Справа № 169/547/15-ц
Провадження № 2/169/215/15
ТУРІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2015 року смт Турійськ

Турійський районний суд Волинської області в складі:

головуючого-судді Тітівалова Р.К.,

з участю:

секретаря Веремчук Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк (далі - Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивований тим, що 26 грудня 2005 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір, згідно з умовами якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 5000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % річних на суму залишку заборгованості. Вказуючи, що у звязку з невиконанням відповідачем належним чином умов договору, у неї станом на 31 серпня 2015 року виникла заборгованість в розмірі 16247,69 гривень, позивач просив стягнути із відповідача зазначену суму заборгованості та судові витрати.

У судове засідання представник позивача не зявився, хоча належним чином про час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку був повідомлений (а.с. 87-88).

Відповідач у судове засідання не зявилася, подала до суду письмові заперечення проти позову, в яких просила справу розглядати за її відсутності, застосувати до вимог Банку позовну давність та відмовити в позові (а.с. 89-91).

Враховуючи, що в судове засідання не зявилися всі особи, які беруть участь у справі, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України не здійснювалося.

Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст.ст. 526, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства та у встановлений в зобовязанні строк (термін) його виконання.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Судом встановлено, що 26 грудня 2005 року між Банком та ОСОБА_1 був укладений договір № б/н шляхом підписання останньою заяви SAMDN2871, де вказано, що заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і тарифами складає між сторонами договір про надання банківських послуг (а.с. 6). На підставі зазначеного договору Банк надав відповідачу кредитні кошти в розмірі 5000 гривень зі сплатою за користування 3% в місяць з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Звертаючись до суду із даним позовом позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 16247,69 грн, яка розрахована станом на 31 серпня 2015 року (а.с. 4-5).

Із дослідженої в судовому засіданні цивільної справи № 169/553/14-ц вбачається, що 18 серпня 2014 року Банк звертався з позовом до ОСОБА_1, предметом якого було стягнення заборгованості за договором № б/н від 26 грудня 2005 року у розмірі 13224,93 грн, за яким кредит був наданий відповідачу на підставі такої ж, як і в даній справі, заяви SAMDN2871 від 26 грудня 2005 року та на аналогічних умовах. Заборгованість розрахована станом на 12 травня 2014 року.

Рішенням Турійського районного суду від 29 вересня 2014 року у вказаній справі, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 12 листопада 2014 року, в позові Банку було відмовлено у звязку з пропуском строків позовної давності (а.с. 43-47).

Відомості щодо оскарження рішення суду в касаційному порядку в матеріалах зазначеної цивільної справи відсутні.

За таких обставин та з врахуванням положень п. 2 ч. 1 ст. 205, ст. 223 ЦПК України ухвалою Турійського районного суду від 01 грудня 2015 року провадження в даній справі в частині позовних вимог про стягнення заборгованості, яка була розрахована позивачем станом на 12 травня 2014 року, в розмірі 13224,93 гривень, з яких: заборгованість за кредитом становить 3023,97 гривень; заборгованість по процентах за користування кредитом 9095,01 гривень; штраф 500 гривень (фіксована частина), 605,95 гривень (процентна складова), закрито (а.с. 82-83).

Вказані вище обставини в контексті положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України при розгляді даної справи доказуванню не підлягають.

Таким чином не вирішеними по суті, виходячи із наявного в матеріалах справи розрахунку (а.с. 4-5), залишилися вимоги Банку про стягнення заборгованості по процентах в розмірі 2878,82 грн (11973,83 грн - 9095,01 грн = 2878,82 грн) та штрафу (процентна складова) в розмірі 143,94 грн (749,89 грн - 605,95 грн = 143,94 грн).

За загальним правилом, установленим ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 ЦПК України.

Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на спростування вищевказаного сторонами суду надано не було і в матеріалах справи такі відсутні.

З огляду на вказане, суд вважає підставним клопотання відповідача про застосування позовної давності щодо вимог Банку з таких мотивів.

Відповідно до положень ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з нормами ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

У зобов'язальних правовідносинах наслідком невиконання або неналежного виконання боржником зобов'язання є порушення суб'єктивного права кредитора, початком перебігу строку позовної давності є момент порушення цього права, беручи до уваги те, коли він довідався або міг довідатися про його порушення, а тому початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Аналіз норм ст.ст. 256, 261, 266 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право на стягнення додаткових вимог є обмеженим у часі перед зверненням кредитора до суду і починається з дня (місяця), з якого вони нараховуються, у межах строку позовної давності за основною вимогою, а будь-які нарахування додаткових вимог поза межами такого строку не грунтуються на вимогах закону.

За таких обставин справи, які підтверджуються належними і допустимими доказами, відповідно до зазначених норм матеріального права та враховуючи, що відповідачем в даній справі подано заяву про застосування позовної давності, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, позивачу було відмовлено в задоволенні основної вимоги у звязку зі спливом позовної давності, однак останній, достовірно знаючи про наявність такого рішення, продовжуючи нараховувати заборгованість поза межами строків позовної давності, повторно звернувся до суду, то суд дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для відмови в позові, оскільки в контексті положень ст.ст. 266, 267 ЦК України в даному випадку спливла позовна давність як до основної вимоги, так і до додаткових вимог (процентів, неустойки, комісії, штрафів тощо).

Аналогічні правові висновки щодо застосування позовної давності викладено і в постановах Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року (справа № 6-116цс13), від 01 жовтня 2014 року (справа № 6-134цс14), від 24 червня 2015 року (справа № 6-738цс15), від 07 жовтня 2015 року (справа № 6-1295цс15).

На підставі викладеного, ст.ст. 15, 16, 253, 257, 259, 261, 264, 266, 267, 526, 530, 629, 631, 1054 ЦК України та керуючись ст.ст. 11, 58-60, 88, 197, 209, 213-215, 218 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У позові Публічного акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Турійський районний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий