Справа № 303/116/14-ц
У Х В А Л А

Іменем України

23 червня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі :

головуючої : Готри Т.Ю.,

суддів : Кожух О.А., Кондора Р.Ю.,

при секретарі : Марчишак Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 19 травня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,-

в с т а н о в и л а :

Відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 19 травня 2015 року, яким позов ОСОБА_2. задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2. власником 1/2 частини цілісного приміщення кафе-магазину, яке знаходиться за адресою : АДРЕСА_1, що є спільною сумісною власністю подружжя, та виділено йому відповідно до варіанту реального розподілу вказаного у висновку судової будівельно-технічної експертизи (варіант - для Сторони2), а саме : позиція 1-12 площею31,7 м.кв.; позиція 1-13 площею 2,0 м.кв.; позиція 1-14 площею 2,0 м.кв.; позиція 1-15 площею 9,4 м.кв.; позиція 1-16 площею 31,7 м.кв. (де 0,4 м.кв. половина площі під перегородкою) площею 47,5 м.кв., де 0,4 м.кв. це половина площі під новоствореною перегородкою - загальна площа 86,9м.кв.

Визнано ОСОБА_1 власником 1/2 частини цілісного приміщення кафе-магазину, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що є спільною сумісною власністю подружжя, та виділено їй відповідно до варіанту реального розподілу вказаного у висновку судової будівельно-технічної експертизи (варіант - для Сторони2), а саме : позиція 1-11 площею 39,4 м.кв.; позиція 1-16 площею 47,5 м.кв., де 0,4 м.кв. це половина площі під новоствореною перегородкою - загальна площа 86,9 м.кв.

Визнано об'єкт незавершеного будівництва, який розташований за адресою : АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя.

Визнано ОСОБА_2 власником 1/2 частки об'єкта незавершеного будівництва, який розташований за адресою : АДРЕСА_1, та виділено йому в натурі 1/2 частку зазначеного об'єкта незавершеного будівництва відповідно до варіанту реального розподілу вказаного у висновку судової будівельно-технічної експертизи (Варіант - 3).

Визнано ОСОБА_1 власником 1/2 частини об'єкта незавершеного будівництва, який розташований за адресою : АДРЕСА_1, та виділено їй в натурі 1/2 частку зазначеного об'єкта незавершеного будівництва відповідно до варіанту реального розподілу вказаного у висновку судової будівельно-технічної експертизи (Варіант - 3).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2. 3020,60 грн. сплаченого судового збору.

У решті позовних вимог - відмовлено.

У апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 просить скасувати зазначене рішення, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_2. відмовити. Вказує на те, що вимоги ОСОБА_2. про поділ майна з визнанням за ним права спільної сумісної власності на 1/2 частину житлової частини будівлі по АДРЕСА_1 з тих самих підстав вже були предметом розгляду в суді, за результатом розгляду яких постановлено судове рішення, що набрало законної сили, а тому суд першої інстанції повинен був відмовити у відкритті провадження за цією вимогою, або в подальшому під час розгляду справи закрити провадження на підставі ст.205 ЦПК України; - що позивачем пропущено строк позовної давності, так як право власності у неї на магазин та кафе виникло 16.10.2008 року, а спірний житловий будинок був побудований у 2008 році і його готовність складала 100%, у зв'язку з чим право на поділ майна у позивача виникло у 2008 році, а він до суду з даним позовом звернувся у січні 2014 року, що вказує на пропуск ним трирічного строку позовної давності; - що спірний житловий будинок не введений в експлуатацію, не отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно та не зареєстровано право власності на нього, а тому право власності на цей об'єкт у сторін не виникає.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2. та його представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу не визнали, просили таку відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Відповідачка ОСОБА_1 у судове засідання не з'явилася, хоча про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки, зазначені у клопотанні, колегія суддів не визнає поважними, а тому її неявка згідно ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції установлено, що сторони ОСОБА_2. і ОСОБА_1 з 23.11.2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 26.05.2010 року, що набрало законної сили, розірвано (а.с.62).

За час перебування у шлюбі сторони набули майно, а саме :

- цілісне приміщення кафе-магазину, що знаходиться у АДРЕСА_1, право власності на яке зареєстроване за відповідачкою ОСОБА_4, що стверджується інформаційною довідкою ТОВ Мукачівське районне бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки від 24.04.2010 року за №149 (а.с.71);

- об'єкт незавершеного будівництва (фактично житловий будинок), що знаходиться у АДРЕСА_1, загальною площею 209,7 кв.м., готовністю 100%, що стверджується інформаційною довідкою ТОВ Мукачівське районне бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки від 27.11.2013 року за №148 (а.с.70);

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 вересня 2013 року, що набрало законної сили, визнано за ОСОБА_2. право володіння на 1/2 частину кафе-магазину по АДРЕСА_1, зареєстрованого на праві власності за ОСОБА_1 (а.с.4).

Здійснюючи поділ вище зазначеного майна подружжя, суд першої інстанції правильно виходив із того, що згідно ст.60 СК України (чинного з 1 січня 2004 року) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення Закону було закріплено й у статті 22 КпШС України, який діяв до 1 січня 2004 року, але був чинний на час набуття сторонами частини спірного майна.

У п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - Постанова) зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім»я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно ст.61 СК України об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу.

Відповідно до вимог ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім»ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Отже встановивши, що майно, а саме цілісне приміщення кафе-магазину, що знаходиться у АДРЕСА_1 та зареєстроване за відповідачкою ОСОБА_1, було збудовано сторонами за час шлюбу, а тому таке є спільною сумісною власністю подружжя, яке у відповідності до вище наведеного законодавства підлягає поділу шляхом виділення та визнання за сторонами по 1/2 частині кожному згідно варіанту реального розподілу вказаного у висновку судової будівельно-технічної експертизи (для позивача ОСОБА_2. варіант - для Сторони 2, а для відповідачки ОСОБА_1 варіант - для Сторони 1, який сторонами не оспорюється).

Також суд першої інстанції правильно визнав об'єкт незавершеного будівництва, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю подружжя.

Визнав ОСОБА_2 власником 1/2 частки зазначеного об'єкта незавершеного будівництва та виділив йому в натурі 1/2 частку цього об'єкта незавершеного будівництва відповідно до варіанту реального розподілу вказаного у висновку судової будівельно-технічної експертизи (Варіант - 3). Та визнав ОСОБА_1 власником 1/2 частини зазначеного об'єкта незавершеного будівництва та виділив їй в натурі 1/2 частку цього об'єкта незавершеного будівництва відповідно до варіанту реального розподілу вказаного у висновку судової будівельно-технічної експертизи (Варіант - 3), - виходячи з того, що вказане майно сторонами було збудовано за час шлюбу, воно є завершене будівництвом, його готовність складає 100%, а тому дане майно фактично не є об'єктом незавершеного будівництва. Стосовно не введення зазначеного майна до експлуатації, то в суді апеляційної інстанції позивач пояснив, що цьому перешкоджають тривалі судові спори з приводу поділу майна подружжя, а тому в позасудовому порядку на таке не може бути набуто право власності згідно ст.331 ЦК України, що спростовує доводи апелянта про неможливість його поділу та визнання сторін власниками по 1/2 частині вказаного майна. За наведених обставин сторін також не можна вважати власниками матеріалів, які були використані в процесі будівництва вказаного житлового будинку.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про те, що позивачем ОСОБА_2. пропущено строк позовної давності, оскільки такий відповідно до ч.2 ст.264 ЦК України переривався шляхом пред'явлення ним позову до суду до ОСОБА_1 у квітні 2012 року про розподіл спільного майна подружжя, який після переривання у грудні 2013 року почався заново, а тому строк позовної давності ОСОБА_2. за даним позовом, який пред'явлено у січні 2014 року, ним не пропущено.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що вимоги ОСОБА_2. про поділ майна з визнанням за ним права спільної сумісної власності на 1/2 частину житлової частини будівлі по АДРЕСА_1 з тих самих підстав вже були предметом розгляду в суді, за результатом розгляду яких постановлено судове рішення, що набрало законної сили, а тому суд першої інстанції повинен був відмовити у відкритті провадження за цією вимогою, або в подальшому під час розгляду справи закрити провадження на підставі ст.205 ЦПК України, - то такі не заслуговують на увагу, оскільки підстави і предмет даного позову є іншими від позову, за результатом розгляду якого Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області 19.09.2013 року ухвалено судове рішення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у відповідності до ст.308 ЦПК України слід залишити без зміни, а апеляційну скаргу відповідачки відхилити, оскільки рішення судом першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 19 травня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча :

Судді :