Справа № 452/2131/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"10" грудня 2015 р. м.Самбір

Самбірський міськрайонний суд Львівської області у складі: головуючого - судді Кравціва В.І.,

з участю секретаря Добрянського І.І.,

позивача ОСОБА_1,

її представника-адвоката ОСОБА_2,

представника відповідачів ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання права на користування жилим приміщенням, усунення перешкод в користуванні житлом, вселення у квартиру та визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням,

встановив:

ОСОБА_1 03.08.2015 року предявила позов до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання за нею, позивачем, та дитиною ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, право користування квартирою 7 у будинку № 46 по вул. Шевченка в м. Самборі Львівської області.

У обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що у 2009 році, одразу після одруження з ОСОБА_4, з його згоди на правах дружини поселилась у квартиру АДРЕСА_1. Наймачем вказаної квартири був дід ОСОБА_4 ОСОБА_7, котрий помер, а також у квартирі на той час була зареєстрована мати відповідача ОСОБА_5, котра не заперечувала проти вселення її, позивача, у квартиру, так як ОСОБА_5 на той час перебувала за кордоном, маючи там постійне місце проживання. Після одруження ОСОБА_4 також поїхав на роботу за кордон. 5 жовтня 2009 року у них народився син, ОСОБА_8, котрий був зареєстрований у вказанй квартирі.

За період проживання у цьому помешканні вони з відповідачем вели спільне сімейне господарство, виховували дітей, за відсутності чоловіка вона, позивач, робила ремонт, купувала меблі, оплачувала комунальні послуги, робила все необхідне для утримання квартири в порядку.

Із часу їхнього одруження ОСОБА_4 обіцяв, що надасть згоду на її реєстрацію у вказаній квартирі, однак питання постійно відтягувалося.

Після народження другої дитини вона, позивач, в черговий раз звернулась до чоловіка за згодою на реєстрацію її вже разом з дитиною, однак відповідач в черговий раз повідомив, що зроблять це пізніше. За його вказівкою вона разом з дитиною знялися з реєстрації за місцем проживання своєї матері, оскільки все ще надіялась, що чоловік виконає свою обіцянку.

У звязку з наведеним вона та дитина на даний момент ніде не зареєстровані згоди чоловіка та його матері на реєстрацію за їх фактичним місцем проживання не мають.

Унаслідок цього вона, позивач, не може скористатися іншими своїми правами, зокрема, без реєстрації дитину відмовляються приймати в дитячий садочок. Подавши до Самбірського міського сектору ГУ ДМС України у Львівській області заяву про реєстрацію її та дочки за фактичним місцем проживання, вона отримала відмову.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 збільшила розмір позовних вимог та просила зобовязати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не чинити перешкод їй, позивачу, та неповнолітній дочці у користуванні квартирою, вселити їх у вказану квартиру, оскільки 6 серпня 2015 року відповідач ОСОБА_4 поміняв вхідний замок до квартири, ключі їй не дав, а 9 серпня 2015 року зачинив її з дітьми у квартир,і у результаті чого вона з дітьми протягом цілого дня не мали змоги вийти із житла. Наступного дня він зібрав її, позивача, речі та речі дітей і виставив їх за двері.

Також, ОСОБА_1 заявила додаткові позовні вимоги про визнання ОСОБА_5 та ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням у вказаній квартирі, оскільки вони понад 6 років проживають за кордоном і там працюють та просила зобовязати Самбірський міський сектор ГУ ДМС України у Львівській області зняти відповідачів з реєстраційного обліку із зазначеної квартири.

Під час судового розгляду ОСОБА_1 у підтримання своїх позовних вимог посилалася на обставини, викладені у позовній заяві та доповненнях до позовних вимог.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позов не визнали і пояснили, що наймачем квартири АДРЕСА_2 був ОСОБА_7, котрий помер у 2015 році, а вони, відповідачі, були членами його сімї. У 2009 році у цій квартирі також був зареєстрований їх син та внук сторін ОСОБА_8 Згідно рішення виконавчого комітету Самбірської міської ради від 22.01.2015 року ОСОБА_5 визнано наймачем вказаної квартири. ОСОБА_1 та її дочка ОСОБА_6 проживають у даній квартирі без реєстрації, згоди на їх вселення вона, відповідач, не давала. Позивач не була членом їхньої сімї та не набула права користування житловим приміщенням, оскільки вселилася туди самоправно, скориставшись її відсутністю. На час вселення у спірну квартиру ОСОБА_1 була зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_2 «б» в м. Самборі, де і проживала. Своїми діями позивач переслідує мету бути включеною до переліку осіб, на яких поширюється право на частку у квартирі внаслідок її приватизації.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, зясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову з таких підстав.

Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

ОСОБА_3 сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Із рішення виконавчого комітету Самбірської міської ради від 22 січня 2015 року № 9, договору найму жилого приміщення, свідоцтва про смерть та довідок відомо, що квартира АДРЕСА_2 належить до житлового фонду Самбірської міської ради, її наймачем був Синов»ят М.І., котрий помер 2 січня 2015 року і на підставі зазначеного рішення у звязку із смертю ОСОБА_7»ята М.І. наймачем вказаної квартири визнано його дочку ОСОБА_5, із котрою 25.08.2015 року укладено договір найму житлового приміщення у цій квартирі. Станом на червень 2009 року у вказаній квартирі були зареєстровані: Синов»ята М.І. наймач квартири, ОСОБА_5 - його дочка та ОСОБА_4 - внук (а.с. 9, 61, 62, 126).

Згідно ст. 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сімї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сімї наймача, набувають рівного з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сімї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

У пункті 9 постанови Пленум Верховного Суду України від 12 квітня 1985 р. № 2 «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» розяснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен зясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сімї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сімї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 р. № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сімї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Однак відсутність письмової згоди членів сімї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Про те, що ОСОБА_1 в червні 2009 року вселилася в жиле приміщення, наймачем якого був Синов»ят М.І., зі згоди наймача і членів його сімї як член сімї наймача та при вселенні між ОСОБА_1 і наймачем та членами його сімї не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням підтверджується такими доказами.

Із свідоцтва про шлюб та свідоцтв про народження вбачається, що ОСОБА_4 9 червня 2009 року зареєстрував шлюб із ОСОБА_1, від якого мають двоє дітей: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_6, 14 жовтня 2013 рок народження (а.с. 8, 24, 25).

Із відповіді Самбірського міського сектору ДМС У країни у Львівській області від 27 серпня 2015 року відомо, що по реєстраційних обліках неповнолітній ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4 значиться зареєстрованим разом із своїм батьком ОСОБА_4 за адресою: м. Самбір, вул. Шевченка, 46,/7 із 20 жовтня 2009 року (а.с. 68).

Свідок ОСОБА_9 показала, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 жили у вказаній квартирі ще до одруження. ОСОБА_4 після армії поїхав до Чехії. Згодом туди поїхала і його мати ОСОБА_5 На час вселення ОСОБА_1 в квартиру ОСОБА_7 там не проживав, він проживав за іншою адресою до дня своєї смерті. Після вселення ОСОБА_1 весь час, спочатку з однією дитиною, а потім із другою дитиною проживала у цій квартирі. ОСОБА_4 та його мати ОСОБА_5 періодично приїжджали і теж проживали у квартирі.

Факт перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за межами України підтверджується відповіддю Державної прикордонної служби України від 14 вересня 2015 року та 1 жовтня 2015 року ( а.с. 111, 140).

Також із договору оренди, запиту про підтвердження статусу заборгованості та платіжного доручення вбачаться, що ОСОБА_4 проживає у Чеській республіці і зареєстрований там як фізична особа-підприємець (а.с. 115-124).

Із виписок з протоколу ЛКК, рахунків-фактур, квитанцій, рахунків квитанцій та історії розвитку дитини видно, що адреса місця проживання дитини ОСОБА_6 записана м. Самбір, вул. Шевченка, 46,/7 і ОСОБА_1 проводила оплату комунальних послуг, наданих у цій квартирі (а.с. 13, 14-19, 44, 125).

Із відповіді КП СМР «Житлово-експлуатаційний комбінат» відомо, що договір піднайму між квартиронаймачем ОСОБА_5 та ОСОБА_1 в КП СМР «Житлово-експлуатаційний комбінат» не укладався та не зареєстрований. Також КП СМР «Житлово-експлуатаційний комбінат» не володіє відомостями з приводу надання згоди на проживання ОСОБА_1 квартиронаймачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ( а.с. 66).

Із заяви ОСОБА_1 та відповіді Самбірського МС ГУ ДМС України видно, що вона зверталася з проханням зареєструвати її та дочку ОСОБА_6 за фактичним місцем проживання ІНФОРМАЦІЯ_5, однак їй у цьому було відмовлено із-за відсутності письмової згоди наймача житлового приміщення та згоди зареєстрованих з ним, повнолітніх членів його сімї (а.с. 28, 29).

Отже, наведені докази свідчать про те, що наймач жилого приміщення у вказаній квартирі Синов»ят М.І. та зареєстровані у ній члени сімї наймача висловлювали згоду на вселення ОСОБА_1, так як фактично Синов»ят М.І. та ОСОБА_5 у той час в цій квартирі не проживали, а докази про наявність чи відсутність їх письмової згоди відсутні. Питання про захист свого права унаслідок вселення та проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі вони не порушували.

Та обставина, що на час вселення ОСОБА_1 в спірне жиле приміщення вона не втратила право на користування іншим жилим приміщенням, не є підставою для відмови у визнанні за нею права на користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_3, виходячи із такого.

Із свідоцтва про право власності на квартиру від 24.12.1996 року та відповіді Самбірського міського сектору ДМС У країни у Львівській області вбачається, що ОСОБА_1 належить ? частина квартири АДРЕСА_4 «б» в м. Самборі, у якій вона та її малолітня дочка ОСОБА_6 були зареєстровані до 14 травня 2015 року (а.с. 68, 127).

Однак, право власності на частку у вказаній квартирі вона набула у віці 11 років на підставі акту приватизації, загальна площа цієї квартири становить всього 53,1 кв. м, що є недостатньою для проживання в ній ОСОБА_1 із двома неповнолітніми дітьми, у той час як у спірній квартирі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 фактично не проживають.

Наведене свідчить про те, що ОСОБА_1 не буде мати права на приватизацію житла у квартирі АДРЕСА_3.

Крім того, статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Із висновку про результати розгляду телефонного повідомлення ОСОБА_1, протоколу про адміністративне правопорушення, акту оцінки потреб дитини та сімї, а також постанови у справі про адміністративне правопорушення від 13 листопада 2015 року відомо, що ОСОБА_4 чинить перешкоди ОСОБА_1 та неповнолітнім дітям у користуванні жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_3, поміняв замки та вигнав їх і не впускає у квартиру, що негативно впливає на стан дітей ( а.с. 39-43, 59 ).

Відмовляючи у позові про визнання ОСОБА_5 та ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням у вказаній квартирі, суд керується наступним.

Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. ст. 71 та 72 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 р. № 2 «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» розяснено, що у справах про визнання наймача або члена його сімї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно зясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сімї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сімї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу.

Із відповіді Державної прикордонної служби України від 14 вересня 2015 року та 1 жовтня 2015 року відомо, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 періодично, у тому числі на строк понад шість місяців, перебували за межами України, тобто були відсутні у займаній ними жилій площі, але поверталися на жилу площу, а згідно рішення виконавчого комітету Самбірської міської ради від 22 січня 2015 року № 9 ОСОБА_5 визнано наймачем квартири АДРЕСА_5 за раніше укладеним договором найму даного жилого приміщення з попереднім наймачем її батьком ОСОБА_7 (а.с. 61, 111, 140).

ОСОБА_1, за якою визнається право на користування жилим приміщення у вказаній квартирі з моменту вселення має право вимагати про визнання такими, що втратили право користування житлом наймача і членами сімї, що проживають з ним, однак не довела цього позову.

Також вказане рішення виконавчого комітету та укладений у наступному із ОСОБА_5 договір найму жилого приміщення вона не оскаржувала.

Керуючись ст.ст. 209, 212, 213, 215 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1М задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 та її неповнолітньою дочкою ОСОБА_6 право на користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_6 та вселити їх у вказану квартиру і зобовязати ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не чинити перешкоди ОСОБА_1 та ОСОБА_6 у користуванні цією квартирою.

У решті частині позову про ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_5 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житлом в квартирі АДРЕСА_7 відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, та може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції, який ухвалив рішення, протягом десяти днів з дня його проголошення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя