АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/1705/2015 Головуючий у 1-й інстанції - Шум Л.М.
Доповідач Рубан С.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2015 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Кабанченко О.А.

при секретарі Мурга М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності та отримання грошової компенсації,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 листопада 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності та отримання грошової компенсації - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України, їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про припинення права власності та отримання грошової компенсації, посилався на те, що він та відповідач є співвласниками по Ѕ частинікожний квартири АДРЕСА_1.

Позивач вказує, що спірна квартира є двокімнатною, загальною площею 45,70 кв.м., житловою площею 29,60 кв.м., при цьому, кімнати є суміжними і їх площа складає по 14,80 кв.м. кожна. Крім цього, позивач зазначає, що через спір щодо користування своєю часткою в спірній квартирі, згідно судового рішення був визначений порядок користування вказаною квартирою, за рішенням суду позивачу виділена у користування кімната, вхід до якої проходить через прохідну кімнату виділену відповідачу.

Однак, відповідачка постійно чинить позивачу перешкоди в користуванні належною йому кімнатою, навіть не дивлячись на судове рішення про його вселення та усунення перешкод у користуванні житлом. Позивач зазначає, що неодноразово пропонував відповідачці різні варіанти вирішення вказаного житлового спору, в тому числі, сплати відповідачкою йому компенсації вартості його частки в спірній квартирі. Проте, мирним шляхом відповідачка відмовляється щодо пропозиції ОСОБА_1 Позивач тривалий час не може користуватися своєю власністю, володіти також, не може скористатись своїм правом щодо його реалізації. Оскільки належну позивачу частку у спірній квартирі неможливо виділити в натурі, позивач змушений звернутись до суду з вказаним позовом, в якому просить суд припинити його право власності на Ѕ частину спірної квартири, визнати право власності відповідачки на цю частку та стягнути з відповідачки на його користь компенсацію вартості належної йому частки спірної квартири в розмірі 250 000 грн.

01.09.2014 р. позивач збільшив позовні вимоги та просив суд стягнути з відповідачки компенсацію вартості належної йому частки спірної квартири в розмірі 393 594 грн., витрати за проведення судової експертизи в розмірі 3 000 грн. та зобов'язати реєстраційну службу ГУЮ в м. Києві зареєструвати за відповідачкою право власності на належну йому частку спірної квартири, інші вимоги позову залишити без змін (а.с.134).

Відповідач суду першої інстанції пояснила, що вона постійно проживає в спірній квартирі та після визначення судом порядку користування цією квартирою їй виділена в користування прохідна кімната 14,8 кв.м., при цьому, кімната позивача зачинена на замок, якою він не користується та в якій не проживає. Відповідачка зазначила, що вона хотіла б придбати у свою власність частку позивача, проте, у неї немає можливості сплатити позивачу обумовлену ним суму коштів, а тому у позові просила відмовити в повному обсязі. Вказане підтвердила в суді апеляційної інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено, що відповідно до рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06.02.2006 року у справі №2-2046/2006 було вселено попереднього співвласника ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1, яка була власником Ѕ частини спірної квартири на підставі Договору довічного утримання від 25.12.1997 року та встановлено порядок користування квартирою згідно якого ОСОБА_3 виділено в користування кімнату розміром 14,8 кв.м., а ОСОБА_2 виділено у користування кімнату розміром 14,8 кв.м. з балконом, місця загального користування перебували у спільному користування співвласників.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01.12.2010 року було вселено позивача у спірну квартиру, а відповідачку та її співмешканців зобов'язано не чинити ОСОБА_4 перешкоди у користуванні квартирою, місцями загального користування та кімнатою 14,8 кв.м. без балкону, зобов'язано надати ключі від квартири.

Ухвалою суду від 26.10.2011 року було роз'яснено вказане рішення суду та зазначено, що ОСОБА_4 може пройти у кімнату розміром 14,8 кв.м. через прохідну кімнату розміром 14,8 кв.м. з балконом, де проживає відповідачка, лише за її добровільною згодою.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 02 вересня 2013 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов'язання вчинити дії та визнання права власності відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2013 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02 вересня 2013 року залишено без змін.

Відповідно до ст. 358 ЦК України якщо договір між співвласниками про порядок володіння, користування спільним майном відповідно до їх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку у праві спільної часткової власності на це майно.

Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у результаті втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Судом встановлено, що право власності позивача на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 набуто згідно Договору дарування Ѕ частини квартири від 29.06.2008 року, без визначення майна в натурі.

Встановлено судом та не оспорюється сторонами, що Ѕ частина спірної квартири, яка придбана позивачем складається із кімнати розміром 14,8 кв.м. без балкону, місця загального користування залишилися в спільному користуванні сторін, а тому спір між співвласниками щодо належності позивачу на праві власності Ѕ частини спірної квартири та кімнати розміром 14,8 кв.м. без балкону - відсутній.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до Договору дарування Ѕ частини спірної квартири при прийнятті у дар Ѕ частини спірної квартири позивач, який є обдарований оглянув візуально Ѕ частину квартири до підписання Договору дарування. Підтвердив, що недоліків, які перешкоджають її використанню на момент огляду не виявлено, претензій до Дарувателя щодо якісних характеристик 1/2 частини квартири обдарований не має.

Судом першої інстанції встановлено, що з часу набуття позивачем права власності на Ѕ частину спірної квартири 29.06.2008 року та по теперішній час спірна квартира згідно матеріалів справи переобладнана або перепланована не була та має той самий план розташування кімнат, які існували на час прийняття у дар її позивачем, тобто позивача влаштовувало, що Ѕ частина квартири, яку він прийняв в дар складається із кімнати 14,8 кв.м без балкону, до якої можна дістатися лише через прохідну кімнату площею 14,8 кв.м. з балконом, яка належить відповідачці, та у спільному користуванні перебувають місця загального користування.

Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що тривалий час не має можливості користуватись, володіти та розпоряджатись належною йому часткою спірної квартири АДРЕСА_1.

Згідно п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо річ є неподільною та у разі якщо спільне володіння і користування майном є неможливим.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачка в повному обсязі заперечує проти позовних вимог, в тому числі, у зв'язку з її скрутним матеріальним становищем, тому не має наміру придбати належну позивачу частку спірної квартири АДРЕСА_1.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на неможливість користування належним йому майном, а саме: спірною квартирою, оскільки відповідачка чинить перешкоди та не погоджується через нестачу коштів придбати у нього належну йому Ѕ частку спірної квартири.

Судом апеляційної інстанції перевірено позицію відповідачів та встановлено, що відповідач дійсно має скрутне матеріальне становище будучи пенсіонером та інвалідом та проживає лише на пенсію.

Крім цього, примушення відповідача викупити у позивача частину квартири призведе до порушення її прав, оскільки законодавством не передбачено можливості набуття права власності у примусовому порядку.

В той же час колегія суддів вважає, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

В апеляційному суді позивач запропонував при обставинах як склалися між співвласниками обмін належної на праві власності відповідачці Ѕ частки квартири на аналогічну частку квартири в іншому будинку, однак мирової угоди між сторонами досягнуто не було.

Позову щодо обміну частки квартири позивачем заявлено не було.

З підстав наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позов задоволенню не підлягає, оскільки обраний позивачем спосіб захисту права власності має вирішуватись у порядку та спосіб передбачений законодавством, за домовленістю співвласників, який би не порушував прав та обов'язків сторін у справі.

Доводи апеляційної скарги є переказом позовної заяви, були предметом розгляду суду першої інстанції, висновків суду не спростовують і не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст.303,304,307,308,313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий :

Судді: