, зокрема, повернення боргу у розмірі 2200 євро у строк до кінця серпня початку вересня 2011 року, ОСОБА_7 написано під тиском з боку інших осіб є недоведеними; належні докази на підтвердження такої позиції відповідачкою не надані, клопотання про витребування відповідних доказів чи призначення судової експертизи у суді апеляційної інстанції не заявлені. Більше того, відповідачкою визнано, що після складання вказаної розписки від 29.07.2011 року до правоохоронних органів із заявами на захист своїх прав і законних інтересів вона не зверталась.

Твердження відповідачки про порушення позивачкою строку позовної давності є безпідставними, враховуючи написання ОСОБА_11 вищевказаної розписки від 29.07.2011 року та пред»явлення даного позову до суду 24.09.2013 року, що стверджується відбитком штампу вхідної кореспонденції місцевого суду на позовній заяві (а.с. 2).

Враховуючи положення ст. 1281 ЦК України, колегія зауважує, що з даним позовом позивачка звернулась до суду менше ніж через 6 місяців після смерті боржника ОСОБА_8

Разом з тим, позивачкою не доведено факту укладення з ОСОБА_8 договору позики на суму 4000,0 дол. США та факту отримання померлим вказаної грошової суми у борг. Відповідного договору чи розписки, викладених у письмовій формі, суду не надано. Отже, підстави для стягнення на користь позивачка даної грошової суми з нарахованими 3% річних відсутні.

Колегія приймає до уваги покази представника позивачки у судовому засіданні апеляційного суду, яка зазначила, що боргова розписка ОСОБА_8 на 4000,0 дол. США у позивачки відсутня, оскільки не збереглася; наведене стверджується журналом та звукозаписом судових засідань суду апеляційної інстанції.

Покази допитаних місцевим судом свідків; написання ОСОБА_7 розписки від 29.07.2011 року про зобов»язання повернути позивачці, зокрема, отриманий раніше борг у розмірі 4000,0 дол. США; пояснення ОСОБА_8 та відповідачки, оформлені на ім»я начальника Новомосковського МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 30.01.2012 року, про отримання ОСОБА_8 в борг від позивачки 4900,0 дол. США не спростовують правильність викладених вище висновків апеляційного суду, оскільки не є належними та допустимими доказами, у розумінні положень ст.ст. 58, 59 ЦПК України, укладення договору позики на суму 4000,0 дол. США.

Посилання представника позивачки на наявність постанови ДІМ Новомосковського МВ ГУМВС від 30.01.2012 року про відмову у порушенні кримінальної справи за її заявою про неповернення боржником ОСОБА_8 грошових коштів за договорами позики не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції, оскільки вказана постанова не має преюдиціального значення при розгляді даної цивільної справи та не доводить факту отримання ОСОБА_8 4000,0 дол. США (відмовний матеріал №676-2012 Новомосковського МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області за заявою ОСОБА_6, що оглянутий судом апеляційної інстанції).

Крім того, суд приймає до уваги твердження відповідачки про те, що перед смертю чоловіка їхні стосунки погіршились, вони менше спілкувались, тому вона не обізнана про можливе погашення ОСОБА_8 частини боргу перед позивачкою.

Місцевий суд у повному обсязі фактичні обставини справи не встановив, неправильно застосував матеріальний закон, що призвело до неправильного вирішення справи по суті. Колегія звертає увагу, що, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням викладеного вище, вимог ст. 303 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313 - 316 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_6.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 суму боргу у розмірі 23276,0 грн., три відсотки річних у розмірі 1398,46 грн., а всього - 24674 (двадцять чотири тисячі шістсот сімдесят чотири) гривні 46 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_6 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді