АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.
СуддівКорчевного Г.В., Слободянюк С.В.
при секретаріБасюк Ю.В.

за участю: представника позивача Козирь Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Іванова Андрія Олександровича на заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 листопада 2014 року

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_7, третя особа Державна реєстраційна служба України про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

В С Т А Н О В И Л А:

Справа №758/7566/14-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/205/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Богінкевич С.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Лапчевська О.Ф.
Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 25 листопада 2014 року позов задоволено. /а.с. 102-108/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» Іванов А.О. подав апеляційну скаргу на рішення суду посилаючись на його незаконність та необґрунтованість в частині обрання способу звернення стягнення на предмет іпотеки. Вважає, що судом першої інстанції не враховано п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 р. №5 та положень ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку», відповідно до яких іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Аналогічне положення відображено у Постанові Верховного Суду України від 11.12.2013 р. у справі №6-124цс13, що судом першої інстанції також не враховано в порядку ст. 360-7 ЦПК України. Визначаючи за позивачем право власності на майно, суд першої інстанції не зазначив, що майно при реєстрації права власності має бути оціненим. Крім того, судом першої інстанції зазначено способи звернення стягнення на предмет іпотеки, які є взаємовиключаючими і не можуть одночасно зазначатись у рішенні суду. З урахуванням викладеного в апеляційній скарзі просив рішення суду змінити, доповнивши другий абзац резолютивної частини рішення словами «за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єкта оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна», виключивши третій абзац резолютивної частини рішення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, який з'явився у судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення скасуванню з ухваленням нового рішення на підставі наступного.

Судом встановлено, що 15.04.2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір № 18-954-048И /а.с.12-15/, згідно якого йому було надано кредит у сумі 100 000,00 доларів США, строком до 15.04.2028, для придбання квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1.

З метою забезпечення виконання кредитного договору, між позивачем та відповідачем було укладено іпотечний договір на вказану квартиру № б/н від 15.04.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Алуштинського нотаріального округу ОСОБА_2 за реєстровим № 1381 /а.с.21-27/.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався п. 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 30.03.2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" яким роз'яснено, що резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 ЗУ "Про іпотеку", так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд може встановити спосіб реалізації предмета іпотеки: або шляхом проведення прилюдних торгів, або шляхом застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України "Про іпотеку".

Однак з таким висновком суду в повні мірі погодитись не можна з наступних підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов у повному обсязі, вказав інші способи звернення стягнення на предмет іпотеки, аніж зазначені у позовних вимогах, при цьому не обґрунтувавши таку зміну, вийшовши при цьому за межі позовних вимог.

Застосувавши положення ст. 39 ЗУ «Про іпотеку», якою визначено обов'язок суду зазначити спосіб реалізації предмета іпотеки у разі задоволення вимог про стягнення боргу за договором кредиту, суд першої інстанції не врахував, що змістом статті передбачене саме право позивача обирати способи реалізації іпотечного майна в рамках, визначених законом.

Судом першої інстанції в резолютивній частині рішення зазначені взаємовиключаючі способи звернення стягнення на предмет іпотеки - визнання права власності на предмет іпотеки за Банком та визначено спосіб реалізації іпотечного майна в рахунок погашення заборгованості.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку щодо зміни резолютивної частини рішення, виключивши з неї третій абзац, у якому зазначено інші способи звернення стягнення на іпотечне майно, доповнивши другий її абзац, відповідно до заявлених позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Іванова АндріяОлександровича на заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 листопада 2014 року - задовольнити.

Заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 листопада 2014 року -

змінити, виклавши його резолютивну частину наступним чином.

З метою погашення частини заборгованості ОСОБА_7 перед АТ «Банк «Фінанси та Кредит» за кредитним договором №18-954-048И від 15.04.2008 року пропорційно вартості предмета іпотеки звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру №2 (два) у будинку під номером 16 (шістнадцять), розташованому за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 45, 9 кв.м., житловою площею 31, 4 кв.м., що належить на права приватної власності ОСОБА_7 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) шляхом визнання права власності на зазначене майно за Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (04050, м. Київ, вул. Артема, 60, ) за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Судді: