Провадження №2/761/6124/2015
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 серпня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Рибака М.А.,

при секретарі Савенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду міста Києва в залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» про визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі, стягнення невиплаченої заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернулась до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» (далі по тексту - відповідач, Банк) про визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі, стягнення невиплаченої заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 03.03.2008 року за наказом № 59-К, відповідно до запису у трудовій книжці, позивача прийнято на посаду головного економіста відділу вкладних операцій ВАТ КБ «Хрещатик». Наказом № 1110-К від 15.12.2014 року відповідач звільнив її 24.12.2014 року з порушенням діючого законодавства України, чим порушив її Конституційні та цивільні права, з чим вона не згодна з наступного. Посилалась на те, що незаконне звільнення було здійснено відповідачем для того, щоб запобігти правовій відповідальності деяких службовців за невиконання обов'язків у кримінальному провадженні.

Позивач зазначала, що строки подачі позовної заяви по трудовому спору нею були пропущені тому, що відповідач не бажав видавати запитувані документи, всіляко відмовляв в особистому прийомі, наданні будь-яких документів, інформації стосовно звільнення та у відсутності у позивача коштів на правове забезпечення.

У зв'язку із реорганізацією ВАТ КБ «Хрещатик» в «ПАТ КБ «Хрещатик» наказом № 967-К від 03.12.2010 року з 04.12.2010 року позивач була тимчасово переведена на посаду начальника відділу вкладних операцій Управління роздрібного бізнесу Київського регіонального відділення.

Наказом № 509-К від 14.06.2013 року, з 17.06.2013 року, позивача було переведено на посаду головного економіста відділу платіжних карток Управління обслуговування фізичних осіб комерційного центру, а наказом № 114-К від 28.04.2014 року переведено на посаду головного економіста Управління організації та підтримки вкладних програм Департаменту роздрібного бізнесу з 03.03.2014 року.

11.12.2014 року позивач написала заяву про звільнення з «ПАТ КБ «Хрещатик» під тиском посадових осіб вказаної установи (співробітників служби безпеки банку, що порушує її права, передбачені ст. 43 Конституції України), оскільки позивач є свідком по кримінальному провадженню, яке розслідується стосовно керівників банківської установи. Листом від 18.12.2014 року позивач звернулась до Банку із заявою про відкликання своєї заяви про звільнення, проте відповіді на свою заяву до сьогоднішнього часу не отримала.

Не зважаючи на викладене, наказом № 1110-К від 15.12.2014 року позивача було звільнено з роботи з 24.12.2014 року. Водночас, з 15.12.2014 року по 24.12.2014 року позивачу не було відомо про такий наказ щодо її звільнення, про що свідчить те, що вона не розписувалась про ознайомлення з ним.

24.12.2014 року позивач усно повідомила відповідача про те, що вона знаходиться на лікарняному та після отримання листка непрацездатності направила його відповідачу засобами поштового зв'язку, згідно з яким їй було сплачено грошові кошти за період знаходження на лікарняному.

Як зазначала ОСОБА_1, вказане також дає підстави ставити під сумнів, що наказ про звільнення позивача був надрукований саме 15.12.2014 року, а не пізніше, коли вона повідомила про свою хворобу 24.12.2014 року. Крім цього, звільнення працівника під час знаходження на лікарняному заборонено КЗпП України.

23.02.2015 року позивач звернулась до відповідача із запитом щодо результатів розгляду її заяви про відкликання заяви про звільнення та до теперішнього часу відповіді не отримала. Трудову книжку позивачу було видано згідно Акту прийому-передачі від 23.02.2015 року б/н в день звільнення, а не в день ознайомлення з наказом про звільнення та до цього моменту позивач не мала можливості тимчасового працевлаштування для утримання маленької дитини та себе. Також, зазначене свідчить про те, що позивач, всупереч до вимог КЗпП України була звільнена під час перебування на лікарняному, а відповідачу було відомо про той факт, що на утриманні позивача знаходиться дитина віком до трьох років та, що звільнення з роботи позивача буде мати руйнівні наслідки для здоров'я, родинних стосунків та цілісності сім'ї.

Окрім того, позивач вважала, що діями відповідача їй також заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінила в 125000,00 грн.

В обґрунтування заподіяння їй моральної шкоди, ОСОБА_1 посилалась на спричинення їй тяжкого психологічному шоку у момент, коли вона дізналась про своє звільнення та пізніше через безвідповідальні незаконні дії при звільненні, переживань з приводу розуміння цілковитої незаконності дій, тиску та твердженні відповідача, що передували невиконанню ним своїх зобов'язань, нехтуванні відповідачем законних прав позивача на відпустку, заробітну плату за договором, незаконності дій відповідача щодо невиконання умов договору стосовно розрахунків оплати її праці, починаючи із 15.12.2014 року, відмові в офіційному наданні відомостей, відповідей та ігнорування письмових звернень щодо відкликання заяви про звільнення, використання відповідачем свого домінуючого положення та хворобу малолітньої дитини.

Посилаючись на викладене, позивач просила суд поновити строки позовної давності розгляду позову з поважних причин, визнати незаконними дії відповідача щодо безпідставного звільнення позивача та зобов'язати відповідача поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді головного економіста відділу платіжних карток Управління обслуговування фізичних осіб комерційного центру, зобов'язати відповідача протягом 3-х календарних днів з дня набрання рішення суду законної сили, внести відповідні записи до трудової книжки Позивача про її незаконне звільнення з посади та поновлення на посаді головного економіста відділу платіжних карток Управління обслуговування фізичних осіб комерційного центру, зобов'язати відповідача сплатити заробітну платню за весь час незаконного звільнення по сьогодні, відповідно до окладу за штатним розкладом, зобов'язати відповідача надати довідку про нараховану та виплачену заробітну плату за період з 15.12.2014 року по сьогоднішній день, стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в сумі 125000,00 грн., притягнути до відповідальності осіб, винних у незаконному звільненні позивача та стягнути на користь позивача витрати, понесені за надання правової допомоги в сумі 13500,00 грн.

В процесі розгляду справи позивач уточнив описку в позовних вимогах та просив суд вважати суд правильною посаду на якій необхідно поновити ОСОБА_1, а саме: головного економіста управління організації та підтримки вкладних програм роздрібного бізнесу, що відповідає дійсним обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 ЦПК України крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

З огляду на те, що позивачем було уточнено описку в прохальній частині позовної заяви, а не змінено предмет або підставу позову, судом було враховано вказане клопотання під час розгляду справи.

В судовому засіданні позивач та її представники позовні вимоги підтримали, просили суд про їх задоволення з урахуванням відзиву на заперечення відповідача за позовом.

Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог та просили суд про відмову у їх задоволенні з підстав, зазначених в запереченнях на позовну заяву. При цьому пояснили, що як вбачається з матеріалів справи трудову книжку позивач отримала 23.02.2015 року, про що було складено акт приймання передачі, а до суду звернулась лише у червні 2015 року, тобто більш як через три місяці після отримання трудової книжки. Посилання позивача на те, що строк позовної давності пропущений нею у зв'язку з ненаданням документів відповідачем не відповідають дійсності, оскільки трудову книжку за актом приймання-передачі вона отримала на наступний робочий день після закриття лікарняного, а саме 23.02.2015 року. Відсутність коштів на юридичне забезпечення, також не може розглядатись як поважна причина пропущення строку позовної давності для звернення до суду, оскільки Законом України «Про безоплатну правову допомогу» гарантовано можливість громадянина України, іноземця, особи без громадянства, у тому числі біженця, чи особи, яка потребує додаткового захисту, отримати в повному обсязі безоплатну первинну правову допомогу, а також можливість певної категорії осіб (у тому числі малозабезпечених громадян) отримати безоплатну вторинну правову допомогу, за рахунок держави. Позивач, не надала жодного доказу на підтвердження тяжкого матеріального стану. Крім того, позивачі, за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин звільнені від сплати судового збору.

Посилаючись на вказані обставини просили суд відмовити в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.

В запереченнях відповідач також вказував, що 11.12.2014 року позивач подала до відділу кадрів заяву про звільнення її за власним бажанням з 24.12.2015 року, а з 15.12.2014 року відповідачем було видано наказ про звільнення позивача за власним бажанням, на підставі статті 38 КЗпП з 24.12.2014 року.

Заяву позивача від 18.12.2014 року про відзив заяви про звільнення на яку вона посилається як на підставу незаконності звільнення, відповідач не отримував, що підтверджується копією Журналу реєстрації вхідної кореспонденції за 22-23.12.2014 року.

24.12.2014 року позивач усно повідомила відповідача про те що знаходиться на лікарняному, зазначила, що трудову книжку забере після закінчення лікування, про бажання залишишся працювати та про відкликання заяви про звільнення Відповідачу вона не повідомляла. 23.02.2015 року, на наступний робочий день після закриття лікарняного, позивач отримала трудову книжку за актом приймання-передачі. При отриманні трудової книжки позивач не повідомляла про наявність заяви про відзив заяви про звільнення. Таким чином, підписавши акт приймання-передачі трудової книжки, позивач засвідчила вільне волевиявлення на розірвання трудового договору та відсутність будь-яких претензій до відповідача.

Окрім того, відповідач спростовував доводи позивача про оформлення наказу про звільнення № 1110-к від 15.12.2014 року «заднім числом», оскільки про свою тимчасову непрацездатність позивач повідомила безпосереднього керівника у день звільнення - 24.12.2015 року.

Також, відповідач заперечував проти посилань позивача про незаконність звільнення під час знаходження працівника на лікарняному у зв'язку із тим, що у даному випадку, на думку відповідача, такі посилання є надуманими і спростовується нормами чинного законодавства.

Вимоги щодо примусу до написання заяви про звільнення за власним бажанням та завдання позивачу моральної шкоди також вважав необґрунтованими.

Вислухавши пояснення представників сторін, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за наступних підстав.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 11.12.2014 року написала заяву про звільнення за власним бажанням з посади головного економіста управління організації та підтримки вкладних програм роздрібного бізнесу.

Наказом № 1110-К від 15.12.2014 року позивача було звільнено з роботи з 24.12.2015 року на підставі статті 38 КЗпП України (а.с. 48).

Відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Згідно із абз. 2 п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року N 9 (далі по тексту - Постанова) працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст.24 КЗпП). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.

18.12.2014 року ОСОБА_1 звернулась до Банку із заявою про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням (а.с. 13), яку направила на адресу банку засобами поштового зв'язку, що підтверджується копіями опису вкладення у цінний лист, фіскальним чеком та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 296 (а.с. 14).

Із наданого позивачем в судовому засіданні оригіналу рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 296 вбачається, що подану ОСОБА_1 заяву про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням відповідач отримав 22.12.2014 року.

Заперечення відповідача про те, що він не отримував вказаної заяви, що підтверджується копією Журналу реєстрації вхідної кореспонденції за 22-23.12.2014 року, до уваги судом не приймаються, оскільки не спростовують факту отримання представником відповідача листа із заявою про відкликання заяви про звільнення позивача.

Разом із тим, матеріали справи не містять будь-яких матеріалів службових перевірок з розслідування випадку втрати листа позивача співробітниками Банку або з'ясування причин його неотримання.

Окрім того, позивач зверталась до Банку із листами від 23.02.2015 року та від 27.02.2015 року про надання їй відповіді на її заяву про відкликання заяви про звільнення, проте вони залишились без належного реагування з боку відповідача (а.с. 22-27, 29-31).

Таким чином, позивач скористалась своїм правом, передбаченим законом, на відкликання своєї заяви до закінчення строку попередження, а тому суд приходить до висновку про те, що відповідач не мав права звільняти ОСОБА_1 з роботи на підставі її заяви від 11.12.2014 року.

Щодо твердження позивача про те, що вона написала заяву про звільнення від 11.12.2014 року під тиском співробітників служби безпеки Банку суд зазначає наступне.

Відповідно до абз. 1 п. 12 згаданої Постанови по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст.38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення.

В обґрунтування доводів про те, що співробітники Банку примусили її до написання заяви про звільнення за власним бажанням, позивач в судовому засіданні посилалась на побоювання керівництва у зв'язку із її викликом в якості свідка до слідчого управління ГУМВС України вмісті Києві як свідка у кримінальному провадженні № 00048.

Проте, на переконання суду, вказані доводи не підтверджують примусу з боку керівництва Банку до написання заяви про звільнення за власним бажанням, а тому доводи позивача в цій частині визнаються судом необґрунтованими.

Щодо звільнення позивача в період її тимчасової непрацездатності слід зазначити наступне.

Так, згідно із листком непрацездатності серії АГТ № 816964 вбачається, що ОСОБА_1 була звільнена від роботи у зв'язку із загальним захворюванням з 24.12.2014 року по 31.12.2014 року.

Проте згідно із роз'ясненнями, які містяться в п. 13 Постанови правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

Таким чином, правила щодо недопустимості звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, не застосовуються до випадків звільнення працівника за власним бажанням, а тому посилання на вказану обставину як на підставу задоволення позову не можуть бути визнана судом обґрунтованими.

Із матеріалів справи вбачається, що 23.02.2015 року позивачу було вручено трудову книжку, що підтверджується актом про прийом-передачу трудової книжки (а.с. 12).

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно із статтею 234 КЗпП України У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Відповідно до п. 4 Постанови встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

За результатами перевірки і обговорення в судовому засіданні причин пропуску строку для звернення до суду із позовом, судом встановлено наступне.

Так, позивач, отримавши трудову книжку 23.02.2015 року, до суду звернулась 25.05.2015 року, заявивши клопотання про поновлення строку звернення до суду, пославшись на те, що місячний строк нею пропущено з поважних причин, оскільки відповідач не бажав видавати запитувані документи, всіляко відмовляв в особистому прийомі, наданні будь-яких документів, інформації стосовно звільнення та відсутності у позивача коштів на правове забезпечення.

Слід зазначити, що норми КЗпП України не містять вичерпного переліку причин, які можна враховувати поважними при пропуску строку звернення до суду, вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи.

Тобто, поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які зобов'язують оточуючих, органи державної влади та інших суб'єктів, з урахуванням норм моралі, виявити повагу та поблажливість до працівника.

Проте, за переконанням суду, позивачем не надано суду беззаперечних доказів пропуску строку для звернення до суду із позовом з поважних причин.

Отримавши трудову книжку, як це і передбачено законом, позивач мала змогу дізнатися про дату та номер наказу про звільнення та причину такого звільнення починаючи з 23.02.2015 року, а тому саме з цієї дати слід обчислювати місячний строк для звернення до суду із позовом.

Звернувшись за правовою допомогою до представника та оформивши довіреність 05.05.2015 року, позивач та її представник також мали змогу звернутись до суду із позовом починаючи з цієї дати, проте позовна заява була надіслана засобами потового зв'язку 25.05.2015 року.

Посилання позивача та її представників на небажання відповідача видавати запитувані документи, відмови в особистому прийомі, наданні будь-яких документів, інформації стосовно звільнення та відсутності у позивача коштів на правове забезпечення є неконкретними та не свідчать про поважність пропуску строку для звернення до суду із позовом.

Звернення позивача від 23.02.2015 року та від 27.02.2015 року із заявами про надання інформації, а також звернення представника позивача із пропозицією про досудове врегулювання спору та претензією про визнання звільнення незаконним від 12.05.2015 року навпаки дають суду підстави дійти висновку про можливість звернення до суду позивача або її представника.

У пункті 4 Постанови судам також роз'яснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін.

Таким чином, відмовити у задоволенні позову через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише у тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог (Зазначений висновок узгоджується із висновками, викладеними в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.01.2013 року № 6-44041св12 та від 03.06.15 року № 6-12356св15).

Оскільки судом встановлено, що позивач скористалась своїм правом, передбаченим законом, на відкликання своєї заяви до закінчення строку попередження, суд дійшов висновку про те, що відповідач не мав права звільняти ОСОБА_1 з роботи на підставі її заяви від 11.12.2014 року, а тому позовні вимоги в частині визнання незаконними дій відповідача щодо безпідставного звільнення позивача та поновлення її на роботі є обґрунтованими, проте у їх задоволенні слід відмовити у зв'язку із пропуском без поважних причин строку звернення до суду.

Стосовно решти вимог позивача, то і у їх задоволенні слід відмовити у зв'язку із тим, що вони є похідними від основної вимоги, оскільки незалежно від підстав відмови в позові про поновлення на роботі (по суті вимог чи за пропуском строку звернення до суду), право позивачки є незахищеним, порушене право не відновлено, а, отже, й підстав для задоволення інших вимог, як похідних, за такі дії відповідача немає (Такий висновок суду також узгоджується із висновками, викладеними в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.07.15 року № 6-15768св15).

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 38, 233, 234 КЗпП України, ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 212, 213, 215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» про визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі, стягнення невиплаченої заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду міста Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ М.А. РИБАК