Справа № 355/941/15 Головуючий у І інстанції Лисюк О.Д.
Провадження № 22-ц/780/5011/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1.
Категорія 43 24.12.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

24 грудня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: Волохова Л.А.,

суддів: Мельника Я.С., Сержанюка А.С.,

при секретарі Говорун В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 14 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про захист прав власника житлового будинку,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 14 липня 2015 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про захист прав власника житлового будинку задоволено.

Ухвалено виселити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 з належного ОСОБА_3 на праві власності житлового будинку, що знаходиться за адресою: вул. Труда, 25, с. Лехнівка, Баришівськитй район, Київська область.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що відповідно до реєстраційного свідоцтва № 193 від 29 січня 1993 року виданого Переяслав-Хмельницьким міжміським бюро технічної інвентаризації на підставі акту передачі житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами згідно постанови Ради Міністрів УРСР № 149 від 30.06.1990 року та радгоспу «Лехнівський» за № 107 від 14.10.1991року, позивачу ОСОБА_3 належить на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований за адресою вул. Труда, 25 в с. Лехнівка Баришівського району Київської області.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що права власника будинку порушені, а тому є підстави для виселення відповідача із спірного будинку.

З такими висновками колегія суддів не може погодитися, поскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи і зроблені в результаті порушення судом норм матеріального права.

Підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника будинку передбачені ст.157 ЖК України та ч. 1 ст.116 ЖК України, згідно яких виселення може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Таким чином, для застосування правил цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичного порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» під заходами попередження або громадського впливу, про які зазначено у ч.1 ст.116 ЖК України, маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Також в судовому засіданні було встановлено, що згідно довідки № 367 від 18.05.2015 року виданої виконавчим комітетом Лехнівської сільської ради Баришівського району ( а.с. 12 ), в будинку зареєстровані: ОСОБА_3 власник, дата реєстрації 1987 рік; ОСОБА_2 член сімї ( пасинок власника ), дата реєстрації 2007 рік; ОСОБА_4 член сімї ( дочка власника), дата реєстрації 1989 рік.

Крім того, 09.08.2007 року відповідач ОСОБА_2 був прописаний та вселився (проживає ) у спірний об'єкт нерухомості як член власника майна та за згодою всіх членів сім'ї.

В своєму рішення суд обґрунтовано зазначив, що в ході судового розгляду відповідно до ст.60 ЦПК України, позивачем не надано жодних достовірних та належних доказів на спростування того, що відповідач вселився у спірне житло без згоди власника будинку. Не надано і доказів того, що окрім звернення до суду з даним позовом, позивач заперечував у будь-який спосіб щодо вселення ( проживання ) відповідача в будинку та його проживання в ньому, як члена сім'ї власника будинку та не ставив питання про його виселення з підстав незаконного вселення.

Таким чином, набувши право користування спірним будинком як житлом в якості члена сім'ї власника житла, відповідно до положень ст. 156 ЖК України, відповідач може бути виселений з нього на підставі відповідних норм ЖК України.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду, що в матеріалах справи наявні належні та допустимі докази систематичного порушення відповідачем правил співжиття і застосування до відповідача заходів запобігання і громадського впливу не дали результату.

Оскільки, позивачем не надано доказів про систематичне застосування передбачених законом заходів попередження з боку суду, прокурора, міліції чи адміністративної комісії до ОСОБА_2.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Це ж положення закріплено в ст.9 ЖК України, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно статей 156, 157 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

За змістом ч.1 ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання їм іншого жилого приміщення.

Враховуючи викладене, вимоги ОСОБА_3 про виселення відповідача ОСОБА_2 із спірного жилого приміщення, як особу, яка систематично порушує правила співжиття, навіть врахувавши пояснення свідків наданих ними в судовому засіданні в суді першої інстанції та наведених письмових матеріалів справи, задоволенню не підлягають, оскільки не знайшов свого підтвердження факт систематичного порушення правил співжиття та застосування у зв'язку з цим до відповідача заходів запобігання і громадського впливу з боку відповідних органів, передбачених ч.1 ст.116 ЖК України, які виявилися безрезультатними. Систематичність застосування таких заходів та їх безрезультатність є обов'язковою умовою виселення особи.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2задовольнити.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 14 липня 2015 рокускасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді