Справа № 645/5717/15-ц
Провадження № 2/645/1894/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2015 року Фрунзенський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого - судді Шевченко Г.С.,

за участю секретаря судового засідання Дикань Ж.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пульсар-92» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пульсар-92» (далі - ТОВ «Пульсар-92») про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в якому після збільшення позовних вимог просила стягнути з відповідача на її користь загальну суму розміром 50 680,43 грн., що складається з: нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за жовтень, листопад, грудень 2014 року, січень 2015 року; компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що 08 серпня 2014 року її прийняли на посаду директора ТОВ «Пульсар-92». 19 січня 2015 року рішенням позачергових зборів засновників товариства її звільнили з посади директора. На дату звільнення ОСОБА_1 не була виплачена заробітна плата за жовтень, листопад, грудень 2014 року, січень 2015 року та компенсація за невикористану відпустку. На момент звернення ОСОБА_1 до суду із вказаним позовом зазначені вище виплати ТОВ «Пульсар-92» також здійснені не були.

У судовому засіданні позивач позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала зазначивши, що згідно Протоколу № 3/2014 позачергових загальних зборів засновників ТОВ «Пульсар-92» від 27 жовтня 2014 року ОСОБА_1 тимчасово відсторонено від виконання повноважень директора товариства на підставі ч. 3 ст. 99 ЦК України без нарахування та виплати їй заробітної плати з 27 жовтня 2014 року, у зв'язку з неналежним виконанням своїх обов'язків. А 19 січня 2015 року позивача було звільнено з посади директора. За жовтень 2014 року заробітну плату вона отримала, а за інші місяці відповідні виплати їй не належать. Вважає, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту прав КЗпП, а при вирішенні даного спору треба керуватися корпоративним законодавством та ЦК України.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, надані докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до наказу від 08 серпня 2014 року № 52-ОК ТОВ «Пульсар-92», враховуючи Протокол загальних зборів учасників № 2 від 07 серпня 2014 року щодо призначення на посаду директора, ОСОБА_1 призначено на посаду директора з 08 серпня 2014 року.

Згідно Протоколу № 3/2014 позачергових загальних зборів засновників ТОВ «Пульсар-92» від 27 жовтня 2014 року на підставі ч. 3 ст. 99 ЦК України ОСОБА_1 тимчасово відсторонено від виконання повноважень директора ТОВ «Пульсар-92» без нарахування та виплати їй заробітної плати з 27 жовтня 2014 року, у звязку з неналежним виконанням покладених на неї обовязків, що призводить до погіршення фінансового стану підприємства, до майнових втрат підприємства, погіршення ділової репутації ТОВ «Пульсар-92», крім того дії ОСОБА_1 на посаді директора пригнічують настрій трудового колективу, що перманентно негативно позначається на продуктивності праці, існує загроза швидкого відчуження майна підприємства з боку ОСОБА_1 на посаді директора та створення умов до втрати кваліфікованих кадрів, умисне прийняття її діями «не підйомних» зобовязань для ТОВ «Пульсар-92», є загроза здійснення ОСОБА_1 на посаді директора інших недобросовісних та неправомірних правочинів всупереч інтересам ТОВ «Пульсар-92» та його учасників.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 ЦК України загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад.

Частиною 3 ст. 99 ЦК України встановлено, що члени виконавчого органу можуть бути у будь-який час усунені від виконання своїх обов'язків, якщо в установчих документах не визначені підстави усунення членів виконавчого органу від виконання своїх обов'язків.

Рішенням Конституційного суду України від 12.01.2010 року № 1-рп/2010, зокрема в п. 3.2 визначено, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об'єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним.

У зв'язку з цим «усунення» відповідно до частини третьої статті 99 Цивільного кодексу є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснювати членом його виконавчого органу в межах корпоративних відносин з товариством повноважень у сфері управлінської діяльності. Необхідність такої норми зумовлено специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. За природою корпоративних відносин учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.

Пунктом 14.9.11. Статуту ТОВ «Пульсар-92» (2014 р.) визначено, що до виключної компетенції Зборів учасників товариства належить, зокрема обрання та звільнення з посади директора.

Отже, установчим документом товариства надано право Зборам учасників товариства вирішувати питання щодо звільнення директора товариства.

Матеріали справи містять копії двох наказів ТОВ «Пульсар-92» від 19 січня 2015 року № 01/01-ОК, наданої до суду представником відповідача, та № 19/2015, наданої позивачем.

Згідно наказу ТОВ «Пульсар-92» від 19 січня 2015 року № 01/01-ОК, враховуючи протокол загальних зборів учасників № 01/15 від 19 січня 2015 року щодо припинення повноважень ОСОБА_1 на посаді директора, згідно ч. 3 ст. 99 ЦК України припинені повноваження ОСОБА_1 на посаді директора з 19.01.2015 року,; бухгалтерії доручено здійснити відповідний розрахунок з урахуванням того, що останній робочий день ОСОБА_1 на посаді директора закінчився 27 жовтня 2014 року та остання була відсторонена від повноважень директора без нарахування та виплати їй заробітної плати по теперішній час.

Відповідно до наказу ТОВ «Пульсар-92» № 19/2015 від 19 січня 2015 року щодо звільнення з посади директора ОСОБА_1, на виконання рішення засновників ТОВ «Пульсар-92» прийняте на позачергових загальних зборах засновників, звільнено з посади директора ТОВ «Пульсар-92» ОСОБА_1 з 20 січня 2015 року; доручено бухгалтерії здійснити з ОСОБА_1 остаточний розрахунок з урахуванням заборгованості по заробітній платі за жовтень, листопад, грудень 2014 року та січень 2015 року.

При вирішенні позову суд враховує як належний та допустимий доказ копію наказу ТОВ «Пульсар-92» від 19 січня 2015 року № 01/01-ОК. Копія наказу ТОВ «Пульсар-92» № 19/2015 від 19 січня 2015 року, надана позивачем, є недопустимим доказом в розумінні ст. 59 ЦПК України, оскільки не завірена належним чином.

Згідно положень ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

З матеріалів справи вбачається, що позивача фактично було допущено до роботи з 08 серпня 2014 року, а відсторонено від виконання покладених на нього обов'язків 27 жовтня 2014 року.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (ст. 94 КЗпП України, ст. 1 Закону України «Про оплату праці»).

Оскільки ОСОБА_1 було відсторонено від роботи у передбаченому законодавством порядку, а збереження за нею заробітної плати в такому випадку чинним законодавством не передбачено, вона не могла виконувати роботу і не виконувала її, то відсутні підстави для проведення їй виплат у зв'язку із відстороненням.

З огляду на викладене, суд не має підстав для стягнення з відповідача на користь позивача коштів на оплату заробітної плати за час його відсторонення від виконання покладених на нього обов'язків.

Однак, ОСОБА_1 вказує на те, що їй товариством не було виплачено заробітну плату за жовтень 2014 року та не виплачено компенсацію за невикористані дні відпустки.

Документів, які б підтверджували виплату заробітної плати ОСОБА_1 за цей період відповідачем суду не надано, тому в цій частині позов підлягає задоволенню.

У зв'язку з тим, що відповідачем суду не була надана довідка про розмір заробітної плати ОСОБА_1, суд при обчисленні належних до сплати позивачу сум виходить із розміру заробітної плати ОСОБА_1, зазначеного у довідці від 07.12.2015 року, наданій на запит суду управлінням Пенсійного фонду України в Дзержинському районі м. Харкова.

При обчисленні несплаченої ОСОБА_1 заробітної плати за жовтень 2014 року суд виходить з середньої заробітної плати позивача за 2 попередні місяці, а саме - за серпень 2014 року (16 робочих днів) в розмірі 4725 грн. 00 коп. та вересень 2014 року (22 робочих дні) у розмірі 6300 грн. 00 коп., та стягує середню заробітну плату за 18 робочих днів (з 01 по 27 жовтня 2014 року) по 290 грн. 13 коп. за кожен день (5222 грн. 34 коп.), що з відрахуванням суми авансу в розмірі 1864 грн. 75 коп., яка була виплачена товариством позивачу, складає 3357 грн. 59 коп.

Згідно ст. ст. 74-84 КЗпП України громадянам, які працюють за трудовим договором надаються щорічні відпустки, а у разі звільнення їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки.

Як вказує ОСОБА_1 їй не виплачувалась грошова компенсація за невикористану відпустку, а відповідачем не надано суду будь-яких доказів виплати компенсації за невикористану відпустку позивачу за період роботи.

Відповідно до статті 83 Кодексу законів про працю України та статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Як зазначено в листі Міністерства праці та соціальної політики України № 208/13/116-11 від 24 червня 2011 року та виходячи з Порядку обчислення середньої заробітної плати, кількість днів невикористаної щорічної відпустки належить розраховувати, виходячи з фактичної тривалості належної працівникові щорічної відпустки пропорційно відпрацьованому ним часу.

Кількість днів невикористаної позивачем відпустки за період з 08 серпня 2014 року по 27 жовтня 2014 року належить розраховувати наступним чином: 24 календарні дні (тривалість щорічної відпустки позивача) / 355 днів (кількість днів у році за винятком святкових днів згідно статті 73 Кодексу законів про працю України) х 79 календарні дні (кількість днів за період з 08 серпня 2014 року по 27 жовтня 2014 року за винятком 1 святкового дня згідно статті 73 Кодексу законів про працю України) = 5 календарних днів. Таким чином, грошову компенсацію за невикористану позивачем відпустку за період з 08 серпня 2014 року по 27 жовтня 2014 року належить розраховувати за 5 днів.

Згідно пункту 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, нарахування компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в

календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку

за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший

фактично відпрацьований період на відповідну кількість

календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за

винятком святкових і неробочих днів, встановлених

законодавством).

Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Суд проводить розрахунок компенсації за невикористану відпустку позивачу наступним чином: 16 247 гривень 34 копійок (заробітна плата ) / 79 фактично відпрацьованих днів (за винятком святкових і неробочих днів) х 5 (кількість днів невикористаної позивачем відпустки) = 1028 грн. 31 коп.

З огляду на викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація за невикористану відпустку в сумі 1028 грн. 31 коп.

Разом з тим, суд відмовляє у частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача компенсації за несвоєчасну виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, оскільки грошова компенсація за невикористану відпустку не є заробітною платою (оплатою праці) або компенсаційними виплатами, що мають постійний характер, в розумінні статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці», статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплат» та пункту 3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати.

Виплата грошової компенсації за невикористану відпустку є обов'язком роботодавця, за несвоєчасне виконання якого наступає відповідальність, передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України у вигляді сплати на користь працівника середнього заробітку за весь час затримки проведення розрахунку при звільненні. Зазначена компенсація сплачується роботодавцем у встановленому законом розмірі за весь час затримки розрахунку по всім виплатам, які належать працівнику на день його звільнення, а її розмір не залежить від виду та розміру таких виплат.

При вирішенні позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно роз'яснень, що містяться у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності у цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Оскільки розрахунок при звільненні ОСОБА_1 не проведено до розгляду справи по суті, суд вважає, що відповідач повинен нести відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України.

Згідно п. 2 ч. 3, п. 8 ч. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року (з наступними змінами) у випадку збереження заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати, за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середнього (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середня заробітна плата ОСОБА_1 за два місяці, що передували відстороненню від посади, згідно довідки УПФУ в Дзержинському районі м. Харкова складала: у серпні 2014 року 4725,00 грн., у вересні 2014 року 6300,00 грн., а всього 11025,00 грн.

Кількість робочих днів ОСОБА_1 у серпні склала 16; у вересні - 22, а всього - 38 робочіх днів.

Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складала 290,13 грн. (11025,00:38).

Середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненню за період з 20 січня 2015 року по 28 грудня 2015 року.

Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 09 вересня 2014 року № 10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» оплаті підлягало 236 днів (січень - 9 днів, лютий - 20 днів, березень - 21 день, квітень - 21 день, травень - 18 днів, червень - 20 днів, липень 23 дні, серпень 20 днів, вересень 22 дні, жовтень - 22 дні, листопад - 21 день, грудень 19 днів).

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 68 470,68 грн. (236 х 290,13).

З огляду на викладене, з ТОВ «Пульсар-92» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 68 470,68 грн.

Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави.

Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 728 грн. 57 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 57, 59, 60, 61, 79, 88, 169, 209, 212-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Пульсар-92» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 3357 (три тисячі триста пятдесят сім) грн. 59 коп., компенсацію за невикористану відпустку 323 (триста двадцять три) грн. 65 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 68 470 (шістдесят вісім тисяч чотириста сімдесят) грн. 68 коп.

Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, але не більше ніж за один місяць.

В решті позову відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Пульсар-92» в дохід держави судовий збір у сумі 721 (сімсот двадцять одна) грн. 52 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Харківської області шляхом подання апеляційної скарги через Фрунзенський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу, не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Г. С. Шевченко