Справа № 714/484/15-ц
Провадження № 2/714/219/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2015 р. Герцаївський районний суд Чернівецької області

в складі:

головуючого судді: Козловської Л.Д.

секретар: Овчар А.І.

за участю:

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2

відповідача: ОСОБА_3

представника відповідача: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Герца цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. Свої вимоги аргументує наступним. Позивачу та його дружині ОСОБА_3 належать на праві спільної сумісної власності подружжя житловий будинок розташований по вул. Центральна, №45 в с.Молниця Герцаївського району Чернівецької області. Оскільки вони являються особами похилого віку, які потребують стороннього постійного догляду, відповідачка на початку 2012 року запропонувала їм свої послуги по забезпеченню необхідним доглядом, харчуванням, утриманням їхнього будинку та присадибної земельної ділянки у належному стані. В замін на це відповідачка попросила відписати на неї належний позивачу та його дружині вищевказаний будинок. У звязку з наведеним, 24 жовтня 2013 року у приватного нотаріуса Герцаївського районного нотаріального округу ОСОБА_7, дружина позивача уклала з відповідачкою договір, тексту якого він не читав та не підписував. Даний договір підписувала тільки ОСОБА_3 як вона вважала, що в ньому передбачені всі права і обовязки про які домовилися до письмового посвідчення відповідної угоди.

На протязі 2012 року, до і після укладення договору, ОСОБА_6 сумлінно виконувала свої зобовязання, а з 2013 року коли фізичний стан позивача значно погіршився та потребував постійної сторонньої допомоги, відповідачка припинила забезпечувати їх харчуванням і доглядом, не відвідувала їх та не надавала жодної обумовленої між ними допомоги. У звязку з наведеним, його дружина хотіла розірвати старий і укласти новий договір довічного утримання з іншими особами. Проте на даний час дізналися, що фактично між подружжям Маланка і відповідачем був укладений в нотаріуса не договір довічного утримання, а в дійсності договір купівлі - продажу, чого позивач та його дружина не бажали і їхнього волевиявлення на подібну угоду не було, і якого в дійсності і не було, так як вони не отримали від відповідачки ніяких грошових коштів від даних угод. Продавати будинок і земельні ділянки позивач та його дружина не збиралися, так як даний будинок є необхідним для їхнього особистого проживання та користування та іншого нерухомого майна вони не мають. Позивач та його дружина зареєстровані в їхньому будинку, там і проживають та місце проживання міняти не збираються, так як є особами похилого віку.

Позивач вважає, що договори купівлі - продажу будинковолодіння та земельних ділянок, укладені зі сторони ОСОБА_6 з метою приховати дійсний правочин про довічне утримання, є удаваним правочином, у звязку з чим у своїх вимогах просить визнати недійсними: договір купівлі - продажу будинковолодіння, що знаходиться по вул. Центральна за № 45 у с. Молниця Герцаївського району Чернівецької області, договір купівлі - продажу земельної ділянки загальною площею 0,2381 га яка розташована в с. Молниця Герцаївського району Чернівецької області для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд кадастровий номер :01:004:0186 та договір купівлі - продажу земельної ділянки загальною площею 0,16591 га яка розташована в с. Молниця Герцаївського району Чернівецької області для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер :01:004:0188, які укладені 24 жовтня 2013 року між ОСОБА_3 та відповідачем, посвідчені приватним нотаріусом Герцаївського районного нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_7

В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги з підстав наведені у позовній заяві та просили їх задовольнити.

Представник відповідачки в судовому засіданні подала заперечення на позов та пояснила, що дружина позивача при укладенні договорів купівлі-продажу земельних ділянок та домоволодіння усвідомлювала значення своїх дій та знала, що не укладає договір довічного утримання. До укладення договорів купівлі-продажу позивач та його дружина отримали грошові кошти за нерухоме майно, яке було продане за письмовою згодою позивача. Після купівлі житлового будинку, ОСОБА_6 протягом 2013-2015 p.p. здійснює будівельні та ремонтні роботи у незавершеному будівництвом житловому будинку (літ. «К» на плані), готовність якого на час придбання складав 51%. Після завершення будівництва, разом зі своєю сімєю планує переїхати в ньому жити. Жодної домовленості про довічне утримання позивача та його дружини замість договору купівлі-продажу між сторонами не було, оскільки ОСОБА_6 фактично проживає в іншому селі (с. Молодія Глибоцького району), і працює в Чернівцях, у звязку з чим не могла мати можливості і наміру довічно доглядати позивача.

В придбане будинковолодіння відповідачка та члени її родини навідувались при необхідності, з метою провести будівельно-ремонтні роботи у незавершеному будівництвом будинку, доглянути та привести у порядок власну присадибну ділянку, обробити город для посадки у цілях особистого споживання.

У свою чергу позивач разом із дружиною після укладення спірних договорів зобовязувались протягом місяця переїхати до своїх родичів та просили трохи часу на перевезення речей та переоформлення пенсії.

Однак позивач з переїздом зволікав, просив спочатку перезимувати, а з весни обіцяв зїхати. Оскільки придбаваючи будинковолодіння відповідачка не мала наміру мешкати в саманному будинку, в якому проживали позивач з дружиною, а мала намір добудувати новий будинок, а тоді вже переїхати, питання строків звільнення проданого будинковолодіння не стояло для неї гостро, вона намагалась ввійти в положення продавців та добровільно і без конфліктів вирішити питання звільнення саманного будинку, в якому вони проживали. Зрештою, коли ОСОБА_6 стала наполегливо просити позивача та його дружину покинути будинок та знятися з реєстрації, останні стали їй погрожувати тим, що звернуться до суду та будуть оскаржувати укладені раніше договори. Оскільки до цього часу, належний на праві власності будинок відповідачки вони не покинули, з переїздом зволікали, з реєстрації місця проживання не знялися, остання звернулася до суду з позовом про їх виселення в примусовому порядку. У звязку з вищенаведеними поясненнями, просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з підстав наведених у запереченні.

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні просила визнати укладені договора купівлі-продажу недійсними.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно та повноцінно даючи оцінку доказам по справі, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається із оскаржуваних договорів, ОСОБА_3 у вересні 2007 року придбала спірне будинковолодіння та земельні ділянки, у звязку з чим вона разом із позивачем стали їх власниками, оскільки на момент купівлі проживали у зареєстрованому шлюбі.

24.10.2013 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 був укладений договір купівлі - продажу будинковолодіння, згідно якого ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_6 купила належне ОСОБА_3 будинковолодіння з господарськими будівлями та спорудами за №45, що знаходиться в с.Молниця, по вул.Центральній, Герцаївського району, Чернівецької області. Цей договір нотаріально посвідчений. Правочин зареєстрований у Державному реєстрі правочинів під № 1390.

За нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу земельних ділянок від 24.10.2013 року, що зареєстровані в реєстрі за №1388 та за №1385, ОСОБА_3 продала відповідачці ОСОБА_6 належні їй земельні ділянки площею 0,2381 га, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та спору, та площею 0,1659 га, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства.

З преамбули спірних договорів купівлі-продажу будинковолодіння та земельних ділянок вбачається, що укладаючи вказані договори сторони діяли добровільно, перебували при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміли значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин.

Згідно п.2 договору купівлі-продажу вказаного вище житлового будинку та п.п. 2.1, 2.2 договорів купівлі-продажу земельних ділянок вбачається, що продаж будинку за домовленістю сторін вчиняється за 89 406,00грн. та продаж земельних ділянок за домовленістю сторін вчиняється за 78 049,00 грн. та 40 281,00 грн., які отримані продавцем від покупця готівкою до підписання даних договорів. Своїм підписом під цими договорами продавець підтвердила факт повного розрахунку за проданий будинок та земельні ділянки і відсутність щодо покупця будь-яких претензій фінансового характеру.

Згідно п.4 договору купівлі-продажу вказаного вище житлового будинку та п.п. 1.10 договорів купівлі-продажу земельних ділянок вбачається, що цей договір укладається за згодою чоловіка продавця - ОСОБА_5, згода якого посвідчена секретарем виконавчого комітету Молницької сільської ради Герцаївського району ОСОБА_8 22.10.2013 р. за реєстровим номером 123.

Із вказаної Заяви позивача вбачається, що він надав згоду своїй дружині - ОСОБА_3 (на імя котрої було зареєстровано право власності) саме продати будинковолодіння та земельні ділянки, у звязку з чим в його заяві було зазначено конкретно визначену ціну продажу, розмір котрої відповідає розміру, що зазначений в спірних договорах.

Також, в наданій ним заяві чітко зазначено, що з умовами договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок він ознайомлений, проекти договорів ним прочитані, відповідають їхньому з дружиною волевиявленню.

За змістом ч.1 ст.203 ЦК України та відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства, серед іншого, є свобода договору, суть якої полягає зокрема і в тому, що сторони є вільними у визначенні умов договору. Згідно з ч.3 ст.6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Таким чином, свобода договору не має абсолютного характеру. Договір має відповідати імперативним приписам цивільного законодавства і сторони відступати від них не можуть.

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину (п.25).

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Обставини, на які посилається позивач про те, що договір купівлі продажу був удаваною угодою, такою, що прикриває договір довічного утримання, тому є недійсним, і для цього договору потрібно застосовувати правила договору довічного утримання, не знаходять свого підтвердження в доказовій базі.

На підставі ст.235 ЦК України удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали).

Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин купівлі продажу укладений з такою метою.

Воля обох сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Позивач не надав суду належних доказів того, що між ним, його дружиною та відповідачкою насправді були встановлені правовідносини за договором довічного утримання, що остання зобов'язалася матеріально їх утримувати, обслуговувати, доглядати за ними і робити іншу необхідну допомогу довічно, надавати грошові кошти в якому розмірі та в які строки.

Позивач не довів, що при його укладанні, сторони визначили усі види матеріального забезпечення, його обсяг, способи і форми відповідно до вимог ст.749 - 751 ЦПК України.

Згідно зі ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Ціна товару є суттєвою умовою договору.

З договорів купівлі-продажу вбачається, що сторони встановили ціну житлового будинку та земельних ділянок в цілому з врахуванням даних незалежної оцінки ПП "ТА- Експерт-Сервіс".

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до п.5 ст.37 Закону України "Про нотаріат" у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії: засвідчують справжність підписів на документах.

Таким чином, сторонами були дотримані всі необхідні умови під час укладення спірних договорів, безпосередньо договори були нотаріально засвідчені, у них визначено предмет та ціну, а згода співвласника відчужуваного майна на його продаж також була надана в належній письмовій формі, що прирівнюється до нотаріально посвідченої.

Як вбачається з поданих до суду документів, спірні договори купівлі-продажу не укладалися одномоментно. Цьому передувало зібрання ряду документів саме для укладення договору купівлі-продажу (висновки незалежної експертизи про оцінку будинковолодіння та земельних ділянок від 19.09.2013 p., ОСОБА_1 про реєстрацію нерухомого майна в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.10.2013 р., заява позивача про дозвіл на продаж майна від 22.10.2013 p.).

Таким чином дружиною позивача було надано нотаріусу всі необхідні документи для посвідчення саме договорів купівлі-продажу майна, які підтверджують бажання позивача відчужити належне йому майно, і спростовують його доводи про відсутність такого волевиявлення.

При укладанні оспорюваних договорів нотаріусом було роз'яснено сторонам умови угоди та наслідки укладення оспорюваних договорів, з'ясовано та підтверджено повний фінансовий розрахунок з продавцем за даними договорами та підписано вказані договори особистими підписами сторін у її присутності.

З метою укладення спірних договорів та проведення належного розрахунку за ними, відповідно до договору позики від 18.10.2013 р., ОСОБА_6 отримала у ОСОБА_9 у позику грошові кошти у розмірі 230 000,00 грн., котрі згідно умов договору частково повертає Позикодавцю.

З огляду на вищезазначене, будь-які дії, які б свідчили про те що укладався договір довічного утримання між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 і ОСОБА_5 не вчинялись, а тому підстав для визнання спірних договорів купівлі-продажу недійсним немає.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, окрім власних пояснень представника позивача та підстав викладених у позовній заяві, які не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суду не надано жодних доказів укладення договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельних з метою приховування укладення договору довічного утримання.

Системний аналіз наведеного законодавства та матеріалів справи свідчить про те, що позивач всупереч вимогам процесуального законодавства не навів і не подав жодного належного та допустимого, документально обґрунтованого доказу фактичної наявності вказаних вище підстав для визнання недійсними оспорюваних договорів.

Згідно ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст.3, ст.6 ч.3, 16, 203 ч.1, 215, ч.3 235, 638, 655, 657 ЦК України, ст.ст.3, 10, 11, 60, 84, 88, 212, 213, 215 ЦПК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернівецької області через Герцаївський районний суд Чернівецької області шляхом подачі в 10 - денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: