Провадження № 2/760/7630/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2015 року Солом'янський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді - Букіної О.М.

при секретарі - Січкар Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної наукової установи «Інститут інноваційних технологій і змісту освіти», третя особа - Міністерство освіти і науки України, Міністерство фінансів України про стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги та надбавку за вислугу років,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з позовом та просила суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 82 493,89 грн., вихідну допомогу в розмірі її тримісячного середнього заробітку та надбавку за вислугу років в розмірі 38 316,30 грн.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що в період з 22.02.2011 року по 28.08.2014 року працювала в Державній науковій установі «Інститут інноваційних технологій і змісту освіти», спочатку на посаді завідувача сектору менеджменту навчальних закладів відділу менеджменту освіти відділення наукової роботи, інноваційної діяльності та менеджменту освіти, а з 01.08.2011 року - на посаді методиста вищої категорії відділу менеджменту освіти відділення стратегії розвитку освіти.

Позивач зазначає, що 26.08.2014 року вона була звільнений з посади методиста вищої категорії відділу менеджменту освіти відділення стратегії розвитку освіти згідно ст. 38 КЗпП України за власним бажанням відповідно до наказу № 103-н.

Посилаючись на те, що відповідачем не було проведено повний розрахунок при звільненні, позивач просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 82 493,89 грн., вихідну допомогу в розмірі її тримісячного середнього заробітку та надбавку за вислугу років в розмірі 38 316,30 грн.

Враховуючи вищевикладене, позивач просила позов задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала в повному обсязі та просила суд його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала в повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Пояснила, що відповідно до бюджетного законодавства кошти на зазначені позивачем цілі призначаються головному розпоряднику бюджетних коштів, а саме Міністерству освіти і науки України, однак листами Міністерства освіти і науки України від 25.06.2014 № 1/11-9838, від 22.07.2014 № 1/11-11542 було повідомлено, що додаткові видатки для забезпечення умов оплати праці працівників Інституту згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 19.01.2011 р. № 24 «Про умови оплати праці працівників державної наукової установи «Інститут інноваційних технологій і змісту освіти» не виділялися.

Крім того зазначила, що позивачем не були вказані обставини та факти порушення її трудових прав, а тому посилання позивача на стягнення з відповідача вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку є необґрунтованими.

Враховуючи вищевикладене, просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Треті особи в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд до відома не поставили.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Згідно зі ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст.21 ЗУ «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно з ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Судом встановлено, що 26.08.2014 року позивача було звільнено з займаної посади методиста вищої категорії відділу менеджменту освіти відділення стратегії розвитку освіти у відповідності зі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням згідно наказу № 103-н від 26.08.2014 року (а.с.117).

Згідно довідки Державної наукової установи «Інститут інноваційних технологій і змісту освіти», за підписом головного бухгалтера ОСОБА_2 вбачається, що ДНУ Інститутом інноваційних технологій і змісту освіти були нараховані ОСОБА_1 у серпні 2014 року лікарняні (протокол № 16 від 13 серпня 2014 р. комісії з соціального страхування, заявка-розрахунок до ФСС з ТВП від 15.08.2014 № 14438) в сумі 1445,94 грн., відпускні (період з 18.08.14 по 28.08.14) в сумі 998,40 грн. та компенсація за невикористану відпустку (1 день) в сумі 99,84 грн. Всього було нараховано 2544,18 грн. З вищевказаної суми були утримані податки в сумі 478,46 грн., а саме: ПДФО - 371,36 грн., ЄСВ - 68,46 грн., військовий збір -- 38,64 грн., решта - в сумі 2065,72 грн. була перерахована на картковий рахунок ОСОБА_1, а саме: відпускні - 784,74 грн. (45.08.2014 р.); лікарняні за рахунок підприємства та компенсація за невикористану відпуску - 611,83 грн. (28.08.2014 р.); лікарняні за рахунок ФСС з ТВП - 669,15 грн. (03.09.2014 р.). З вересня 2014 року була перерахована остання сума - лікарняні за рахунок ФСС з ТВП. Заборгованості по заробітній платі перед ОСОБА_1 Інститут не має (а.с.118).

Позивач в своїй позовній заяві посилається на Постанову Кабінету Міністрів України від 19 січня 2011 року № 24 «Про умови оплати праці працівників державної наукової установи «Інститут інноваційних технологій і змісту освіти», якою затверджено схему посадових окладів керівних, наукових, педагогічних, науково-педагогічних працівників, професіоналів, фахівців та інших категорій працівників відповідача, згідно якої місячний посадовий оклад завідувача сектору становить 2 790,00 грн., а методиста вищої категорії становить 2 550,00 грн., та згідно якої, позивач вважає, що з нею відповідачем не в повному обсязі було проведено розрахунок при звільненні.

Разом з тим, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2006 року № 108 «Про утворення Інституту інноваційних технологій і змісту освіти» на базі Інституту навчальної літератури, Науково-методичного центру середньої освіти, Науково-методичного центру професійно-технічної освіти, Науково-методичного центру вищої освіти, Науково-методичного центру організації, розробки та виробництва засобів навчання Міністерства освіти і науки, що ліквідовувались, було утворено державну наукову установу «Інститут інноваційних технологій і змісту освіти» з віднесенням її до сфери управління Міністерства освіти і науки. На виконання даної постанови було затверджено статут, структуру та штатний розпис державної наукової установи «Інститут інноваційних технологій і змісту освіти» із зазначенням ставок посадових окладів, надбавок та доплат працівників державної наукової установи «Інститут інноваційних технологій і змісту освіти».

Таким чином, під час нарахування та виплати заробітної плати працівникам, державна наукова установа «Інститут інноваційних технологій і змісту освіти» керувалася постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2002 р. № 1298 «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» (зі змінами) та наказом Міністерства освіти і науки України від 26.09.2005 № 557 «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ».

Відповідно до даних нормативних актів здійснювалося нарахування та виплата заробітної плати позивачу - ОСОБА_1, з урахуванням надбавок та доплат, передбачених вказаними законодавством.

Дані обставини підтверджуються довідкою Державної наукової установи «Інститут інноваційних технологій і змісту освіти», за підписом головного бухгалтера ОСОБА_2, з якої вбачається, що за час роботи в Інституті ОСОБА_1 нараховували заробітну плату, премії, надбавку за педагогічний стаж та індексацію заробітної плати відповідно до штатного розпису, затвердженого Міністерством освіти і науки України (а.с.142).

19 січня 2011 р. була прийнята постанова Кабінету Міністрів України № 24 «Про умови оплати праці працівників державної наукової установи «Інститут інноваційних технологій і змісту освіти», в якій затверджувалась схема посадових окладів працівників Інституту.

Відповідно до бюджетного законодавства кошти на зазначені цілі призначаються головному розпоряднику бюджетних коштів, а саме Міністерству освіти і науки України.

Разом з тим, Міністерство освіти і науки України було повідомлено відповідача, що додаткові видатки для забезпечення умов оплати праці працівників Інституту згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 19.01.2011 р. № 24 «Про умови оплати праці працівників державної наукової установи «Інститут інноваційних технологій і змісту освіти» не виділялися (а.с.12-13).

Відповідно до статті 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Забороняється без внесення змін до закону про Державний бюджет України (рішення про місцевий бюджет) збільшення бюджетних призначень за загальним та спеціальним Фондами державного бюджету (місцевого бюджету) на оплату праці працівників бюджетних установ за рахунок зменшення інших видатків.

У зв'язку з вищевикладеним вбачається, що прийняття наказу Міністерства освіти і науки України, в якому б йшлося про оплату праці працівників Інституту за ставками посадових окладів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 19 січня 2011 р. № 24 «Про умови оплати праці працівників державної наукової установи «Інститут інноваційних технологій і змісту освіти» не було, як і не було внесено відповідних змін в штатний розпис Інституту.

Таким чином вбачається, що Державна наукова установа «Інститут інноваційних технологій і змісту освіти» як установа, яка підпорядкована Міністерству освіти і науки України та повністю фінансується за рахунок коштів державного бюджету, при нарахуванні та виплаті заробітної плати своїм працівникам, в т.ч. позивачу, з 2006 року і по даний час, керується постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2002 р. № 1298 «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» (зі змінами) та наказом Міністерства освіти і науки України від 26.09.2005 № 557 «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ».

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі та надбавки за вислугу років.

Що стосується вимог позивача про стягнення вихідної допомоги, слід зазначити.

В силу ст. 44 КЗпП України вихідна допомога виплачується при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, тобто звільнення працівника за ч.3 ст. 38 КЗпП України.

Наказом № 103-н від 26.08.2014 року позивача звільнено з займаної посади за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України.

Матеріали справи та надані позивачем докази, не містить посилання про припинення трудового договору внаслідок порушення відповідачем законодавства про працю.

Відповідно до вимоги ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається зі змісту позовних вимог позивач не оспорював Наказ № 103-н від 26.08.2014 року про звільнення, не порушував питання про внесення змін в зазначений наказ.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог позивача в частині стягнення вихідної допомоги в порядку ст.44 КЗпП України.

Проаналізувавши заявлені вимоги, відповідність їх нормам матеріального права, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 44, 115, 116 КЗпП України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: