РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2015 року Комінтернівський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого- судді Григорєва Б.П.

при секретарі - Вакуленко Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління освіти адміністрації Фрунзенського району Харківської міської ради, третя особа: Харківська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 2 Харківської міської ради Харківської області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди, -

Встановив:

Позивач звернулась до суду з позовом до Управління освіти адміністрації Фрунзенського району Харківської міської ради про поновлення на роботі, третя особа: Харківська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 2 Харківської міської ради Харківської області про стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди.

В обгрунтування позову ОСОБА_1 з урахуванням уточнень, зазначила, що наказами управління освіти адміністрації Фрунзенського району Харківської міської ради Харківської області від 29.08.2014 року № 299-кн-1 та директора ХЗОШ І-ІІІ ступенів № 2 від 29.08.2014 року № 206-К її було звільнено з посади вчителя російської мови та літератури на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. В зв*язку з перебуванням на лікарняному, остаточна дата звільнення 14.10.2014 року. Зазначила, що дійсне скорочення чисельності працівників у відповідача не відбулося, у період з 19.03.2014р. по 14.10.2014р. існували вакансії соціального педагога, керівника гуртка, трудового навчання, які відповідач не запропонував та не поновив її на посаді заступника директора з навчально-виховної роботи. З листів начальника управління освіти адміністрації Фрунзенського району їй повідомлялось, що вільних вакансій у навчальних закладах Фрунзенського району немає, однак це спростовувалось наказом № 324-кн-1 від 29.08.2014 року, згідно з яким звільнено за угодою сторін заступника директора з навчально-виховної роботи Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 2 ОСОБА_2 В період з 2004 року по 04.11.2013 рік вона перебувала на посаді заступника директора з навчально-виховної роботи, тому мала всі переваги для займання даної посади, також з 2005 по 2007 роки вона виконувала обов*язки громадського інспектора з прав дитини, а посадові обов*язки громадського інспектора тотожні з посадовими обов*язками соціального педагога, тому у відповідача не було перепон запропонувати їй цю посаду. Вважає, що у відповідача не було підстав для її скорочення та звільнення.

Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні викладеним у позові, просили позов задовольнити, також надали письмові пояснення обгрунтування позову.

Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечували в повному обсязі. Пояснили, що підстав для поновлення на роботі та виплати середнього заробітку і моральної шкоди немає, підстав для запропонування інших посад в ХЗОШ № 2 не було, відповідачем дотримано всіх передумов для скорочення робітника та законно проведено процедуру такого скорочення.

Представник 3-ї особи проти позову заперечував, просив в задоволені позову відмовити.

Суд вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до матеріалів справи, відповідачем складено наказ 19.03.2014р. № 71-КН-1 про зміни в організації виробництва і праці (скорочення чисельності працівників, а саме одного вчителя російської мови та літератури), у звязку із зменшенням кількості класів у шкільній мережі Харківської загальноосвітньої школи I-III ступенів № 2 Харківської міської ради Харківської області (далі ХЗОШ № 2) на 2014/2015 навчальний рік у порівнянні зі шкільною мережею, затвердженою станом на 05.09.2013р., та необхідністю приведення кількості годин російської мови та літератури до передбачених 27 годин.

Пленум Верховного суду України у п. 19 постанови № 9 від 06.11.1992 вказує, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази, що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Твердження позивача щодо відсутності дійсного скорочення та навантаження годинами викладення інших працівників є необґрунтованим та виходить за межі позовних вимог, адже позивач не зверталася до суду з вимогою про скасування наказу про скорочення чисельності працівників, вчителів російської мови та літератури, ХЗОШ № 2 від 19.03.2014р. № 71-КН-1.

Статтею 25 Закону України «Про загальну середню освіту» та пунктом 64 Інструкції про порядок обчислення заробітної плати працівників освіти, затвердженої наказом Міністерства освіти України від 15.04.93 р. N 102 за погодженням з Міністерством Праці України, ЦК профспілки працівників освіти і науки України, Міністерством Фінансів України встановлено, що педагогічне навантаження вчителя включає 18 навчальних годин протягом навчального тижня, що становлять тарифну ставку.

Кількість годин навчального навантаження з певного предмету визначається навчальними планами які затверджуються Міністерством освіти і науки України.

Таким чином, кількість посад педагогічних працівників, які здійснюють викладання того чи іншого предмету, визначається шляхом поділу наявних у закладі годин педагогічного навантаження, згідно з навчальними планами, на 18 (кількість навчальних годин на ставку).

Згідно з навчальними планами у Харківській ЗОШ № 2 у 2013/2014 навчальному році було 29 навчальних годин з предмету російська мова та література, що відповідає 1,61 ставки. Натомість, у звязку зі зменшенням кількості класів основної та старшої школи у 2014/2015 році було лише 27 навальних годин з предмету російська мова та література, що відповідає 1,5 ставки.

Станом на 1 вересня 2013 року (на початку 2013/2014 навчального року) у закладі працювало 2 вчителя російської мови та літератури: а саме ОСОБА_3, яка працювала на 0,58 ставки, та ОСОБА_4, яка працювала на 0,39 ставки. Внаслідок такого розподілу навантаження, вакантними залишилися 0,64 ставки.

Пунктом 91 Інструкції про порядок обчислення заробітної плати працівників освіти, затвердженої наказом Міністерства освіти України від 15.04.93 р. N 102 за погодженням з Міністерством праці України, ЦК профспілки працівників освіти і науки України, Міністерством Фінансів України, встановлено, що керівні працівники закладів освіти можуть вести викладацьку роботу чи заняття з гуртками в цьому закладі, але не більше 9 годин на тиждень.

Керуючись вказаним пунктом, директор ХЗОШ № 2 ОСОБА_5 розподілила вакантні у 2013 / 2014 навчальному році 0,64 ставки наступним чином: ОСОБА_5 - директору ЗОШ №2 - 0,36 ставки, ОСОБА_1 - заступнику директора - 0,28 ставки.

Таким чином, на початку 2013 / 2014 навчального року у ХЗОШ № 2 працювали два вчителя російської мови та літератури за основним місцем роботи (за трудовою книжкою): ОСОБА_3 (0,58 ставки), ОСОБА_4 (0,39 ставки) та два керівника, які мали право на викладання вказаного предмету, а саме: директор ОСОБА_5 (0,36 ставки) та заступник директора ОСОБА_1 (0,28 ставки). Усі зацікавлені особи були згодні на такий розподіл навчального навантаження та відповідні відсотки ставки.

Внаслідок переведення ОСОБА_1, за її бажанням, з посади заступника директора на посаду вчителя російської мови та літератури у ХЗОШ № 2 при здійсненні попереднього розподілу навчального навантаження на наступний 2014 / 2015 навчальний рік виявилося, що при наявних у закладі 1,5 ставки у школі працювало три вчителя російської мови та літератури за основною посадою: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1

Таким чином, наприкінці 2013/2014 навчального року відповідачем у ХЗОШ № 2 розподілено педагогічне навантаження та ставки вчителів російської мови та літератури на наступний навчальний рік та приведено кількість працюючих вчителів у відповідність до кількості штатних одиниць.

З наведеного суд приходить до висновку, що у відповідача були усі підстави для проведення скорочення чисельності працівників та вивільнення працівників, які не забезпечені навчальним навантаженням.

На час прийняття рішення про скорочення чисельності працівників у ХЗОШ № 2 працювало три вчителя російської мови та літератури, а саме ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, має кваліфікаційну категорію «вчитель вищої категорії» та педагогічне звання «старший вчитель», працює у навчальному закладі з 01.09.1979р.; ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, має кваліфікаційну категорію «вчитель вищої категорії», працює у навчальному закладі з 30.08.1993р., інвалід ІІІ групи з дитинства (безстроково); ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, має кваліфікаційну категорію «вчитель вищої категорії», працює у навчальному закладі з 25.08.1998р.

Порядок визначення переважного права на залишення на роботі при скороченні чисельності працівників встановлено ст. 42 КЗпП України. Відповідно до вказаної статті, переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

З метою визначення особи, яка підлягає вивільненю, було проведено порівняльний аналіз характеристик вчителів російської мови та літератури за основною посадою: ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_1

Відповідно до частини четвертої статті 54 Закону України «Про освіту», частини першої статті 27 Закону України «Про загальну середню освіту» та з метою стимулювання цілеспрямованого безперервного підвищення рівня професійної компетентності педагогічних працівників, росту їх професійної майстерності один раз на 5 років проводиться атестація педагогічних працівників. Порядок проведення атестації регламентується Типовим положенням про атестацію педагогічних працівників, затвердженим наказом Міністерства освіти і науки України 06.10.2010 № 930. Відповідно до п. 4.2. Типового положення за результатами атестації педагогічним працівникам присвоюються кваліфікаційні категорії: «спеціаліст», «спеціаліст другої категорії», «спеціаліст першої категорії», «спеціаліст вищої категорії».

Як вбачається з порівняльних характеристи усі вчителі російської мови та літератури ХЗОШ № 2 мають однакову вищу категорію. Тобто за цією ознакою жоден з них не має переваг на залишення на робочому місці.

Пунктом 5.3. Типового положення передбачено, що педагогічним працівникам, які мають кваліфікаційні категорії «спеціаліст вищої категорії» та досягли високого професіоналізму в роботі, систематично використовують передовий педагогічний досвід, беруть активну участь у його поширенні, надають практичну допомогу іншим педагогічним працівникам за результатами атестації присвоюється педагогічне звання «Старший учитель».

Вчитель російської мови та літератури ОСОБА_3 має педагогічне звання «Старший учитель», тобто є найбільш кваліфікованим працівником з усіх трьох вчителів і, відповідно до ч. 1. ст. 42 КЗпП України, має переважне право на залишення на роботі. Інші працівники - ОСОБА_4 та ОСОБА_1 - мають однакову кваліфікацію, тому відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП України відповідачем було проведено аналіз продуктивності їх праці.

Так, відповідач виходив із наступних критеріїв: заохочення за виконання посадових обовязків вчителя російської мови та літератури, скарги на діяльність вчителів з боку батьків, участь вчителів та їх учнів у різноманітних олімпіадах, правильність ведення шкільної ділової документації, правильне оцінювання досягнень учнів, виставлення тематичних оцінок, тощо. За встановленою ст. 42 КЗпП України характеристикою продуктивність праці, переваги на залишення на роботі мають ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Частиною 2 ст. 42 КЗпП України встановлено, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага для залишення на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації тощо.

З наведеного переліку перевага в залишенні на роботі надається працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації. До ЗОШ № 2 на роботу було прийнято ОСОБА_3 01.09.1979 р., ОСОБА_4 30.08.1993 р ., ОСОБА_1 25.08.1998 р. на посаді вчителя з 04.10.2013 р.

Таким чином, переваги в залишенні на роботі надаються ОСОБА_3 та ОСОБА_4, як працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації. Позивач ОСОБА_1 має найменший стаж роботи в ХЗОШ № 2 і, відповідно, підлягає вивільненню.

При остаточному визначенні особи, яка підлягає вивільненю, відповідачем було прийнято до уваги також ч. 3 ст. 42 КЗпП України, якою встановлено, що перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Статтею 19 Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» встановлено, що для підприємств, установ, організацій, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Вчитель ОСОБА_4 є інвалідом з дитинства тому має переваги на залишення на роботі. Крім того, вказаний вчитель ОСОБА_4 виховує неповнолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_4.

Підсумовуючи вищевикладене, при визначені осіб, які мають переваги щодо залишення на роботі, було встановлено, що вчитель ОСОБА_3 має більш високу, порівняно з іншими вчителями, кваліфікацію (педагогічне звання «Старший учитель»), тому має перевагу в залишенні на роботі, вчителі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мають переваги перед ОСОБА_1Д, за ознаками більшої продуктивності та результативності праці, та відсутності зауважень щодо виконання посадових обовязків, та згідно п. 3, ч. 2, ст. 42 КЗпП України, як працівники з більш тривалим стажем роботи у ХЗОШ № 2, вчитель ОСОБА_4 має переваги в залишенні на роботі, надані їй ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» та є матірю неповнолітньої дитини.

Таким чином, особою, яка підлягала вивільненню за п. 1 ст. 40 КЗпП України було` визнано позивача ОСОБА_1

Відповідно до ч. 1, ст. 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Згідно до ст. 26 Закону України «Про загальну середню освіту» призначення на посаду та звільнення з посади педагогічних працівників державного та комунального загально-освітнього навчального закладу здійснюється відповідним органом управління освітою за поданням керівника загальноосвітнього навчального закладу.

23.05.2014р. відповідач наказом № 118-кн-1 письмово персонально попередив позивача щодо її наступного звільнення до 31.08.2014р. на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Лист № 852 від 25.03.2015 р. особисто вручено позивачу, про що свідчить підпис ОСОБА_1

Таким чином, відповідач виконав вимогу ст. ч. 1, ст. 492 КЗпП України у частині повідомлення працівника про наступне вивільнення не менш ніж за діва місяці до дати звільнення.

Відповідач також проінформував Харківський міський центр зайнятості про передбачуване вивільнення позивача.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за п.1, ч. 1, ст. 40 КЗпП України здійснюється за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

28.08.2014р. відповідач отримав згоду на звільнення позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України з урахуванням вимог ст. 42 КЗпП України у Первинній профспілковій організації ХЗОШ № 2 Профспілки працівників освіти і науки України Фрунзенської районної організації Профспілки працівників освіти.

Отже, звільнення позивача відбулось у відповідності до вимог ст. 43 КЗпП України за попередньою згодою профспілкової організації школи і науки України Харківської обласної організації.

Згодом позивачу було запропоновано іншу роботу за наявними вакансіями.

Відповідно до ч. 3 ст. 492 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у звязку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Работодавець повинен запропонувати працівникові відповідно до ч. 3 ст. 492 КЗпП України роботу за відповідною професією чи спеціальністю, пропонування керівної посади частиною 3 статті 492 КЗпП України не розглядається. Призначення на керівні посади в системі загальної середньої освіти регулюються Законом України "Про освіту", Законом «Про загальну середню освіту» та іншими нормативно-правовими актами.

Як зазначено у ч. 3 ст. 492 КЗпП України роботодавець повинен запропонувати працівникові, що вивільняється, роботу, перш за все, у межах тієї ж школи, де працює такий працівник. Натомість роботодавцем було здійснено пошук можливих вакансій не лише у ЗОШ № 2, але й у всіх загальноосвітніх закладах Фрунзенського району.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про загальну середню освіту» педагогічним працівником повинна бути особа з високими моральними якостями, яка має відповідну педагогічну освіту, належний рівень професійної підготовки, здійснює педагогічну діяльність, забезпечує результативність та якість своєї роботи, фізичний та психічний стан здоров'я якої дозволяє виконувати професійні обов'язки в навчальних закладах системи загальної середньої освіти.

Позивач ОСОБА_1 має вищу педагогічну освіту за спеціальністю «вчитель російської мови та літератури», таким чином, вона могла займати виключно посаду вчителя російської мови та літератури. Перед звільненням відповідачем було запропонано позивачу 5 наявних вакансій, але ОСОБА_1 не виявила бажання працювати на жодній з них.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулась до відповідача лише з заявою про призначення її на посаду заступника директора з навчально-виховної роботи.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про загальну середню освіту» посаду керівника загальноосвітнього навчального закладу незалежно від підпорядкування, типу і форми власності може займати особа, яка є громадянином України, має вищу педагогічну освіту на рівні спеціаліста або магістра, стаж педагогічної роботи не менше трьох років, успішно пройшла атестацію керівних кадрів освіти у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері освіти.

Порядок проведення атестації керівних кадрів освіти встановлено наказом Міністерства освіти і науки України № 930 від 06.10.2010 «Про затвердження Типового положення про атестацію педагогічних працівників». Відповідно до п. 1.6. Типового положення призначенню на посади керівників загальноосвітніх та позашкільних навчальних закладів має передувати їх атестація.

Наказом Міністерства освіти і науки України № 665 від 01.06.2013 р. «Про затвердження кваліфікаційних характеристик професій (посад) педагогічних та науково-педагогічних працівників навчальних закладів», що був чинним на час звільнення ОСОБА_1, посада заступник директора з навчально-виховної роботи віднесена до розділу «Керівники».

Тобто Міністерство освіти і науки України відносить посаду «заступник директора з навчально-виховної роботи» до керівних, призначення на яку може бути здійснено лише за умови попередньої атестації.

ОСОБА_1 раніше була призначена на посаду заступника директора з навчально-виховної роботи ХЗОШ № 2 01.09.2004 року без проведення відповідної атестації. На той час вже діяв чинний Закон України «Про загальну середню освіту», який передбачає проведення атестації керівних кадрів перед їх призначенням на посади, але порядок проведення такої атестації був відсутній. Міністерство освіти і науки України запровадило порядок проведення атестації керівних кадрів освіти лише з 08.08.2013 року.

Позивач ОСОБА_1, яка станом на серпень 2013 р. займала посаду «заступник директора з навчально-виховної роботи», знала, що вона повинна пройти атестацію, але не виявила бажання її пройти.

Таким чином, здійснити призначення ОСОБА_1 на посаду заступника директора з навчально-виховної роботи було неможливо у звязку з непроходженням ОСОБА_1 атестації на можливість зайняття вказаної посади. Тому здійснення такого призначення було б прямим та грубим порушенням ч. 2 ст. 24 Закону України «Про загальну середню освіту», відповідно до якої посаду керівника загальноосвітнього навчального закладу незалежно від підпорядкування, типу і форми власності може займати особа, яка, успішно пройшла атестацію керівних кадрів освіти.

Крім того, на день звільнення позивача у відповідача була відсутня така вакансія як посада заступника директора з навчально-виховної роботи.

Що стосується пояснень позивача щодо свого бажання бути призначеною на посаду соціального педагога, то, відповідно до чинного законодавства на момент звільнення ОСОБА_1 відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України «Про затвердження кваліфікаційних характеристик професій (посад) педагогічних та науково-педагогічних працівників навчальних закладів» від

01 червня 2013 року № 665, до посади соціального педагога була встановлена обовязкова кваліфікаційна вимога: повна вища освіта (магістр, спеціаліст) за спеціальністю «Соціальна педагогіка». Як вже зазначалося, ОСОБА_1 має вищу освіту за кваліфікацією «вчитель російської мови та літератури».

Тобто за кваліфікаційними характеристиками кваліфікація ОСОБА_1 дозволяє їй посісти посаду вчителя російської мови та літератури, або посаду, до якої вимоги за кваліфікаційними характеристиками, встановленими Міністерством освіти і науки України, визначені, як вища педагогічна освіта (без зазначення фаху). Це посада педагога-організатора, наприклад, і ні в якому разі ні посада соціального педагога.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про загальну середню освіту», ст. 78 Положення про загальноосвітній навчальний заклад педагогічним працівником повинна бути особа, яка має відповідну педагогічну освіту, належний рівень професійної підготовки, тобто претендент на зайняття посади «Соціальний педагог» повинен мати відповідну вищу педагогічну фахову освіту, а саме: «Соціальна педагогіка».

Тобто кваліфікаційні характеристики ОСОБА_1 не відповідали характеристикам, встановленим Міністерством освіти і науки України до претендента на зайняття посади «Соціальний педагог» і вона не могла бути призначена чи переведена на цю посаду. Також, слід зазначити, що на посаду «соціальний педагог» 26.08.2014 р. наказ № 216-кн-1 (Додаток № 21), за направленням з вищого навчального закладу було призначено молодого фахівця ОСОБА_6, яка має відповідну освіту за спеціальністю «Соціальна педагогіка».

На неодноразові пропозиції відповідача про вакансії, а саме в листі № 1055 від 18.06.2015 року ОСОБА_1 була запропонована посада вчителя російської мови в ХЗОШ І-ІІІ ступенів № 160, в листі № 1219 від 16.07.2014 року запропоновані посади: у ХЗОШ І-ІІІ ступенів 160 вчителя російської мови, у ХЗОШ І-ІІІ ступенів № 101 соціального педагога, у КЗ «Центр дитячої та юнацької творчості № 6 керівника куртка, у КЗ «Дошкільний навчальний заклад» (ясла-садок) № 311 помічника вихователя, у КЗ ««Дошкільний навчальний заклад» (ясла-садок) № 377 помічника вихователя, у КЗ «Дошкільний навчальний заклад» (ясла-садок) № 237 комбінованого типу помічника вихователя, але позивач не відреагувала та заяви про її призначення (переведення) не надавала. Враховуючи ст. 32 КЗпП України, відповідач не мав правових підстав для переведення на іншу посаду позивача без її письмової заяви (згоди). Крім того, відповідач за приписами ст. 49-2 КЗпП не зобовязаний пропонувати роботу більш високого рівня.

Таким чином, відповідач виконав вимогу ч. 3 ст. 492 КЗпП України щодо обовязку запропонувати працівникові, що вивільняється, іншу роботу, але працівник від неї відмовився.

29.08.2014р. відповідачем було складено наказ № 299-кн-1 про припинення трудового договору з позивачем, який позивачу було направлено цінним листом із повідомлення про необхідність отримання трудової книжки та остаточного розрахунку.

13.10.2014р. відповідач отримав від директора ХЗОШ № 2 службову записку, в якій доповідалось, що 13.10.2014 р. позивачем було отримано трудову книжку та надано листи тимчасової непрацездатності.

У звязку з тим, що згідно листів непрацездатності № 395912, виданий комунальним закладом охорони здоровя «Харківська міська клінічна багатопрофільна лікарня № 17», № 527213 та № 527499, видані комунальним закладом охорони здоровя «Харківська міська поліклініка № 19», позивач хворіла у період з 29.08.2014р. по 11.10.2014р., відповідачем 13.10.2014р. змінено дату звільнення позивача на перший робочий день після закінчення тимчасової непрацездатності 13.10.2014р. та внесено відповідні зміни до наказу від 29.08.14р. № 299-кн-1, про що складено наказ № 438-кн-1.

14.10.2014р. складено акт про те, що позивач відмовилась ознайомлюватись із зазначеним наказом та надати трудову книжку для внесення змін.

30.10.2014р. складено акт про те, що позивач ознайомилась із зазначеним наказом, однак відмовилась ставити про це свій підпис.

23.10.2014р. відповідач повторно направив позивачу рекомендованим листом повідомлення про необхідність зявитись позивачу до директора ХЗОШ № 2 для внесення змін до трудової книжки, у звязку зі зміною дати звільнення.

За таких обставин судом встановлено, що позивач відмовилась від підпису в отриманні при свідках документів від відповідача, всіляко ухилялась від отримання кореспонденції на її імя, тощо, про що неодноразово складено акти.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 пояснила, що в зв*язку з скороченням вчителів російської мови та літератури в навчальний заклад надійшов наказ з Управління освіти. За всіма показниками під скорочення підпадала ОСОБА_1, оскільки інші вичтелі мали переважне право, також оскільки вона не пройшла атестацію, вона не могла бути переведена на посаду заступника директора. При звільненні була повністю дотримана процедура вивільнення. ОСОБА_1 дізнавшись про звільнення, надала лікарняний, в зв*язку з чим дату звільненя було змінено, також ОСОБА_1 умисно відмовлялась від запропонованих посад.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8 пояснив, що оскільки він є заступником голови профспілкової організації, до нього звернулись роботодавці позивача для вирішення питання про скорочення. Це звернення було в устній формі, вивчивши надані документи, ним було зроблено висновок, що під скорочення підпадає ОСОБА_1, оскільки в школі скоротилось навантаження на вчителів російської мови та літератури. Всього було три вчителя, серед яких одна була інвалідом з неповнолітьною дитиною, друга мала вищу кваліфікацію, тому під скорочення підпадала позивач ОСОБА_1 Відділ освіти пропонував ОСОБА_1 вільні місця в інших навчальних закладах, однак вона від них відмовлялась та бажала повернутись на посаду заступника директора, однак вона не могла була бути переведена на цю посаду, оскільки не пройшла атестацію, а також така посада утворилась вже після її звільнення.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_9 пояснила, що працює разом в позивачем, коли ОСОБА_1 перебувала на посаді заступника директора, їй пропонували скласти документи на неї, в яких зазначити минулу дату, тобто підроблення документів, але ОСОБА_1 відмовилась від цього. Потім в жовтні 2013 року вона написала заяву про переведення її на посаду вчителя за власним бажанням.29.08.2014 року ОСОБА_1 зателефонувала їй та повідомила, що знаходиться на лікарняному, про що просила повідомити керівництво. Вона попередила директора школи про хворобу ОСОБА_1 29.08.2014 року о 09-00 годині. Вона була присутня, коли ОСОБА_1 писала заяву на посаду заступника директора, та коли вони 28.08.2014 року зустріли ОСОБА_2, вона пояснила, що заяву на звільнення вона написала 27.08.2014 року, а 28.08.2014 року її викликали та змусили переписати заяву та не ставили в ній дату, щоб ОСОБА_1 звільнити та не приймати на роботу. ОСОБА_1 гарний вичтель, вона завжди допомагала їй з її класом, розвивала артистичні таланти у дітей.

Суд частково приймає до уваги покази допитаних в судовому засіданні свідків. В цілому вони не суперечать матеріалам справи та також підтверджують необгрунтованість позовних вимог позивачки. Показання свідка ОСОБА_9 в частині змушення ОСОБА_2 переписувати заяву про звільнення суд до уваги не примає, оскільки це не підтверджено об*єктивними даними, які є у справі. Так саме не підтверджуються доказами і її твердження щодо вимог керівництва про підроблення документів.

Виходячи з аналізу наданих суду доказів вбачається, що відповідач дотримав передбачену законодавством процедуру вивільнення позивача при скорочені чисельності працівників, врахував перебування позивача на лікарняному, незважаючи на те, що позивач не повідомила про це відповідача належним чином та надала підтвердження хвороби тільки після звільнення, і не допустив порушення трудових прав та законних інтересів позивача. Таким чином позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного ст.ст 40, 42, 43, 49-2, 232,233, 237-1 КЗпП України, керуючись 11, 15, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд-

Вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління освіти адміністрації Фрунзенського району Харківської міської ради, третя особа: Харківська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 2 Харківської міської ради Харківської області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Харківської області через Комінтернівський районний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги або в порядку ч. 1 ст. 294 ЦПК України.

Суддя: ОСОБА_10