ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/8753/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" грудня 2015 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі

судді Вовка Є.І.,

при секретарі Германенко В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про повернення (витребування) квартири та визнання права власності на квартиру,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до Дарницького районного суду м. Києва (автоматичний перерозподіл справи на суддю Вовка Є.І. було здійснено 08.12.2015 року) з позовом до відповідача, в якому просила про наступне.

1.Встановити факт неукладеності Договору №1 про будівництво житлового будинку, підписаного відповідачами 01.09.2007 р., у зв"язку з відсутністю істотної умови договору - ціни.

2.У зв"язку з безпідставним визнанням за Відповідачем -1 права власності на квартиру АДРЕСА_1, скасувати право власності ОСОБА_3 на вказану квартиру, та скасувати її державну реєстрацію.

3.Повернути вище зазначену квартиру Позивачу, як безпідставно збережене Відповідачами за її рахунок нерухоме майно шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1.

В обгрунтування позовних вимог позивач, зокрема посилається на рішення Апеляційного суду м. Києва від 12 травня 2015 року по цивільній справі за номером 753/18154/13-ц(наданим Дарницьким районним судом м. Києва), згідно з яким зокрема, було вирішено: визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1, при цьому, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права власності на цю квартиру.

Проте, позивач зазначає, що в матеріалах цивільної справи 753/18154/13-ц відсутні будь-які належні та допустимі докази та обгрунтування, що підтверджують права власності ОСОБА_3 на вказану спірну квартиру (що на думку позивача не враховано Апеляційним судом м. Києва), а отже, позивач вважає, що позов підлягає задоволенню враховуючи, також, що Договір від 01 вересня 2007 року про будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 між відповідачами був неукладений оскільки всупереч положенням п.3 ст.180, п.2 ст.189 ГК України, в ньому не визначено ціни в гривнях, площі об"єкту будівництва, строку дії договору, а також позивач посилається на те, що 10 квітня 2013 року спірна квартира була передана у користування позивачу, яка "сплатила відповідачам справедливу" ціну за неї (за власним огульним твердженням позивача), а отже позивач вважає себе власником спірної квартири та просить її повернути на підставі ст.387 ЦК України.

Відповідач, представник відповідача у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що вони є необгрунтованими та безпідставними.

У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та обгрунтування позову, просила задовольнити позов.

З пояснень вказаних учасників судового розгляду вбачається, що станом на час даного судового розгляду справи (28.12.2015 року) відсутні клопотання (в тому числі, щодо витребування доказів), які б сторони підтримували станом на час саме цього судового засідання, проте які не були б розглянуті судом.

При цьому, в силу вимог п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Обов»язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням п.1 ст.6 даної Конвенції (параграф 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Всі ці обставини слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до положень ч.1 ст.157 ЦПК України - суд розглядає цивільні справи вказаної категорії протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження по справі (при цьому, згідно з ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва провадження по справі було відкрито 28жовтня 2015 року), а відповідно до положень ст.1 ЦПК України - завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ст.60 ЦПК України: кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Дослідивши та проаналізувавши наведенні дані, всі інші матеріали даної справи, в тому числі, завірену належним чином копію Рішення Апеляційного суду м. Києва від 12 травня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права власності, за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_7 про визнання права власності, за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_8 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_2, третя особа яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_7 про визнання права власності, за номером 753/18154/13-ц (наданим Дарницьким районним судом м. Києва) та копію спірного Договору про будівництво житлового будинку від 01 вересня 2007 року (автентичність якої сторонами не заперечується), суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини, в тому числі, які встановлені і вказаним Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 травня 2015 року, яке набрало законної сили, та яким зокрема, було вирішено: визнати за ОСОБА_3 (відповідачем по цій справі) право власності на квартиру АДРЕСА_1, при цьому, було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права власності на цю квартиру.

Крім того, у вказаному Рішенні Апеляційного суду м. Києва від 12 травня 2015 року, зокрема, встановлені наступні обставини (з посиланням на аркуші справи за номером 753/18154/13-ц), які визнаються встановленими і цим судом (28.12.2015 року):

"Визнаючи за ОСОБА_2 право власності на спірну квартиру, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку щодо укладення між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору будівельного підряду, та сплати нею вартості будівництва, у зв'язку з наступним.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 07.08.2012 р. / т. 2 а.с.85-87/, залишеним без змін судом касаційної інстанції /т. 2 а.с. 160-161/, безспірно встановлено, що грошові кошти у розмірі 150 000 грн., передані ОСОБА_2 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за розпискою від 08.04.2008 р. є договором позики, а не зобов'язанням останніх побудувати за ці кошти квартиру. Інші розписки, підписані ОСОБА_4, без зазначення, що кошти вносяться на виконання замовником договору будівельного підряду. Доказів того, що між сторонами було укладено договір будівельного підряду, відповідно до вимог ст. 875, ч. 2 ст. 877 ЦК України надано не було.

Крім того, заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11.03.2013 р. за позовом ОСОБА_2, з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 стягнуто суму заборгованості у розмірі 150 000 грн., передану за договором позики від 08.04.2008 р. / т. 4 а.с. 37-38/, на виконання вказаного рішення відкрито виконавче провадження / т. 4 а.с. 39/, що суперечить висновкам суду першої інстанції про те, що вказаний договір позики був удаваний, а сторонами вчинено договір будівельного підряду.

Таким чином, відсутні будь-які докази щодо укладення між сторонами договору будівельного підряду у розумінні ст.ст. 875, 877 ЦК України, шляхом надання позики.

Також слід зазначити, що акт прийому-передачі виконаних робіт квартири АДРЕСА_1 підписаний лише ОСОБА_9 та ОСОБА_4 / т. 3 а.с. 27/, а відповідно до розписки від 08.04.2008 р. ОСОБА_3 і ОСОБА_4 отримали від ОСОБА_2 у борг 150 000 грн., після чого лише ОСОБА_4 отримував від ОСОБА_2 кошти у розмірі 10 000 доларів США 23.06.2008 р., 10 000 доларів США 06.10.2008 р., 10 000 доларів США 10.04.2010 р. та 6 000 доларів США 21.11.2010 р.

Згідно п. 5.2.1, п. 5.4.1, п. 5.6.1 договору про будівництво житлового будинку від 01.09.2007 р., укладеного між ОСОБА_11, ОСОБА_3 та ОСОБА_12, учасники цього договору мають право залучати кошти третіх осіб для інвестування об'єкту інвестування виключно за письмової згоди інших учасників, тому не можуть вважатись домовленості припинення боргових зобов'язань між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 за розписками, коштами, що зараховуються в рахунок оплати за роботи по будівництву спірної квартири.

Крім того, не заперечувалось сторонами, ОСОБА_2, що навіть враховуючи всі кошти, що нею передавались ОСОБА_3 і ОСОБА_4, як договором позики так і особисто ОСОБА_4, що підтверджені розписками, повна вартість квартири нею сплачена не була. Сторонам було надано строк для вирішення цього питання мирним шляхом, однак до згоди сторони не дійшли.".

Крім того, у вказаному Рішенні Апеляційного суду м. Києва від 12 травня 2015 року, зокрема, встановлено, що 01 вересня 2007 року між ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено Договір №1 про будівництво житлового будинку, а відповідно до п.1.1 вказаного Договору учасники беруть зобов"язання об"єднати свої внески та спільні дії для будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Так, відповідно до положень ст.61 ЦПК України: обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Порядок оскарження рішення суду апеляційної інстанції встановлений ЦПК України.

Так, згідно зі ст.323 ЦПК України -Касаційною інстанцією у цивільних справах є Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

З положень ст.324 ЦПК України вбачається, щосторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов'язки, мають право оскаржити у касаційному порядку зокрема рішення і ухвали апеляційного суду, ухвалені за результатами апеляційного розгляду; підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з ч.1 ст.336 ЦПК України щодо повноважень суду касаційної інстанції, то за наслідками розгляду касаційної скарги на рішення суд касаційної інстанції має право:

1) постановити ухвалу про відхилення касаційної скарги і залишення рішення без змін;

2) постановити ухвалу про повне або часткове скасування рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої або апеляційної інстанції;

3) постановити ухвалу про скасування рішення апеляційного суду і залишити в силі судове рішення суду першої інстанції, що було помилково скасоване апеляційним судом;

4) постановити ухвалу про скасування судових рішень і закрити провадження в справі або залишити заяву без розгляду;

5) скасувати судові рішення і ухвалити нове рішення або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Отже, діючим законодавством, вказаними нормами ЦПК України, встановлений вищевказаний порядок оскарження рішення суду апеляційної інстанції(в тому числі, щодо його скасування), що позивачем не було враховано, як не були позивачем враховані і положення ч.4 ст.125 Конституції України, згідно з якими - судові рішення є обов»язковими для виконання на всій території України.

Крім того, судом враховано, що нормами діючого законодавства, в тому числі, ГК України (в тому числі ст.ст.180, 189 ГК України, на які посилається позивач), не передбачено, що Договір фізичних осіб між собою про будівництво житлового будинку (спільну діяльність щодо цього) є господарським договором в розумінні ГК України, при цьому і за змістом цього договору, він не містить посилання на норми ГК України, при цьому, відсутнє правове обгрунтування цього твердження і у вказаному позові, як і посилання на відповідні докази.

При цьому, ЦК України не визначено конкретного переліку істотних умов, які мають міститися у Договорі фізичних осіб між собою про будівництво житлового будинку (спільну діяльність щодо цього), в тому числі щодо ціни в гривнях (площі об"єкту будівництва, строку дії договору, тощо).

Так, згідно з п.3) ч.1 статті 3 ЦК України, однією з засад цивільного законодавства є свобода договору.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

При цьому, стаття 628 ЦК України встановлює, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умова про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, вказані позовні вимоги щодо встановлення факту неукладеності вказаного Договору та щодо скасування права власності ОСОБА_3 на вказану квартиру не підлягають задоволенню, оскільки є фактично не обгрунтованими та безпідставними.

Враховуючи викладене, а також, оскільки вищевказана позовна вимога щодо повернення вказаної квартири позивачу є похідною від інших вищевказаних позовних вимог, враховуючи також відсутність належних та допустимих доказів щодо укладання будь-яких правочинів щодо відчуження спірної квартири на користь позивача з 12.05.2015 року по цей час (як і щодо наявності інших підстав щодо набуття права власності на спірну квартиру, які були б передбачені діючим законодавством),то суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню у повному обсязі, і огульні доводи сторони позивача не спростовують такого висновку суду.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, судові витрати по справі у виді судового збору належить зарахувати в доход держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 208, 209, 214, 215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 у повному обсязі.

Судові витрати по справі у виді судового збору зарахувати в доход держави.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва протягом 10-ти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ: