Апеляційний суд Житомирської області
Справа №290/1026/15-ц Головуючий у 1-й інст. Бабич С. В.
Категорія 48 Доповідач Широкова Л. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Широкової Л.В.,

суддів Галацевич О.М., Матюшенка І.В.,

при секретарі судового

засідання ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Романівського районного суду Житомирської області від 18 листопада 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів,-

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення 26308,50 грн. пені за прострочення сплати аліментів, обґрунтовуючи його тим, що за рішенням Романівського районного суду Житомирської області від 30.08.2013 року відповідач зобовязаний сплачувати їй щомісячно аліменти у твердій грошовій сумі по 500,00 грн. на утримання їх неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Посилаючись на те, що ОСОБА_3 із травня 2013 року по вересень 2013 року має заборгованість по сплаті аліментів просила суд задовольнити її позов.

Рішенням Романівського районного суду Житомирської області від 18 листопада 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення суду та постановити нове про задоволення її позову.

На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду ґрунтується на припущеннях, судом не було зясовано причини у звязку з якими відповідач не сплачує аліменти. Вважає, що відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження відсутності його вини у тому, що існує заборгованість по аліментах за вказаний нею період.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем та її представником не було доведено ту обставину, що з вини відповідача має місце прострочення аліментів за період часу з травня 2013 року по вересень 2013 року.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Як встановлено судом, рішенням Романівського районного суду Житомирської області від 30 серпня 2013 року ОСОБА_3 з 14 травня 2013 року зобовязаний сплачувати на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітніх дітей: сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 у твердій грошовій сумі по 250,00 грн. на кожну дитину (а.с.3,4).

Згідно довідки-розрахунку відділу державної виконавчої служби Полонського районного управління юстиції Хмельницької області від 21 вересня 2015 року станом на 21 вересня 2015 року заборгованість ОСОБА_3 по виконавчому листу становить 329,18 грн.(а.с.5).Також із вказаного розрахунку вбачається, що ОСОБА_3 мав сплатити аліменти у травні 2013 року 290,32 грн., а з червня 2013 року по жовтень 2013 року по 500,00 грн. щомісячно. Проте, у вказаний період відповідач аліменти не сплачував, заборгованість сплатив частково у жовтні 2013 року лютому 2014 року.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину. За змістом ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

Частиною 1 ст.196 СК України встановлено, що при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

При цьому право одержувача аліментів на стягнення неустойки, передбачене ст..196 СК України, у випадках несвоєчасної виплати присуджених за рішенням суду аліментів виникає з часу набрання рішенням законної сили.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені), визначена у ст..196 СК України, настає лише за наявності вини цієї особи, на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Таким чином, виходячи зі змісту ст.196 СК України, суд відповідно до вимог ст.214 ЦПК України повинен встановити факт заборгованості за аліментами й наявність чи відсутність вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, у її виникненні та залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки. При цьому право одержувача аліментів на стягнення неустойки, передбачене ст.196 СК України, не пов'язується з дотриманням державним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до вимог ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виходячи з наведеного, законодавець не ставить обов'язок по сплаті аліментів, у разі обізнаності платника аліментів про їх стягнення, в залежність від стягнення таких за виконавчим листом шляхом відрахування із заробітної плати чи іншого доходу, оскільки судові рішення, що набрали законної сили, підлягають обов'язковому виконанню.

Зазначаючи про відсутність вини відповідача у виникненні заборгованості, суд першої інстанції наведених вимог закону в повній мірі не врахував, не звернув уваги на те, що обов'язок із сплати аліментів за судовим рішенням у відповідача виник з моменту набрання таким рішенням законної сили.

Відтак, законодавець визначив, що ані затримка у пред'явленні виконавчого листа до виконання, ані необізнаність боржника із наявністю відкритого виконавчого провадження не спростовують обов'язок боржника сплатити аліменти.

При ухваленні нового рішення колегія суддів враховує наступне.

Як зазначено вище, згідно з ч. 1 ст.196 СК України одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Із урахуванням правової природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов'язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом ст.196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. При цьому сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались.

Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-94цс15, яка відповідно до положень ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Застосовуючи вказаний механізм розрахунку пені у даній справі та враховуючи, що судове рішення про стягнення аліментів було постановлено 30 серпня 2013 року, підлягає до стягнення:

- серпень 2013 року 500,00 грн. х 1% х 30 день = 150,00 грн.

- вересень 2013 року 500,00 грн.х1%х31 днів = 155,00 грн.

Відтак загальний розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 305,00 грн., а саме: 150,00+155,00.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України із ОСОБА_3 на користь держави підлягає також стягненню судовий збір у розмірі 487,20 грн.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313,314,316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Романівського районного суду Житомирської області від 18 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_3, проживаючого у ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 305,00 грн. пені за прострочення сплати аліментів на утримання малолітніх дітей: сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та 487,20 грн. на користь держави судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: