НОВОМОСКОВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 183/6926/15
№ 2/183/3665/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2015 року м. Новомосковськ

Новомосковський міскрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

судді Юрєвої Т.І.

секретаря Гончарової С.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Правова Консалтингова Компанія «Укртрансгруп інжиніринг» про зобовязання вчинити певні дії, стягнення заборгованості по заробітної лати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Правова Консалтингова Компанія «Укртрансгруп інжиніринг» про зобовязання вчинити певні дії, стягнення заборгованості по заробітної платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в якому вказує, що 05.01.2015 року він був прийнятий на роботу на посаду юрисконсульта ТОВ «Правова Консалтингова Компанія «Укртрансгруп інжиніринг». Директор підприємства ОСОБА_2 припинила виплати йому заробітної плати, починаючи з січня 2015 року. Невиплату заробітної плати пояснювала відсутністю коштів. З квітня 2015 року офіс ТОВ «Правова Консалтингова Компанія «Укртрансгруп інжиніринг» переїхав за адресою м. Дніпропетровськ, вул. К. Цеткін, б.№ 1. к.4, де директор ОСОБА_2 в останнє зявилась у квітні 2015 року, після чого припинила відповідати на телефонні дзвінки, виходити на зв'язок. Він продовжував працювати за вищевказаною адресою, виконуючи доручення заступника начальника по правової роботі цього підприємства ОСОБА_3

21 липня 2015 року користуючись правами, наданими ч.3 ст. 4 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» наймані працівники ТОВ «Правова Консалтингова Компанія «Укртрансгруп інжиніринг» висунули вимоги до власника або уповноваженого ним органу виплатити заборгованість по заробітної платі за весь час прострочення, та повідомити про адресу фактичного місцезнаходження керівництва ТОВ «Правова Консалтингова Компанія «Укртрансгруп інжиніринг». Даний протокол був відправлений директору підприємства ОСОБА_2 У відповідь листом від 11.08. 2015 року, направленим поштою, ОСОБА_2 повідомила про те, що їй не відомо про існування порушень трудового законодавства, та запропонувала прибути до офісу підприємства 12.08.2015 року, тобто на наступний день після відправлення письма поштою, розуміючі, що лист буде отриманий працівниками пізніше призначеного дня зустрічі.

Згідно ч.3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавств про працю, умови колективного чи трудового договору.

31.07.2015 року він направив поштою на адресу ТОВ «Правова Консалтингова Компанія «Укртрансгруп інжиніринг» заяву про звільнення з займаної посади з 31.07.2015 року на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України з проханням виплатити йому заборгованість пор заробітної платі, компенсацію за невикористану відпустку, вихідну допомогу у розмірі 3-х місячного середнього заробітку, видати трудову книжку з відповідним записом про звільнення. У відповідь від директора підприємства він отримав листа, в якому йому пропонували, що для розгляду заяви про звільнення йому необхідно особисто зявитися до офісу підприємства. Він намагався погодити зустріч з директором, приходив до офісу, вказаного в листі, але зустріч не скоїлась, оскільки його не пустили до офісу. До наступного часу його вимоги не виконані.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітної плати по день звільнення, яка складає 9 869,00 грн. за період з 05.01.2015 року по 31.07.2015 року, а також 664,26 грн. - компенсацію за невикористану відпустку.

Згідно до ст. 44 КЗпП України при припинення трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору ( ст.ст. 38.39 КЗпП Країни) сплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Позивач просить стягнути з відповідача 4 260 грн. вихідну допомогу у розмірі тримісячного заробітку.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в звязку з невиплатою з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум, у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, позивач просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день постановлення рішення суду.

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок. На вимогу працівника видається копія наказу про звільнення.

Позивач просить зобовязати відповідача зробити у його трудовій книжці запис про його звільнення на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, та видати йому копію наказу про звільнення.

В судовому засіданні позивач та його представник повністю підтримали позовні вимоги і надали суду пояснення, аналогічні вищевказаному.

Представники відповідача позов не визнали, суду пояснили, що директором ОСОБА_2 на вимоги позивача були надані письмові відповіді, в яких позивача запрошували прийти до офісу підприємства для врегулювання та обговорення вимог позивача. Позивач не зявився. Крім того, директор підприємства ОСОБА_2 подала заяву до правоохоронних органів про скоєння злочину, а саме: незаконне заволодіння правовстановлюючими документами, бухгалтерської документації, особовими справами та трудовими книжками, первинною документацією, печаткою та іншим майном підприємства. За даними заявами порушено кримінальне провадження № 0000323 та № 0002340 та ведеться досудове розслідування. В звязку вищезазначеними обставинами, відповідач не має жодних документів для здійснення розрахунку та вчиняти будь-які дії для забезпечення вимог позивача. Підприємство ніколи не знаходилось за адресою м. Дніпропетровськ, вул. К. Цеткін, 1, як вказано позивачем. З червня 2015 року підприємство знаходиться за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Шевченка, буд. 53-а, офіс 501, з травня 2015 рок підприємство знаходиться за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Барикадна, 11-а. З 2012 року підприємство було зареєстроване за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, прим. 74А. Позивач просить звільнити його за власним бажанням, тому вихідна допомога не сплачується. Представники просять відмовити у позовних вимогах до закінчення розслідування по кримінальній справі.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно до п. 4 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є зокрема розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39 КЗпП України).

Ч. 3 статті 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

При цьому необхідно враховувати, що для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника.

За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Згідно ч.1ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно запису в трудової книжки позивача вбачається, що позивач був прийнятий на роботу до ТОВ «Правова Консалтингова Компанія «Укртрансгруп інжиніринг» на посаду юрисконсульта, наказом №107-к від 05.01 2015 року.

Згідно довідки ПФУ про індивідуальні відомості про застраховану особу, номер облікової картки НОМЕР_1, ОСОБА_1 відповідачем сплачувались страхові внески за період з січня 2015 року по травень 2015 року щомісячно з заробітку позивача.

Директор підприємства ОСОБА_2, як свідок, суду пояснила, що вона з 2014 року є власником і директором вказаної компанії. Вона не помятає приймала лі вона позивача на роботу і працював лі він у зазначені ним місяці, та сплачувалась лі йому заробітна плата, в звязку з тим, що вона неодноразове виїжджала у відрядження, за її відсутності її обовязки виконував її заступник по правовій роботі ОСОБА_3 та її довірена особа Слабенко (подруга), яка не працювала на підприємстві. У січні 2-15 року банк «злата банк» перестав обслуговувати картки працівників її підприємства, вона сплачувала заробітну плату через касові видаткові документи підприємства. У березні 2015 року, коли вона звернулась з відрядження, за адресою місця знаходження працівників підприємства вона не знайшла, вони переїхали за адресою м. Дніпропетровськ, вул. К.Цеткін,1. Всі документи підприємства, печатка були вивезені в невідомому напрямку невідомими особами. Вона звернулась до правоохоронних органів із заявою. Повторно вона звернулась до правоохоронних органів у червні 2015 року. Досі триває досудове слідство. Вона дійсно запрошувала позивача до співбесіди, але він не зявився. В звязку з відсутністю документів підприємства, вона не може розрахуватися з позивачем.

Свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що вона працювала на посаді начальника відділу кадрів вказаного підприємства з липня 2012 року по 31 липня 2015 року. У початку 2015 року директор підприємства ОСОБА_2 викликала її в кабінет, там знаходився раніше їй незнайомий ОСОБА_1 ОСОБА_2 сказала, що його треба прийняти на роботу на посаду юрисконсульта, директор написала резолюцію на заяві ОСОБА_1 про прийомі його на роботу, вона оформила наказ, який підписала директор, внесла запис в трудову книжку ОСОБА_1 Всі документи підприємства, особисти справи працівників, штатний розпис, бухгалтерські документи знаходились у кабінеті директора ОСОБА_2 Позивач працював на підприємстві з січня 2015 року по 31 липня 2015 року. Бухгалтера на підприємстві не було, всі бухгалтерські документи складала директор ОСОБА_2. В березні 2015 року за розпорядженням директора підприємства ОСОБА_2 всі працівники переїхали в інший офіс у м. Дніпропетровську по вул. К. Цеткін,1. Вона складала табель виходів працівників підприємства на роботу. Позивач працював з січня по 31 липня 2015 року. 21 липня 2015 року на зборах колектив підприємства зазначив останній день їх роботи 31 липня 2015 року і даний протокол зборів направив директору ОСОБА_2

Свідок ОСОБА_5 також підтвердила в судовому засіданні, що позивач працював на підприємстві на посаді юрисконсульта з січня 2015 року. Його керівником був ОСОБА_3 заступник директора по правовій роботі. З лютого 2015 року заробітну плату вона отримували через касу підприємства. У травні 2015 року виникли питання серед працівників про звільнення з підприємства, їй пропонували написати заяву про звільнення. Вона забрала свою трудову книжку у ОСОБА_4, звернулась до директора ОСОБА_2, і зараз вона працює в цьому підприємстві, офіс якого знаходиться за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Шевченка, 53-а, офіс 501.

З протоколу протоколу від 21 липня 2015 року вбачається, що наймані працівники ТОВ «Правова Консалтингова Компанія «Укртрансгруп інжиніринг» висунули вимоги до власника або уповноваженого ним органу виплатити заборгованість по заробітної платі за весь час прострочення, та повідомити про адресу фактичного місцезнаходження керівництва ТОВ «Правова Консалтингова Компанія «Укртрансгруп інжиніринг». Даний протокол був відправлений директору підприємства ОСОБА_2 У відповідь листом від 11.08. 2015 року, направленим поштою, ОСОБА_2 повідомила про те, що їй не відомо про існування порушень трудового законодавства, та запропонувала прибути до офісу підприємства 12.08.2015 року, тобто на наступний день після відправлення письма поштою, розуміючі, що лист буде отриманий працівниками пізніше призначеного дня зустрічі.

Встановлено, що 31.07.2015 року позивач направив поштою на адресу ТОВ «Правова Консалтингова Компанія «Укртрансгруп інжиніринг» заяву про звільнення з займаної посади з 31.07.2015 року на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України з проханням виплатити йому заборгованість пор заробітної платі, компенсацію за невикористану відпустку, вихідну допомогу у розмірі 3-х місячного середнього заробітку, видати трудову книжку з відповідним записом про звільнення.

У відповідь від директора підприємства Позивач отримав листа, в якому йому пропонували, що для розгляду заяви про звільнення йому необхідно особисто зявитися до офісу підприємства. Він намагався погодити зустріч з директором, приходив до офісу, вказаного в листі, але зустріч не скоїлась.

Аналізуючи пояснення свідків, запис №4 у трудовій книжки позивача, офіційну довідку ПФУ (а.с.5), протокол зборів працівників підприємства, та переписку директора ОСОБА_2 з позивачем, суд прийшов до висновку, що позивач працював на підприємстві ТОВ «Правова Консалтингова Компанія «Укртрансгруп інжиніринг» на посаді юрисконсульта з 05 січня 2015 року по 31 липня 2015 року, але заробітна плата йому не виплачувалась.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.07.2015 року позивач подав заяву про звільнення його з займаної посади у зв'язку з порушенням норм трудового законодавства (несвоєчасна виплата заробітної плати) згідно п.3 ст.38 КЗпП України з 31.07.2015 року.

Встановлено, що відповідачем порушено норми трудового законодавства, а саме: несвоєчасно виплачено позивачу заробітну плату за січень липень 2015 року, що є підставою для реалізації передбаченого п.3 ст.38 КЗпП України права позивача на розірвання трудового договору у визначений законом строк. Суд вважає, що сам факт порушення відповідачем законодавства про працю, спонукало позивача до розірвання трудового договору з власної ініціативи, саме з підстави ч.3 ст. 38 КЗпП України.

Незважаючі на те, що директор підприємства ТОВ «Правова Консалтингова Компанія «Укртрансгруп інжиніринг» ОСОБА_2 відмовилась видати позивачу наказ про його звільнення та зробити запис в його трудовій книжці про його звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП України посилаючись на викрадення документації підприємства невідомими особами, в звязку з чим порушені кримінальні провадження за її заявами, суд зазначає, що вини позивача у викраденні документів з підприємства немає, що саме підприємство несе відповідальність перед працівниками підприємства за належні умови праці і відповідно до Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Ст. 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

В судовому засіданні встановлено, що підприємством були порушені норми закону при звільненні позивача.

Суд вважає зобовязати ТОВ «Правова Консалтингова Компанія «Укртрансгруп інжиніринг» здійснити в трудовій книжці позивача запис про його звільнення на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, та видати позивачу наказ про його звільнення з посади юрисконсульта на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням з 31 липня 2015 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Ст.21 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Ст. 30 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

В силу ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Вищезазначені обставини справи та норми закону свідчать про те, що підприємство порушило строки виплати заробітної плати позивачу, в звязку з чим виникла заборгованість по заробітної платі на період з січня 2015 року по 31 липня 2015 року.

Згідно довідки ПФУ (а.с.5) встановлено, що заробітна плата позивача складала: у січні 2015 року - 1349 грн., з лютого по квітень 2015 року по 1420 грн. щомісяця, у травні 2015 року -942,56 грн. В подальшому заробітна плата позивачу не нараховувала та не сплачувалась з вини підприємства. Згідно довідки підприємства посадовий оклад його працівників складає 1420 грн.

Враховуючі вищевказане, суд вважає, що заборгованість відповідача по заробітної платі позивача складає 9 391,56 грн. (1349 грн. + 942,56 грн. + 1420 грн. х 5 = 9 391,56грн.), яку слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Відповідно до вимог ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

В звязку з тим, що підставою звільнення позивача є п.3 ст.38 КЗпП України, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вихідна допомога при звільненні у сумі 4 260 грн., виходячи з розрахунку: 1420 грн. (1181,28 грн.середньомісячний заробіток позивача) х 3 (кількість місяців) = 3 543,84 грн.

Суд вважає, що підлягають задоволенню і вимоги позивача в частини стягнення компенсації на невикористану відпустку.

Ст. 24 Закону «Про відпустки», "визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Суд розрахував суми компенсації за невикористану відпустку позивача, на підставі положень постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", що складає 632,12 грн. (9 391,56 грн. : 208 х 14 = 632,12 грн.)

На підставі наведеного, суд приходить до висновку про необхідність позовні вимоги про стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку задовольнити, та стягнути з відповідача на користь позивача 632,12 грн.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Розрахунок середнього заробітку проведено судом у відповідності з Порядком обчислення середньої заробітної плати.

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року (далі Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, якою повязана відповідна виплата.

Згідно п. 5 Порядку нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

У пункті 8 зазначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. У разі коли середньомісячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснено, що при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку судам необхідно врахувати розмір спірної суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, вини роботодавця у порушенні строків її виплати та інших конкретних обставин справи. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Суд вважає, що з вини відповідача позивачу не була виплачена середня заробітна плата за затримку розрахунку при звільненні з 01серпня 2015р. по 21 грудня 2015 року з вини відповідача.

Кількість робочих днів, належних оплаті за час затримки розрахунку при звільненні складає 98 робочих днів.

Згідно із довідкою про Індивідуальні відомості про застраховану особу, форма ОК-5, виданої УПФУ в Жовтневому районі м. Дніпропетровська від 10.09.2015 року, середньомісячна заробітна плата за останні два календарні місяці роботи позивача, що передували звільненню з посади, склала 1181,28 грн.(1420 грн.+942,56 (квітень і травень 2015 р.)) : 2 = 1181,28 грн.), а середньоденна заробітна плата склала 31,08 грн. (1181,28 грн.: 38 ( всього робочих дні у квітні і травні 2015р.) = 31,09 грн.)

Враховуючі вищевказане, сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні становить 3 046 грн. 82 коп. (31,09 грн. х 98 ( робочі дні з 1.08.2015 р. по 21.12.2015 р.) =3 046,82 грн.)

На підставі п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі , - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальність.

Таким чином, суд вважає зобовязати ТОВ «Правова Консалтингова Компанія «Укртрансгруп інжиніринг» здійснити в трудовій книжці ОСОБА_1 запис про його звільнення на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Крім того, слід стягнути з ТОВ «Правова Консалтингова Компанія «Укртрансгруп інжиніринг» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітної платі за період з 05 січня 2015 року по 31 липня 2015 року у сумі 9 391,56 грн., компенсацію за невикористану відпустку у сумі 632,12 грн., вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку у розмірі - 3 543,84 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 серпня 2015 року по 21 грудня 2015 року у сумі 3 046 грн. 82 коп., а всього - 16 614,34 грн.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України с відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 487,20 грн.

На підставі викладеного й керуючись ст. 43 Конституції України, ст. ст. 36, 38, 44, 47, 115, 116, 117, 233 КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», Законом України «Про відпустки», п. п. 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, ст. ст. 57,58, 60, 88, 213 - 215 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Правова Консалтингова Компанія «Укртрансгруп інжиніринг» про зобовязання вчинити певні дії, стягнення заборгованості по заробітної лати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, - задовольнити.

Зобовязати ТОВ «Правова Консалтингова Компанія «Укртрансгруп інжиніринг» здійснити в трудовій книжці ОСОБА_1 запис про його звільнення на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням з 31 липня 2015 року, видати йому копію наказу про звільнення з роботи з 31 липня 2015 року на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

Стягнути з ТОВ «Правова Консалтингова Компанія «Укртрансгруп інжиніринг» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітної платі за період з 05 січня 2015 року по 31 липня 2015 року у сумі 9 391,56 грн., компенсацію за невикористану відпустку у сумі 632,12 грн., вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку у розмірі - 3 543,84 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 серпня 2015 року по 21 грудня 2015 року у сумі 3 046 грн. 82 коп., а всього - 16 614,34 грн.

Стягнути з ТОВ «Правова Консалтингова Компанія «Укртрансгруп інжиніринг» на користь держави судовий збір у сумі 487,20 грн.

Рішення може бути оскаржене протягом 10 днів з дня його оголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: Т.І. Юрєва