Справа № 460/1232/14 Головуючий у 1 інстанції: Тесля Б.І.
Провадження № 22-ц/783/1090/15 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої - судді: Копняк С.М.,

суддів: Кабаля І.І., Мельничук О.Я.,

секретаря: Матяш С.І.,

з участю представника апелянта - Кожан -Юрдиги О.Я.

позивача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Садівничого товариства «Явір-1» на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 30 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Садівничого товариства «Явір-1» про встановлення безстрокового, безоплатного земельного сервітуту та зобов»язання до вчинення дій,

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги ОСОБА_3 до Садівничого товариства «Явір-1» про встановлення безстрокового, безоплатного земельного сервітуту та зобов»язання до вчинення дій задоволено частково.

Рішення суду оскаржив відповідач Садівниче товариство «Явір-1».

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, ухваленим з порушенням норм процесуального права та без належного дослідження обставин, які мають значення для справи.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що при винесенні оскаржуваного рішення Яворівським районним судом Львівської області було з'ясовано лише питання щодо власності на земельну ділянку ОСОБА_3 При цьому, інші питання, судом не з'ясовано. Третіх осіб, на права і та інтереси яких вплине оскаржуване рішення суду, до участі в справі не залучено. Більш того, на думку апелянта, суд, встановлюючи за ОСОБА_3 право на безстроковий, безоплатний сервітут на водовідведення дощових, поверхневих, ґрунтових та талих вод, жодним чином не зазначив, куди позивач має відводити ці води, не зазначено, хто власник земельної ділянки, на яку, на думку суду, має відбуватися це водовідведення. При цьому, ОСОБА_5, як власника сусідської суміжної ділянки, на яку вже виведено отвір для водовідведення у фундаменті огорожі садового будинку, що належить ОСОБА_3, не було залучено до розгляду даної цивільної справи. Так само, як не було залучено до розгляду справи ОСОБА_6, який є власником суміжної земельної ділянки, і на яку з 2012 року і по даний час ОСОБА_3 здійснюється викид стічних та каналізаційних вод.

Також судом жодним чином не було враховано, що дії ОСОБА_3 пов'язані із водовідведенням із його земельної ділянки вже призвели до того, що дорога загального користування розмита, з ямами та вибоїнами, що може призвести до повної руйнації дороги і, таким чином, унеможливить доїзд членів СТ «Явір-1» до своїх садових будинків.

Крім того, в описовій частині оскаржуваного рішення, всупереч вимогам п.2 ч.1 ст.215 ЦПК України, не наведено узагальненого викладу позиції відповідача, яка містилася в письмових запереченнях поданих суду.

Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що судом не враховано тієї обставини, що отримання вигод від всіх заявлених позивачем ОСОБА_3 сервітутів може бути здійснене у інший спосіб, ніж їх встановлення, шляхом укладення договору про користування майном товариства. До матеріалів даної цивільної справи разом із письмовими запереченнями на позов ОСОБА_3 долучено копію Договору про користування майном товариства. Крім того, Яворівський районний суд Львівської області без жодних на те правових підстав звільнив позивача ОСОБА_3 від сплати комунальних послуг та інших послуг, що надаються садівничим товариством, а також від податку за користування земельної ділянкою, але ж це є прямим втручанням в господарську діяльність СТ «Явір-1» та суперечить його статутним положенням.

ОСОБА_3, звертаючись в суду із відповідним позовом до СТ «Явір-1» не зазначив в мотивувальній частині позовної заяви, які його права та законні інтереси були порушені відповідачем по справі СТ «Явір-1». Тобто, взагалі має місце невідповідність заявленого позову вимогам ч.1 ст.15 ЦПК України. Єдине, що вказує ОСОБА_3 у позовній заяві, що він відчув на собі постійні утиски правління СТ «Явір-1» в користуванні послугами та дорогою загального користування, в зв'язку з чим є потреба у встановленні сервітутів». Однак, які утиски, в чому полягають ці утиски, не зазначено і доказами не підтверджено.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта Кожан-Юрдиги О.Я. в підтримання мотивів, викладених в апеляційній скарзі, пояснення позивача ОСОБА_3 проти мотивів, викладених в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення такої, з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає зазначеним вимогам.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Згідно із ст.ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Способи захисту суб»єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів закріплений в ст.16 ЦК України.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Встановлено, що позивач ОСОБА_3 був членом садівничого товариства «Явір-1» з 1998 року, однак, рішенням Зборів членів СТ «Явір-1» від 13 липня 2013 року ОСОБА_3 виключено з числа членів цього СТ.

На підставі рішення Домажирської сільської ради від 19 вересня 1995 року № 119 ОСОБА_7, як члену СТ «Явір-1», передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,0445 га., яка розташована на території Домажирської сільської ради та призначена для ведення садівництва, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії 1-ЛВ №083567 від 11 вересня 1996 року.

Також встановлено та підтверджено документально той факт, що дачний будинок №47 у СТ «Явір-1» та земельна ділянка, на якій він розташований, належить на праві приватної власності позивачу ОСОБА_3

З матеріалів справи вбачається, а саме із заяви від 26 грудня 2011 року, яка надіслана СТ «Явір-1», що позивач звертався до відповідача з вимогою про надання йому дозволу на підключення постійного енергопостачання. СТ «Явір» надіслано позивачу відповідь, відповідно до якої останньому надано дозвіл на підключення постійного енергопостачання до будинку № 147 у СТ «Явір-1».

Копією членської книжки ОСОБА_3 в СТ «Явір-1», згідно якої позивач, будучи членом Товариства, постійно сплачував членські внески, та копією квитанцій про оплату ним рахунків за газифікацію будинку за електричну енергію, підтверджується факт постійного користування позивачем послугами та комунікаціями СТ «Явір», де розташований будинок, власником якого він є.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, виходячи з того, що ОСОБА_3 є законним власником своєї земельної ділянки у СТ «Явір-1» дачного будинку №147 та господарських будівель на ній розташованих, він має право вимагати від СТ «Явір-1» встановлення за ним земельного сервітуту для належної та повної реалізації його прав власника. Земельна ділянка, яка належить позивачу в СТ «Явір-1», згідно плану її зовнішніх меж, розташована поруч з проходом та проїздом до інших земельних ділянок у товаристві. Відтак, єдиним проїздом та проходом до згаданої вище земельної ділянки є дорога загального користування СТ «Явір-1», якою позивач змушений користуватися для того, щоб потрапити на свою земельну ділянку. І тому вважав за необхідне встановити за ОСОБА_3 право безстрокового, безоплатного земельного сервітуту відносно земельної ділянки в СТ «Явір-1» у с.Кожичі Яворівського району Львівської області (водовідведення дощових, поверхневих, ґрунтових та талих вод: прокладання та експлуатації лінії електропередач), та на право проходу та проїзду на велосипеді, транспортному засобі по дрогах загального користування в СТ «Явір-1» та зобов'язати СТ«Явір-1» належним чином заключити із ним відповідні договори на постачання та оплату за споживання електроенергії та водопостачання.

При цьому суд першої інстанції керувався приписами ч. 3 ст. 375 ЦК України, відповідно до якої право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. А згідно ч. 5 ст. 373 ЦК України, власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб.

Однак, судом першої інстанції не враховано, що Цивільним кодексом України передбачено наступне:

- право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом (ч.1 ст. 401);

- сервітут може бути встановлений договором, законом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту (ст. 402).

Згідно із ч.1 ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

За змістом ст.98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.100 ЗК України власник або землекористувач земельної ділянки має право вимагати встановлення земельного сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки. Земельний сервітут встановлюється за домовленістю між власниками сусідніх земельних ділянок на підставі договору або за рішенням суду.

Згідно із ч.2, 3 ст.402 ЦК України земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

П. 22-2. Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 16.04.2004 р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зазначено, що, вирішуючи спори про встановлення сервітуту, суд має враховувати, що земельний сервітут встановлюється відносно певного об'єкта і не залежить від власників цих об'єктів, оскільки його дія зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої його встановлено, до іншої особи (частина перша статті 401 ЦК України, частина перша статті 101 ЗК України, а при встановленні особистого сервітуту права закріплюються за певною особою і він припиняється внаслідок її смерті (ч.2 ст.40, п.6 ч.1 ст.406 ЦК).

Види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК, цей перелік не є вичерпним.

У п. 22-3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 16.04.2004 р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зазначено, що при вирішенні спорів щодо права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) або для забудови (суперфіцій) слід виходити з того, що згідно зі статтею 102-1 ЗК України право на таке користування виникає на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися нею для сільськогосподарських потреб або для забудови відповідно до ЦК України.

Стаття 99 ЗК України встановлює види земельних сервітутів, найпоширенішим з яких є право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху, а не для будівництва під'їзної дороги.

Відповідно до ст.98 ЗК України, земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

В матеріалах справи відсутні докази про наміри позивача досягнути домовленості щодо встановлення сервітуту і про його умови між ним та відповідачем по даній справі в позасудовому порядку, що згідно вимог ст. 402 ЦК України є безумовною підставною для вирішення спору про встановлення сервітуту в судовому порядку.

Також суд першої інстанції не звернув увагу на те, що земельний сервітут встановлюється відносно певного об'єкта і щодо чітко визначених в розмірі та конфігурації земельних ділянок. А такі позовні вимоги позивачем по даній справі взагалі не заявлялись, і питання про призначення відповідної експертизи перед судом першої інстанції не ставилось.

Окрім того, судом першої інстанції не залучено до участі в справі третіх осіб, власників земельних ділянок, суміжних з земельними ділянками позивача та відповідача, прав та інтересів яких торкається даний спір, а суд апеляційної інстанції у відповідності до вимог ЦПК України позбавлений такої можливості.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції невірно застосовано матеріальний та процесуальний закон, що призвело до неправильного вирішення справи. Оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що відповідно до вимог ст.309 ЦПК України є безумовною підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3, 303, 304, 307 ч. 1 п. 3, 309 ч. 1 п. п. 3, 4, 313, 314 ч.2, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Садівничого центру « Явір - 1»задовольнити .

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 30 жовтня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до Садівничого товариства « Явір -1» про встановлення безстрокового, безоплатного земельного сервітуту та зобов»язання до вчинення дій відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Кабаль І.І.

Мельничук О.Я.