Справа № 496/4056/15-ц
Провадження № 2/496/1796/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2015 року Біляївський районний суд

Одеської області

в складі : головуючого судді: Крачкової С.В.

при секретарі: Квашенко А.В.

за участю представників сторін ОСОБА_1, ОСОБА_2,

ОСОБА_3

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Біляївка цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача борг в сумі 519 572 грн., який складається з основного боргу 240 000 грн., 3% річних 19 200 грн., інфляційних збитків 179 532 грн. 45 коп. та процентів за користування грошовими коштами 80 840 грн. 41 коп..

Свої вимоги мотивує тим, що за договором позики від 26.08.2011 року відповідач одержав від нього в борг 240 000 грн., що еквівалентно 30 000 доларів США, які зобовязався повернути в строк до 31.12.2012 року, але вказане зобовязання не виконав, позику не повернув.

В судовому засіданні позивач та його представники на позові наполягали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. При цьому позивач пояснив, що з вересня 2011 року по серпень 2012 року відповідач був оформлений у нього на підприємстві як реалізатор, але фактично не працював. В серпні 2011 року він передав відповідачу грошові кошти в сумі 240 000 грн., які він повинен був повернути в грудні 2012 року, але це зобовязання не виконав.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали. При цьому відповідач пояснив, що грошові кошти від позивача в сумі 240 000 грн. за договором займу не отримував, на цю суму позивач передав йому товар для реалізації, а вказаний договір був гарантією допуску до роботи.

Заслухавши сторони та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно положень ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З матеріалів справи вбачається, що 26.08.2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір позики ( а.с.11).

Відповідно до п.1 вказаного договору позикодавець ОСОБА_4 передає у власність позичальнику 240 000 грн. ( еквівалент 30 000 доларів ) на зазначений нижче строк, а позичальник зобовязується повернути зазначену суму в оговорений сторонами строк.

В п.2 договору позики сторони передбачили умови повернення позики, але не пізніше 31 грудня 2012 року. Крім того, в п. 5 договору позики сторони зазначили, що договір вважається укладеним з моменту його підписання та передачі позикодавцем позичальнику обумовленої суми позики.

Таким чином, цей договір вважається укладеним при наявності двох умов: його підписання та фактична передача позикодавцем позичальнику грошових коштів.

Згідно положень ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивач ОСОБА_4 при зверненні до суду з позовом про стягнення з відповідача боргу за договором позики зобовязаний підтвердити своє право вимагати від нього виконання боргових зобовязань, але всупереч цим положенням ним не надані докази отримання відповідачем від нього за договором позики від 26.08.2011 року саме 240 000 грн., тобто розписку ОСОБА_5.

Наявність оригіналу договору позики та визначення сторонами в цьому договорі формулюванні про передачу у власність позикодавцем позичальнику 240 000 грн. не є достатніми доказами отримання відповідачем суми позики, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника ( ч.2 ст. 1047 ЦК України), що узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України ( справа №6-79/цс/14).

Крім того, з пояснень відповідача вбачається, що між сторонами виникли інші правовідносини ніж з договору позики, оскільки позивач передав відповідачу певне майно товар в магазині під реалізацію для здійснення підприємницької діяльності і ці доводи відповідача позивачем не спростовані.

Більш того, обставини, на які посилається відповідач, встановлені судовим рішенням апеляційного суду Одеської області від 8.07.2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів, в якому зазначено, що «за договором займу від 26.08.2011 року ОСОБА_4 передавав ОСОБА_5 товар на суму 240 000 грн., що підтвердили обидві сторони договору» ( рішення суду в цій частині не скасовано).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_4, оскільки обставини щодо передачі ним грошових коштів відповідачу не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому законних підстав для задоволення позову не має.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 209, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 207, 509, 526, ст. 1046, 1047, ч.1 ст. 1049 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_4 в позові до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 10 діб до Одеського апеляційного суду через Біляївський районний суд.

Суддя: С.В. Крачкова