Справа № 530/2209/14-ц
Номер провадження 2/530/56/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 лютого 2015 Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Должко С.Р., при секретарі Кравченко М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Зіньків справу за позовом

ОСОБА_1 до Бірківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, треті особи реєстраційна служба Зіньківського РУЮ Полтавської області, Відділ держземагенства у Зіньківському районі Полтавської області, ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок з допоміжними господарськими будівлями та приватизовану земельну ділянку,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в Зіньківський районний суд Полтавської області з позовом до Бірківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, треті особи реєстраційна служба Зіньківського РУЮ Полтавської області, Відділ держземагенства у Зіньківському районі Полтавської області, ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок з допоміжними господарськими будівлями та приватизовану земельну ділянку.

Треті особи: Реєстраційна служба Зіньківського РУЮ Полтавської області та Відділ держземагенства у Зіньківському районі Полтавської області, ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилися, але від них надійшли клопотання в яких вони позов визнали і просили суд розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши позивача, ОСОБА_1, яка підтримала змінені позовні вимоги, зачитавши заяву відповідача, який позовні вимоги визнав в повному обсязі, розглянувши наявні матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, і давши їм належну оцінку, суд знаходить, що заявлені вимоги обґрунтовані і такі, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України.

Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою…

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до ст.316 ЦК України "Правом власності є право особи на річ (майно), особа здійснює відповідно до закону за своєю волею..."

У відповідності до ч. 5 ст. З Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Згідно з положеннями ст. 1277 ЦК ( 435-15 ) у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

У відповідності до ст.1218 ЦК України ,До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті".

Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України "спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину чи не прийняти її".

Відповідно до ч. 5 ст. З Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Відповідно до положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" ( 280/97-ВР ), основні терміни, використані в цьому Законі, мають таке значення: зокрема, територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр; районні та обласні ради - органи місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст. Згідно з ст.5 Закону система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення. Відповідно до ст.10 цього ж Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Пленуму Верховного Суду України у п. 24 Постанови № 7 від 30 травня 2008 р. Про судову практику у справах про спадкування роз'яснив, що при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Згідно ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття власності чи "майна" за ст. 1 Першого протоколу Конвенції тлумачиться дуже широко, охоплює цілу низку інтересів економічного характеру. За рішеннями Європейського суду з прав людини "майном" в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне і обґрунтоване очікування набуття майна або майнового права за укладеним договором.

В судовому засіданні було встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_5 року помер батько позивачки ОСОБА_3, свідоцтво про смерть серії НОМЕР_5 (а.с.7). ІНФОРМАЦІЯ_6 року померла мати позивачки ОСОБА_4, свідоцтво про смерть серії НОМЕР_4 (а.с.8).

Згідно довідки Бірківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області на день смерті, ОСОБА_3 був зареєстрований і проживав за адресою АДРЕСА_2 разом зі співмешканкою ОСОБА_4 (а.с.9). На день смерті ОСОБА_4, була ареєстрована і проживала одна за адресою АДРЕСА_2 (а.с.9).

Після їх смерті відкрилась спадщина, яка складається з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, котрий станом на 01.07.1990 року відносився до типу колгоспного двору та приватизованої земельної ділянки площею 0,52га, призначеною для будівництва та обслуговування житлового будинку і особистого підсобного господарства, яка розташована на території с.Бірки, Зіньківського району, Полтавської області і належала померлому ОСОБА_3 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії І-ПЛ № 043515, виданого 14 травня 1997 року Бірківською сільською радою Зіньківського району Полтавської області і зареєстрованого в Книзі державних актів на право приватної власності на землю за № 54.

Спадщину в установлений законом строк після померлого батька позивачка прийняла про що нею до Зіньківської державної нотаріальної контори була подана заява про прийняття спадщини та заведена спадкова справа № 181/2013, після померлої матері позивачкою також була прийнята спадщина та подана заява про прийняття спадщини до Зіньківської державної нотаріальної контори та заведена спадкова справа № 211/2014.

Факт родинних відносин позивачки з померлим ОСОБА_3 підтверджується рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 12 грудня 2013 року ( а.с.10-11).

Родинні відносини позивача з матір'ю підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 23.06.1954 року, де матір"ю записана ОСОБА_5 (а.с.6) та свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 від 11.02.1973 року ( а.с.5).

Членами колгоспного двору станом на 01.07.1990 року згідно довідки Бірківської сільської ради, були: ОСОБА_3, голова колгоспного двору, помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року та ОСОБА_4 - дружина, тому фактично майно колгоспного двору належало по 1/2 частині кожному.

Після смерті ОСОБА_3 в право спадкування вступила позивач, ОСОБА_1 та ОСОБА_4.

На 1/2 частину вищевказаної земельної ділянки та 1/2 частину житлового будинку рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 17 квітня 2014 року, яке набрало законної сили 28 квітня 2014 року за позивачем було визнано право власності на спадкове майно. Також рішенням суду за ОСОБА_4 було визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку, яка належала їй як члену колгоспного двору та 1/2 частину вищевказаної земельної ділянки.

Частиною 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно..

Звернувшись до Зіньківської державної нотаріальної контори, з'ясувалося, що видати свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, який станом на 01.07.1990 року мав статус колгоспного двору і на земельну ділянку нотаріус не може, оскільки померла ОСОБА_4 фактично була власницею вищевказаного житлового будинку та приватизованої земельної ділянки, але юридично ні, бо згідно ч.2 ст.1299 Цивільного кодексу України право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації цього майна.

Відповідно до ст.4 Постанови Верховної Ради України «Про ведення в дію Закону «Про власність» (885-12) загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. Окрім цього відповідно до пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22 грудня 1995 року право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили частку в його майні.

Згідно зі ст.5 ЦК України, до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс України PCP (в редакції 1963 року), Закон України PCP «Про власність» (в редакції 1991 року).

Так, відповідно до вимог ч.2 ст.123, ч.І ст.120 ЦК України (в редакції 1963 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності, розмір частки члена колгоспного двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

Згідно норми ст. 1277 ЦК ( 435-15 ) у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

З цих підстав позов заявлено до Бірківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області - органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини та за місцем знаходження об'єкта нерухомого майна, про право на частку в якому заявлено цей позов.

Керуючись ст.ст. 3, 10,11,15,30, 57-61, 88,212-223 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Бірківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, треті особи реєстраційна служба Зіньківського РУЮ Полтавської області, Відділ держземагенства у Зіньківському районі Полтавської області про визнання права власності на житловий будинок з допоміжними господарськими будівлями та приватизовану земельну ділянку - задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, жителькою АДРЕСА_1, право власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, який складається з позначеного на плані технічного паспорта на житловий будинок літерами та цифрами: житлового будинку літ. А-1 з допоміжними господарськими будівлями, погріб літ. а1, погріб літ. Б; сарай літ. Б, сарай літ. В; вбиральні літ. Г; огорожі №1,2; № 3 - колодязь, в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 року матері, ОСОБА_4, як за спадкоємицею за законом.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, жителькою АДРЕСА_1, право власності на 1/2 частинуземельної ділянки площею 0,52 гектари, яка розташована на території АДРЕСА_2 з цільовим призначенням / використанням/ " Для будівництва та обслуговування житлового будинку і особистого підсобного господарства", що належала ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії 1-ПЛ № 043515, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Бірківської сільської ради народних депутатів Зіньківського району Полтавської області від 24 жовтня 1997 року, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 54 від 14 грудня 1997 року, в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 року матері, ОСОБА_4, як за спадкоємицею за законом.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Полтавської області через Зіньківський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з моменту його оголошення.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області С.Р. Должко