Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2015 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Жарікова О. В. ,

при секретарі Гавриш О. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 3 в м. Біла Церква справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» до ОСОБА_1 про стягнення збитків за заподіяну шкоду в порядку регресу,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ПАТ «Страхова компанія «Провідна» звернулися до суду з цивільним позовом до ОСОБА_1 про стягнення збитків за заподіяну шкоду в порядку регресу, обґрунтувавши свої вимоги тим, що 26.03.2015 року між ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» та ОСОБА_1 було укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/2549231. Відповідно до даного полісу застрахованими являються ризики завдання збитків третім особам внаслідок експлуатації транспортного засобу Мазда, державний реєстраційний № НОМЕР_1. 04.05.2015 року в м. Біла Церква, Київської області на площі Соборна, буд.1/1, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю забезпеченого транспортного засобу, під керуванням ОСОБА_1 та транспортного засобу КІА SPORTAGE, д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2. Згідно постанови Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, вищевказана ДТП сталося внаслідок порушення відповідачем ОСОБА_3 Дорожнього Руху, затверджених постановою Кабінету Міністраів України від 10.10.2001 року № 1306. Цивільно-правова відповідальність відповідача на момент скоєння вищевказаного ДТП була застрахована у ПрАТ «СК «Провідна», згідно полісу АЕ/2549231, терміном дії до 26.03.2016р. На підставі цього полісу, ПрАТ «СК «Провідна» відшкодовано шкоду повязану із пошкодженням транспортного засобу КІА SPORTAGE, д.н.з. НОМЕР_2 у розмірі 43 460,07 грн.. Претензія позивача про сплату фактично понесених витрат у порядку регресу залишилась без задоволення. Позивач просить суд стягнути з відповідача на користь ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» суму 43 460,07 грн. та 434,60 грн., понесених витрат на сплату судового збору.

Представник позивача в судове засідання не зявився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивача подав до суду, через канцелярію суду письмову заяву, в якій просить розгляд справи провести без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляд справи не заперечує.

Відповідач про день, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, в судове засідання не з»явився, направив до суду свого представника, згідно договору про надання правової допомоги, який в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, з підстав невідповідності позову, вимогам Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та з тих підстав, що не згоден з оцінкою вартості матеріального збитку та з тим, що оцінку провела особа, яка не має на це відповідного дозволу. В подальшому позивач та представник позивача в відкрите судове засідання не з»явилися, про день, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, від представника відповідача надійшли письмово викладені заперечення проти позову та заява про розгляд справи без його участі, позов не визнає в повному обсязі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним процесуальним Кодексом.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.03.2015 року між ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» та ОСОБА_1 було укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що підтверджується копією полісу № АЕ/2549231. Відповідно до даного полісу застрахованими являються ризики завдання збитків третім особам внаслідок експлуатації транспортного засобу марки Мазда, державний номерний знак НОМЕР_1. Строк дії полісу з 27.03.2015 року до 26.03.2016 року.

Відповідно до ст. 3. Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Судом встановлено, що 04.05.2015 року, близько 13 години 20 хвилин в м. Біла Церква, Київської області на вулиці площа Соборна, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю забезпеченого транспортного засобу, під керуванням ОСОБА_1 та транспортного засобу КІА SPORTAGE, державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2. В результаті даної ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження.

Як вбачається з постанови Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02.06.2015 року, вищевказана ДТП сталося внаслідок порушення ОСОБА_1 п. 12.4, 13.1 ПДР. Відповідач ОСОБА_1 був визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави, в розмірі 25 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 425 гривень, що підтверджується копією відповідної постанови суду.

Цивільно-правова відповідальність відповідача на момент скоєння вищевказаного ДТП була застрахована у ПрАТ «СК «Провідна» згідно полісу АЕ/2549231, терміном дії до 26.03.2016 року.

На підставі цього полісу ПрАТ «СК «Провідна» відшкодовано ОСОБА_4, яка являється власником транспортного засобу КІА SPORTAGE, державний номерний знак НОМЕР_2, шкоду, повязану із пошкодженням транспортного засобу КІА SPORTAGE державний номерний знак НОМЕР_2, в розмірі 43 460,07 грн., що підтверджується копією платіжного доручення № 031502 від 30.07.2015 року та копією відомості № ВПТ-003204 від 29.07.2015 року.

Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ч.1 ст. 22 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи.

Відповідно до ч.1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, заподіяну з вини іншого, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Судом встановлено, що ПрАТ «СК «Провідна» відшкодовано ОСОБА_4 шкоду, повязану із пошкодженням транспортного засобу КІА SPORTAGE державний номерний знак НОМЕР_2 в розмірі 43 460,07 грн..

Відповідно до ст.38.1.1 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

Відповідачем чи його представником не надано суду доказів того, що ОСОБА_1 належним чином виконав вимоги ст.33 цього Закону.

Разом з тим, підпунктом 33.1.4 пункту 33.1 статті 33, підпунктом «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено обовязок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання ДТП. Такий обовязок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам.

Судом встановлено, що факт настання страхового випадку сторонами не оспорюється; він зафіксований правоохоронними органами; відповідач, як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності; сам позивач його визнав, добровільно сплативши страхове відшкодування, і тому сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховику про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке в своїй основі повинно базуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобовязаннях, адже регресні зобовязання входять до групи позадоговірних, і тому спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків. Така позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 16.09.2015 року. За викладених обставин, сам факт не повідомлення відповідачем позивача про настання події, яка має ознаки страхового випадку в строк, який не може перевищувати трьох днів, не є беззаперечною обставиною для стягнення суми виплаченого страхового відшкодування особі яка зазнала збитків внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до п.2 ст.38-1. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі якщо невиконання (неналежне виконання) особою, відповідальність якої застрахована, водієм забезпеченого транспортного засобу чи особою, визначеною у пункті 13.1 статті 13 цього Закону, обов'язку, передбаченого пунктом 33-1.1 статті 33-1 цього Закону, призвело до порушення строку здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), страховик (МТСБУ) має право вимагати від такої особи компенсацію в розмірі 20 відсотків виплаченого страхового відшкодування (регламентної виплати).

Так, ст. 36.2. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», встановлено, що страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний провести виплати.

Згідно заяви ОСОБА_4 про виплату страхового відшкодування та акту огляду пошкодженого ТЗ, заява позивачем отримана 08.05.2015 року та оглянутий ТЗ, останній документ, необхідний для узгодження виплати, отримано 01.07.2015 року (постанова Білоцерківського міськрайонного суду від 02.06.2015 року про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності, рішення вступило в законну силу 13.06.2015 року), що підтверджено штампом на постанові (вх.25023 від 01.07.2015р.) та рішенням про здійснення страхового відшкодування (страховий акт № НОМЕР_3 від 28.07.2015р.), яким визначено кінцевий строк страхової виплати 06.08.2015 року.

Страхова виплата відбулася через 2 дні, - 30.07.2015 року, після прийняття рішення про виплату, що підтверджується платіжним дорученням № 031502 від 30.07.2015 року та відомістю № ВПТ-003204 від 29.07.2015 року.

Таким чином, з моменту подання постраждалою особою заяви страховику від 08.05.2015 року до здійснення фактичної виплати, визначеної суми заподіяного збитку 29.07.2015 року, пройшло 83 дні, тобто менше 90 днів, а тому строки передбачені в ст. 36.2. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для виплати страхового відшкодування страховиком не порушено і підстави для застосування наслідків, передбачених п.38-1.2 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не настали.

Отже, проаналізувавши викладені факти та наведені вимоги закону, підстав вимагати від відповідача компенсацію в розмірі 20 відсотків виплаченого страхового відшкодування (регламентної виплати) у позивача не має.

Суд звертає увагу на те, що наслідки передбачені п.38-1.2 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» настають за чітко передбачених законодавцем обставин, а саме: у разі якщо невиконання (неналежне виконання) особою, відповідальність якої застрахована, водієм забезпеченого транспортного засобу чи особою, визначеною у пункті 13.1 статті 13 цього Закону, обов'язку, передбаченого пунктом 33-1.1 статті 33-1 цього Закону, і якщо це призвело до порушення строку здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати. Страховик набуває таке право у звязку з порушенням умов страхування винуватою особою, яке не повязане із правом страховика звернутись до суду з регресним позовом.

ОСОБА_3 вказаної статті не підлягають до застосування у разі наявності у страховика підстав для звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди в порядку регресу, з підстав, передбачених п.38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно із ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Як вже зазначалося судом вище в даному рішенні, у разі настання страхового випадку, страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи (ч.1 ст.22 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Отже, позивач, звертаючись до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи суму виплаченого страхового відшкодування, повинен довести, що заподіяна шкода оцінена в установленому законодавством порядку.

Обгрнутовуючи суму заподіяного збитку, позивач посилається на «Отчет об оценке стоимости матеріального ущерба причиненного владельцу колесного транспортного средства № 219/6-15 от 18-26 июня 2015г.», проведеного ФЛП ОСОБА_5.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», незалежною оцінкою майна вважається оцінка майна, що проведена суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання.

В розумінні законодавця, суб»єктами оціночної діяльності є суб'єкти господарювання - зареєстровані в установленому законодавством порядку фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, а також юридичні особи незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, які здійснюють господарську діяльність, у складі яких працює хоча б один оцінювач, та які отримали сертифікат суб'єкта оціночної діяльності відповідно до цього Закону (ст.5).

В наданому позивачем звіті, міститься посилання, що оцінювач ніби то має сертифікат субєкта оціночної діяльності № 15211/13 від 24.09.2013 року, з терміном дії до 24.09.2016 року. Разом з тим, копії цього сертифіката позивачем суду не надано, що ставить під сумнів вказану обставину.

Відповідно до ст. 9 цього Закону, оцінка майна у випадках її обов'язкового проведення, зазначених у статті 7 цього Закону, виконана суб'єктами, які не є суб'єктами оціночної діяльності, визнається недійсною. Більш того, оцінка майна проводиться на підставі договору між суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання та замовником оцінки або на підставі ухвали суду про призначення відповідної експертизи щодо оцінки майна (ст.10 цього Закону).

Кваліфікаційне свідоцтво оцінювача є документом, який підтверджує достатній фаховий рівень підготовки оцінювача за програмою базової підготовки для самостійного проведення оцінки майна. Форми кваліфікаційних свідоцтв оцінювача встановлюються Фондом державного майна України (ст.15 цього Закону).

Сертифікат суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання є документом, що засвідчує право суб'єкта оціночної діяльності на внесення його до Державного реєстру суб'єктів оціночної діяльності, які здійснюють оціночну діяльність у формі практичної діяльності з оцінки майна та які визнані суб'єктами оціночної діяльності за напрямами оцінки майна, що в ньому зазначені.

Оцінка майна, яка проведена суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання без чинного сертифіката, є недійсною (ст.18 цього Закону).

Згідно п.1 Національного стандарту № 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав", національний стандарт № 1 є обов'язковим для застосування під час проведення оцінки майна та майнових прав суб'єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна.

Відповідно до п. 51 Національного стандарту № 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав", незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності проводиться на підставі укладення договору на проведення оцінки.

Позивачем не надано суду доказів, що проведена оцінка відбулася на основі укладеного договору, як того вимагає закон. Більш того, в самій оцінці як підставу проведення даної оцінки зазначає «заявление». У висновку ж про вартість матеріальних збитків прописано, що підставою про проведення оцінки є «..Договор о сотрудничестве».

Викладені обставини, свідчать про те, що проведена оцінка здійснена без відповідної правової підстави, та виконана субєктом, кваліфікація якого належним чином не підтверджена.

Окремо слід звернути увагу на те, що в п.5 письмової заяви оцінювача (аркуш звіту 2) вказано, що огляд обєкту оцінки проводився особисто з використанням фото фіксації, зробленої за допомогою цифрового фотоапарату. Наданий суду звіт взагалі не містить фотознімків обєкту оцінки.

Крім зазначеного, господарська діяльність оцінювача зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_1, а свою діяльність він виконував у м. Києві.

Документів, щодо зміни місця господарської діяльності оцінщика в матеріалах справи не має, що суперечить Наказу Мінфіну від 20.12.2011 р. № 1675 «Про затвердження форми свідоцтва платника єдиного податку та порядку видачі свідоцтва, форми та порядку подання заяви про застосування спрощеної системи оподаткування та форми розрахунку доходу за попередній календарний рік.», де вказано, що при зміні місця господарської діяльності ФОП має внести зміни у адресу господарської діяльності та отримати нову виписку з держреєстру, та про нову адресу зазначається в довідці платника податку, що видається органами ДПА. Вказані матеріали позивачем до суду не надано.

Враховуючи встановлені обставини, та наведені вимоги закону, суд вважає, що наданий позивачем звіт, проведений з численними порушеннями вимог чинного законодавства, і тому суд позбавлений можливості вважати його обєктивним та таким, що підтверджує дійсну вартість завданих збитків потерпілій особі внаслідок ДТП, що мало місце 04.05.2015 року в м. Біла Церква, Київської області по вул. площа Соборна.

Будь-яких інших доказів позивач суду на підтвердження ціни позову, не надав.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Суд наголошує, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд (ч.2 ст.11 ЦПК України).

За таких обставин, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача. В матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достатні докази, які давали б можливість суду дійти висновку про обгрунтованість позовних вимог.

Таким чином, даний позов не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. ст. 79, 88 ЦПК України, понесені судові витрати суд залишає за позивачем.

На підставі вищекладеного, керуючись ст. ст. 1187, 1191 ЦК України, Законом України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», ст. ст. 10, 11, 60, 61, 79, 88, 212-215, 294, 296 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову - Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» до ОСОБА_1 про стягнення збитків за заподіяну шкоду в порядку регресу,- відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя ОСОБА_6