АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/2536/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/2542/К/15 суддя: Багрова А.Г.
Категорія - 59 (І) Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

Іменем України

29 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Чорнобук В.І.

суддів Братіщевої Л.А., Грищенко Н.М.

при секретарі - Петренко К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди, -

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 24.05.2011 року вона уклала з адвокатом ОСОБА_3 договір про надання правової допомоги, який оформлено довіреністю від 24.05.2011 року. За довіреністю вона оплатила адвокату ОСОБА_3 4000 грн. Однак, відповідач свої зобовязання не виконала, не надала позивачу належної правової допомоги. Отримані кошти відповідач не відпрацювала, оскільки подані нею до суду позови були неправильно та некваліфіковано складені та повернуті судом без розгляду, а під час розгляду справ відповідач просила засідання переносити без будь-яких причин.

Добровільно ОСОБА_3 кошти позивачу не повертає та на її звернення не реагує. Внаслідок неправомірних дій відповідача, позивач страждає безсонням, втратила спокій і у неї підвищився тиск, тобто ОСОБА_2 була завдана моральна шкода, яку вона оцінює в 4000 грн.

За таких обставин, ОСОБА_2 просила суд стягнути з ОСОБА_3 на її користь 4000 грн., оплачені відповідачу як гонорар за надані адвокатські послуги, а також моральну шкоду у розмірі 4000 грн.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення її позовних вимог в повному обсязі. Зокрема, судом першої інстанції не враховано, що за довіреністю може здійснюватись представництво, яке ґрунтується на договорі. На думку позивача, факт укладення договору про надання правової допомоги є встановленим на підставі документів, що містяться у матеріалах справи. Судом не взято до уваги, що відповідач фактично визнала позов, так як вказувала, що в період з грудня 2010 року по березня 2012 року працювала з позивачем, представляючи її інтереси на підставі довіреності та просила суд застосувати строк позовної давності до вимог ОСОБА_2 Неналежне виконання ОСОБА_3 своїх зобовязань з представництва інтересів ОСОБА_2 у справі щодо встановлення опіки над онукою, завдало збитків позивачу у сумі 4000 грн., які мають бути стягнуті в судовому порядку. Відмовляючи у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, суд не врахував, що позивач є особою похилого віку, інвалідом ІІ групи, а відповідач не вживаючи жодних заходів щодо захисту її інтересів, позбавила позивача права бути опікуном онуки та не намагалась поновити порушене право позивача. Крім того, в порушення ч.4 ст.10 ЦПК України, суд не сприяв здійсненню права позивача на виклик свідка ОСОБА_5 для допиту в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_4, які кожен окремо підтримали доводи апеляційної скарги і просили її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24 травня 2011 року ОСОБА_2 за довіреністю уповноважила ОСОБА_3 бути її представником і безпосередню представляти, здійснювати, захищати права та законні інтереси довірителя в усіх державних органах, у тому числі і судах будь-якої юрисдикції, при вирішенні будь-яких питань, що стосуватимуться позивача. (а.с.4)

Звертаючись до суду з позовом про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_2 посилалась на те, що вона передала ОСОБА_3 4000 грн. в якості гонорару за надання правової допомоги, однак відповідач своїх зобовязань щодо представництва інтересів позивача належним чином не виконувала та добровільно сплачені позивачем грошові кошти за послуги адвоката не повернула, чим завдала позивачу матеріально та моральної шкоди.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження укладення між сторонами договору про надання правової допомоги та передачі грошових коштів у розмірі 4000 грн. у якості гонорару, а також не доведено підстав для відшкодування їй моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1,3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно зі ч. 1 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Положеннями ч.3 цієї статті передбачено, що довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до ст. 250 ЦК України представник зобов'язаний негайно повідомити особу, яку він представляє, про відмову від вчинення дій, які були визначені довіреністю.

Представник не може відмовитися від вчинення дій, які були визначені довіреністю, якщо ці дії були невідкладними або такими, що спрямовані на запобігання завданню збитків особі, яку він представляє, чи іншим особам. Представник відповідає перед особою, яка видала довіреність, за завдані їй збитки у разі недодержання вказаних вимог.

Разом з тим, відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Виходячи з вищевикладеного, із урахуванням вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 зобовязані були довести, надавши суду докази відповідно до положень ст.ст. 58, 59 ЦПК України, що між сторонами дійсно укладався договір про надання відповідачем позивачу правової допомоги та, що на виконання умов цього договору ОСОБА_2 передавались ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 4000 грн. в якості гонорару за надання юридичних послуг.

Відповідач факт існування між сторонами договору про надання правової допомоги і отримання нею грошей від позивача заперечувала. (а.с.91)

Однак, ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження вищевказаних обставин, позивачем та її представником надано не було, тому колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 4000 грн., оплачені відповідачу як гонорар за надані адвокатські послуги, не підлягають задоволенню, у звязку з їх недоведеністю.

За таких обставин, колегія суддів не може погодитись з доводи апеляційної скарги про те, що факт укладення договору про надання правової допомоги є встановленим на підставі документів, що містяться у матеріалах справи, так як спростовуються вказаними висновками суду.

Посилання позивача на ту обставину, що судом не взято до уваги, що відповідач фактично визнала позов, так як вказувала, що в період з грудня 2010 року по березня 2012 року працювала з позивачем, представляючи її інтереси на підставі довіреності та просила суд застосувати строк позовної давності до вимог ОСОБА_2, відхиляються колегією суддів, оскільки зі змісту відзиву на позов наданого відповідачем ОСОБА_3 вбачається, що вона заперечувала проти факту укладення з позивачем договору щодо надання юридичних послуг та отримання гонорару, а клопотання про застосування строку позовної давності не свідчить про визнання відповідачем позову і не звільняє позивача від обовязку доводити суду обставини, на які вона посилається, як на підставу свої вимог.

Відповідно до вимоги чинного законодавства України особа, якій завдано збитків, має також право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоровя; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Проаналізувавши матеріали справи та наявні у справі докази, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами протиправність дій відповідача щодо неї, наявність у ОСОБА_2 моральної шкоди, а також причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідача та шкодою, яка на думку позивача їй завдана.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом того факту, що позивач є особою похилого віку, інвалідом ІІ групи, а відповідач не вживаючи жодних заходів щодо захисту її інтересів, позбавила позивача права бути опікуном онуки та не намагалась поновити порушене право позивача, колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки вони спростовуються поясненнями самої ОСОБА_2 викладеними в тексті позовної заяви, де вона вказувала, що відповідач зверталась до суду з позовами в її інтересах, однак вони були невірно, некваліфіковано складені та повертались без розгляду, а доказів на підтвердження того, що саме у звязку з неналежними, на думку позивача, діями її представника ОСОБА_3, позивач не змогла реалізувати своє право бути опікуном над онукою, матеріали справи не містять.

Посилання позивача на те, що суд першої інстанції не сприяв здійсненню права позивача на виклик свідка ОСОБА_5 для допиту в судовому засіданні, яка могла підтвердити факт існування між сторонами правовідносин щодо надання правової допомоги та факт передачі грошових коштів позивачем відповідачу, також не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не може доводитися показанням свідків виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли показання свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, прямо визначені у ЦК України. (п.12 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»)

Інші доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці та спростовуються вищевикладеним.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: