АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Мазурик О.Ф., Левенця Б.Б.

при секретарі: Хилюк І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 11 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Центру комплексних досліджень з питань антимонопольної політики про зміну формулювання причин звільнення та запису в трудовій книжці, стягнення заробітної плати, інших виплат та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

у липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Центру комплексних досліджень з питань антимонопольної політики, в якому просила зобов'язати останнього змінити формулювання причин звільнення та запису у трудовій книжці, в якому вказати «Звільнена з роботи за п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП за скороченням штату працівників; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 15 839, 29 грн., вихідну допомогу у розмірі 3 096, 08 грн., 10 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та витрати, пов'язані з отриманням юридичної допомоги.

В обґрунтування позову зазначала, що з 01.07.2006 року працювала на посаді завідувача науково-дослідного відділу № 2. 30.12.2014 року в.о. директора Центру комплексних досліджень з питань антимонопольної політики Бугаєнко Н.М. попередила її про скорочення посади (накази від 26.12.2014 року № 147-К, від 26.12.2014 року № 148-К). Оскільки за іншою посадою її заробітну плату зменшили майже у двічі, вона змушена була погодитися на звільнення за скороченням штату працівників. Вона відпрацювала два місяці. Останній її робочий день був 27.02.2015 року, проте роботодавець не розрахувався з нею та не видав трудової книжки.

___________________________________________________________

Справа № 760/12886/15-ц Апеляційне провадження № 22-ц-796/12646/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Шевченко Л.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.

08.06.2015 року поштовим відділенням їй було вручено рекомендований лист відповідача, в якому містилася копія наказу № 36-К від 27.03.2015 року про її звільнення з 27.02.2015 року за прогули (відсутність на роботі з 02.03.2015 року по 27.03.2015 року). Посилаючись на те, що звільнення проведено з порушенням норм трудового законодавства просила позов задовольнити.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 11.08.2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, вважає, що суд безпідставно прийняв до уваги як належний доказ посадову інструкцію завідуючого науково-дослідного відділу Центру, з якою вона не була ознайомлена. Також суд не взяв до уваги, що призначення її на посаду завідуючого науково - дослідного відділу після проведеної реорганізації структури в Центрі є переведенням, що було здійснено без її згоди, чим порушено вимоги ст. 32 КЗпП України. Крім того, чинне законодавство про працю не містить вимог щодо форми, в якій має бути надана відмова від посади, будь-якої згоди про переведення її на іншу посаду вона не надавала, навпаки неодноразово наголошувала про свою незгоду із запропонованою посадою та бажання звільнитись на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. На час її звільнення наказ № 148-К був чинний і Центром не скасований. Вважає, що її невихід на роботу, у зв`язку з незаконним переведенням, не можна вважати прогулом.

У судовому засіданні апелянт та її представники ОСОБА_9. та ОСОБА_6 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представники відповідача Бугаєнко Н.М. , Волосович С.К. та Харченко С.В. просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 23.04.2004 року ОСОБА_1 працювала у Центрі комплексних досліджень з питань антимонопольної політики на посаді провідного економіста відповідно до наказу Центру від 23.04.2004 року № 21 -04/К.

З 01.07.2006 року ОСОБА_1 була переведена на посаду завідувача науково- дослідного відділу № 2 відповідно до наказу Центру від 01.07.2006 року № 39-06/К.

Відповідно до пункту 4.3 Положення про Центр комплексних досліджень з питань антимонопольної політики наказом Центру від 26.12.2014 року № 147-К «Про затвердження змін до структури та введення в дію штатного розпису з 01.03.2015 року» введено в дію з 01.03.2015 року структуру Центру та штатний розпис Центру, які затверджені в.о. Голови Антимонопольного комітету України 26.12.2014 року.

Наказом Центру від 26.12.2014 року № 148-К «Про попередження та переміщення працівників» у зв'язку з реорганізацією структури Центру та згідно з новим штатним розписом попереджено про звільнення з 02.03.2015 року, зокрема, ОСОБА_1 з посади завідувача науково- дослідного відділу № 2 та запропоновано їй посаду завідувача науково-дослідного відділу.

Зазначені накази були доведені до відмова працівників на загальних зборах. ОСОБА_1 відмовилася від підпису про ознайомлення з наказами від 26.12.2014 року № 147-К та від 26.12.2014 року № 148-К, про що складено акт № 1 від 05.01.2015 року.

Пункти 2.3.4 та 2.4.2 Положення про порядок планування, фінансування та контролю виконання науково-дослідних та дослідно -конструкторських робіт у сфері конкурентної політики і права, затвердженого Розпорядженням Антимонопольного комітету України від 03.04.2013 року № 269-р, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.04.2013 року за № 690/23222, визначають, що Центр має привести свої видатки у відповідність до бюджетних призначень на відповідний рік.

У зв'язку із зменшенням обсягу бюджетних призначень за кодом програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 6011020 «Прикладні розробки у сфері конкурентної політики та права» відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік та доведеної Міністерством фінансів України лімітної довідки про бюджетні асигнування та кредитування на 2015 рік, Центром видано наказ від 27.01.2015 року № 15-К «Про затвердження змін до структури та введення в дію штатного розпису на 2015 рік». Відповідно до цього наказу введено в дію з 27.01.2015 року структуру і штатний розпис Центру, які затверджені в.о. Голови Антимонопольного комітету України від 27.01.2015 року.

Наказом Центру від 27.01.2015 року № 16-К «По особовому складу», зокрема, ОСОБА_1, завідувача науково-дослідного відділу № 2, переміщено з 27.01.2015 року на посаду завідувача науково-дослідного відділу в межах спеціальності та кваліфікації з попереднім графіком роботи та без змін умов оплати праці.

Зазначені накази були доведені до відмова працівників на загальних зборах. ОСОБА_1 відмовилася від підпису про ознайомлення з наказами від 27.01.2015 року № 15-К та від 27.01.2015 року № 16 К, про що складено акт № 1 від 03.02.2015 року.

Починаючи з 02.03.2015 ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці. Для з'ясування причин відсутності ОСОБА_1 на робочому місці Центр створив спеціальну комісію, про що видав наказ від 02.03.2015 року № 29-К.

У зв'язку з відсутністю завідувача науково-дослідного відділу Центру ОСОБА_1 на робочому місці Центр звернувся з листом від 10.03.2015 року № 50-28/15 до Лікарні вчених НАНУ Поліклініки № 2, в якому просив повідомити чи не проходила ОСОБА_1 медичне обстеження та чи не перебувала вона на лікарняному, починаючи з 02.03.2015 року.

Лікарня для вчених національної академії наук України своїм листом від 16.03.2015 року № 98 повідомила, що лікарська таємниця може бути розкрита лише на підставі згоди самого пацієнта.

ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці з 02.03.2015 року по 27.03.2015 року. Цей факт підтверджується актами: № 1 від 02.03.2015 року, № 2 від 03.03.2015 року, № 3 від 04.03.2015 року, № 4 від 05.03. 2015 року, № 5 від 06.03.2015 року, № 6 від 10.03.2015 року, № 7 від 11.03.2015 року, № 8 від 12.03.2015 року, № 9 від 13.03.2015 року; № 10 від 16.03.2015 року, № 17 від 17.03.2015 року, № 12 від 18.03.2015 року, № 13 від 19.03.2015 року, № 14 від 20.03.2015 року, № 15 від 23.03.2015 року, № 16 від 24.03.2015 року, № 17 від 25.03.2015 року, № 18 від 26.03.2015 року, № 19 від 27.03.2015 року, № 20 від 27.03.2015 року.

27.03.2015 року Центр видав наказ №36-К, відповідно до якого, у зв'язку з відсутністю ОСОБА_1 на робочому місці з 02.03.2015 року по 27.03.2015 року без поважних причин її звільнено з 27.02.2015 року за прогули на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до відомості на виплату заробітної плати № 3 за березень 2015 року з Куць т.В. проведені відповідні розрахунки.

Оскільки у день видачі наказу про звільнення ОСОБА_1 була відсутня на роботі, вручити їй наказ № 36-К від 27.03.2015 та трудову книжку було неможливо. Центр неодноразово надсилав позивачу копію цього наказу із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки, однак поштові відправлення повертались за закінченням встановленого терміну зберігання.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивачки відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим у справі обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 32 КЗпП України - переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу в інше підприємство, установу, організацію допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених ст. 33 КЗпП України, та інших випадках, передбачених законодавством.

Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в іншій структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором.

У зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за цією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці працівник, повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється на п. 6 ст. 36 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивач у позовній заяві просила змінити формулювання причин її звільнення з п. 4 ст. 40 КЗпП України на ч. 1 цієї статті, тобто на звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників та стягнути на їх користь вихідну допомогу.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до приписів даної норми звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України можливе лише з ініціативи власника або уповноваженого ним органу при наявності таких змін в організації виробництва, які призвели до скорочення чисельності штату працівників або до ліквідації підприємства. Введення таких змін є внутрішньогосподарською діяльністю підприємства, установи чи організації. А звільнення з цих підстав має відбуватися з дотриманням норм трудового законодавства, зокрема щодо своєчасного попередження про наступне вивільнення, пропонування іншої роботи тощо. Без дотримання таких вимог звільнення працівника за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є незаконним.

Суд першої інстанції оцінивши надані у справі докази дійшов правильних висновків про те, що незважаючи на попередження позивачки про наступне вивільнення у зв`язку із скороченням штату з 27.01.2015 року фактично відбулося переміщення позивачки у межах її спеціальності, кваліфікації, обумовленої трудовим договором, без зміни посадового окладу та графіку роботи та з цієї дати у штатному розписі посада завідувача науково-дослідного відділу № 2 вже відсутня. У період з 27.01.2015 року до 27.02.2015 року позивач працювала на посаді завідувача науково-дослідного відділу в межах спеціальності та кваліфікації з попереднім графіком роботи та без змін умов оплати праці.

При розгляді справи у апеляційному порядку сама позивач підтвердила, що з 27.01.2015 року працювала на посаді завідувача науково-дослідного відділу та виконувала відповідні доручення.

Відтак доводи апеляційної скарги про те, що відбулося переведення на іншу роботу без згоди позивачки не відповідають встановленим обставинам.

Самі по собі зміни в організаційний структурі та штатному розписі, які призвели до скорочення чисельності штату в цілому по Центру не свідчить про незаконність переміщення позивачки. Позивач була переміщена у інший відділ того ж Центру, за тією ж посадою, яку обіймала. У заявах остання вказувала, що внаслідок такого переміщення відбулися істотні зміни в умовах праці та у зв`язку з цим просила її звільнити у зв`язку із скороченням чисельності штату працівників за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Проте, звільнення з ініціативи працівника за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України суперечить нормам трудового законодавства.

Сам же факт не виходу на роботу без поважних причин з 02.03.2015 року і до дня видачі наказу про звільнення позивач не оспорює.

Вважаючи порушеним своє право при переміщенні на роботі, позивач обрала такий спосіб захисту своїх прав, який суперечить вимогам трудового законодавства, а тому суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відмову в позові.

Колегія суддів також не може погодитися з доводами апеляційної скарги про те, що звільнення відбулося раніше вчинення дисциплінарного проступку (прогулу).

Відповідно до п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці та соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 року за № 110 днем звільнення вважається останній день роботи.

Оскільки останнім днем роботи позивачки було 27.02.2015 року та саме цей день підлягає оплаті, а надалі позивач на роботу не виходила, то звільнення з 27.02.2015 року відповідає вимогам вищезазначеної Інструкції і не свідчить про звільнення до вчинення прогулу, оскільки наказ про звільнення видано 27.03.2015 року після того, як відповідачем було вжито необхідних заходів для з`ясування питання поважності чи неповажності невиходу на роботу позивачки, спроби отримати письмові пояснення тощо.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, вірно встановив обставини справи на основі об'єктивної оцінки доказів, наданих сторонами та правильно застосував норми матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 11 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді