Справа №463/4934/15-ц
Провадження №2/463/2216/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2015 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С.І.

з участю секретаря Станько Р.О.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Барського гуманітарно-педагогічного коледжу імені ОСОБА_3 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення грошових коштів, відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про поновлення її на роботі на посаді викладача української мови та літератури у Барському гуманітарно-педагогічному коледжі ім. М. Грушевського на умовах безстрокового трудового договору; стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.09.2015р. до дня поновлення на роботі, а також різниці між навантаженням та повною ставкою викладача української мови та літератури за період з 01.09.2009р. по 31.08.2015р. та відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 1986р. по 2009р. працювала на посаді викладача української мови на основі безстрокового трудового договору у Барському педагогічному училищі, яке у 2003 році перейменоване на Барський гуманітарно-педагогічний коледж ім. М. Грушевського. У 2009 році адміністрація відповідача запровадила контрактну форму трудового договору і зобовязала всіх викладачів укласти контракт. Незважаючи на те, що відповідач не видав наказу про запровадження контрактної форми трудового договору та не ознайомив з ним працівників за два місяці до укладення контракту, чим фактично змінив істотні умови праці без погодження з працівниками, а також незважаючи на те, що педагогічні працівники згідно з законодавством не належать до категорії працівників, які зобовязані працювати за контрактом, під тиском адміністрації коледжу змушена була підписати контракт, який діяв з 01.09.2009р. по 31.08.2011р. В подальшому, на період з 01.09.2011р. по 31.08.2012р. підписала новий контракт, а потім ще один на період з 01.09.2012р. по 31.08.2015р., однак, по закінченню терміну кожного контракту накази про звільнення їй на ознайомлення не видавались, та з інформацією про її звільнення 31.08.2011р., 31.08.2012р. та 31.08.2015р. довідалась лише у день видачі трудової книжки. В період роботи за строковим трудовим договором розмір педагогічного навантаження запропонованого адміністрацією коледжу становив лише половину ставки викладача української мови та літератури, хоча на аналогічну посаду приймались нові працівники, чим порушувались рекомендації, передбачені Галузевими угодами між МОНУ та ЦК Профспілки. Таким чином, вважає, що запровадження контрактної форми трудового договору погіршило її становище як працівника, що згідно з вимогами трудового законодавства тягне за собою недійсність таких умов. Крім цього, згідно з положеннями трудового кодексу, строкові трудові договори, які були переукладені один чи кілька разів вважаються такими, що укладені на невизначений строк, внаслідок чого вважає, що діями відповідача у період з 2009 по 2015 роки порушено її право працювати на умовах безстрокового трудового договору. Оскільки звільнення відбулось незаконно, відповідач зобовязаний нарахувати та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування вимоги про стягнення моральної шкоди покликається на те, що незаконне звільнення позбавило її права на працю та можливості заробляти на життя. Внаслідок таких незаконних дій зазнала моральних страждань, втратила душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані, що негативно відобразилось на її здоровї. Розмір таких моральних страждань оцінює до еквіваленту 10 000 грн., які просить стягнути з відповідача примусово.

В судовому засіданні позивач підтримала заявлені нею вимоги, дала пояснення аналогічні вищенаведеним та просила позов задовольнити.

Представник відповідача згідно належної довіреності від 21.10.2015р. ОСОБА_2 проти обґрунтованості позовних вимог заперечив з таких підстав. Запровадження контрактної форми трудового договору відбувалось згідно з протоколом № 4 від 30.08.1999р. профспілкових зборів Барського педучилища про зміну форми трудового договору з викладачами з безстрокових контрактів на контракти із збереженням обсягів прав викладачів. З огляду на це, між усіма працівниками, та позивачем в тому числі було укладено трудові контракти на визначений строк. З останньою у 2009 році, що відповідає положенням законодавства про освіту. Крім цього, зміна форми трудового договору обумовлена самим характером роботи коледжу, яка щороку є змінною та залежить від кількості студентів, які успішно здали вступні іспити та розпочали навчання в коледжі. Також, при укладенні контракту з позивачем у 2009 році її права жодним чином не були обмежені, адже навантаження останньої, в порівнянні із 2008 роком не зменшилось. Також, неодноразове укладення з позивачем трудового договору у формі контракту позивач помилково трактує як зміну характеру відносин із строкових на безстрокові, оскільки у випадку, коли переукладення трудового договору у формі контракту є виправданим та законним, правовідносини сторін не трансформуються у безстрокові. У даній ситуації кожний з переукладених контрактів різнився змістом істотних умов, а кожне звільнення та подальше прийняття позивача на роботу відбувалось у відповідності із вимогами трудового законодавства. Що стосується мотивів позову про неповне навантаження, їх також вважає необґрунтованими. Зменшення кількості годин педагогічного навантаження у позивача зумовлене обєктивними причинами, а саме зменшенням кількості студентів та навчальних груп. Тенденція до скорочення кількості студентів становить близько 10 % щороку, і саме тому коледж в кінці кожного навчального року проводив перерозподіл навантаження із затвердженням його остаточного результату, з чим позивач була обізнана. Тому, не вбачає в діях коледжу порушень трудового законодавства як при зміні форми трудового договору, так і при проведенні звільнення, внаслідок чого позовні вимоги просить залишити без задоволення в повному обсязі. Тим самим виключається можливість завдання моральних страждань позивачу, результатом чого є також відмова в задоволенні цієї вимоги.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані в ній докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Згідно записів трудової книжки позивача (а.с.13-17), остання у період з 15.08.1986р. по 31.08.2015р. працювала викладачем у Барському гуманітарно-педагогічному коледжі ім. М. Грушевського. При цьому, до 2009 року на основі безстрокового трудового договору, а у період з 01.09.2009р. по 31.08.2011р., з 01.09.2011р. по 31.08.2012р. та з 03.09.2012р. по 31.08.2015р. на основі строкового трудового договору контракту, який у кожний з цих періодів укладався новий (а.с.4-5, 8-9, 6-7 відповідно).

Згідно наказу відповідача від 31.08.2015р. № 17-КТ (а.с.10), позивача звільнено із займаної посади на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України у звязку із закінченням терміну дії контракту.

Згідно з протоколом № 4 від 30.08.1999р. (а.с.45), рішенням профспілкових зборів працівників Барського педагогічного училища ухвалено змінити форму трудових договорів з викладачами з безстрокових на контракти із збереженням обсягів прав викладачів.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно розяснень, наданих Пленумом ВСУ в п. 7 Постанови № 9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», власник або уповноважений ним орган може вимагати від працівника, який працює за трудовим договором, укладення контракту тільки в тому разі, коли він відноситься до категорії працівників, які згідно з законодавством працюють за контрактом (наприклад, керівники підприємств). Порушення цих вимог може бути підставою для визнання відповідно до ст.9 КЗпП недійсними умов праці за контрактом, які погіршують становище порівняно з законодавством України.

Одним із законодавчих актів, які регулюють суспільні відносини у галузі навчання, виховання, професійної, наукової, загальнокультурної підготовки громадян України є Закон України «Про освіту».

Відповідно до ч. 3 ст. 54 цього Закону, педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору.

Оскільки вказаним законом педагогічних працівників, яким в тому числі є позивач віднесено до категорії осіб, які можуть прийматись на роботу за контрактом, мотиви позову про протилежне, і як наслідок обмеження прав останньої слід вважати спростованими.

Аналогічно, безпідставним є покликання позивача на зменшення її педагогічного навантаження та відповідно зміну істотних умов праці у звязку з підписанням контракту, що за мотивами позову є підставою вимоги про стягнення різниці між навантаженням та повною ставкою викладача української мови за період 01.09.2009р. по 31.08.2015р.

Перш за все, суд звертає увагу на правову позицію ВСУ, висловлену під час розгляду цивільної справи № 6-156цс12 від 26.12.2012р., в якій зазначено, що на контрактну форму трудового договору не поширюється положення ст. 9 КЗпП України про те, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними.

Крім цього, відповідно до п. 63 Інструкції «Про порядок обчислення заробітної плати працівників освіти», затвердженої наказом МОУ від 15.04.1993р. № 102, навчальне навантаження між вчителями, викладачами та іншими педагогічними працівниками розподіляється керівником установи за погодженням з профспілковим комітетом залежно від кількості годин, передбачених навчальними планами, наявності відповідних педагогічних кадрів та інших конкретних умов, що склались у закладі.

Навчальне навантаження викладачам вищих навчальних закладів I-II рівнів акредитації та професійно-технічних навчальних закладів визначається один раз на рік до початку навчального року.

Згідно з положенням про циклову комісію Барського гуманітарно-педагогічного коледжу ім. М. Грушевського (а.с.82-84), яка затверджена директором коледжу 17.09.2007р., до повноважень комісії відноситься вироблення та систематизація річного плану розподілу навчального навантаження між викладачами.

Представником відповідача до матеріалів справи долучено копії документів про систематизацію річних планів навантаження у період з 2008 по 2015 року, які проводились комісією між викладачами, в тому числі для позивача (а.с.85-126).

Обсяг педагогічного навантаження позивача у період 2008 2015 навчальні роки, яке затверджувалось засіданням комісії наведено в довідці від 21.10.2015р. (а.с.38), і як вбачається з цієї довідки, у вказаний період таке навантаження суттєвих змін не зазнало. Крім цього, заявою до адміністрації відповідача від 30.08.2013р. (а.с.92) позивач особисто надала свою згоду про встановлення їй неповного річного навантаження в 2013-2014 навчальному році.

Таким чином, оскільки на контрактну форму трудового договору не поширюється положення ст. 9 КЗпП України, а в справі яка розглядається судом взагалі не встановлено обмежень прав позивача після підписання нею контракту, вимогу про стягнення різниці між навантаженням та повною ставкою слід визнати безпідставною.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України встановлено, що підставами припинення трудового договору є закінчення строку його дії, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Відповідно до змісту ч. 2 ст. 23 КЗпП України, строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Посилання сторони позивача в даному випадку на норми ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України є невірним, адже як зазначено в цій статті, переукладення один чи декілька разів трудового договору відносить його до категорії безстрокового лише у тих випадках, на які не поширюються норми ч. 2 ст. 23 цього Кодексу.

За специфікою виконуваної роботи викладача, визначальним для якого є обсяг педагогічного навантаження, який безпосередньо залежить від кількості студентів у поточному році, трудові відносини із роботодавцем не можуть вважатись безстроковими, внаслідок чого переукладення трудового договору не трансформує правовідносини позивача у безстрокові.

З огляду на зазначене, суд не знаходить в діях відповідача ознак порушень вимог законодавства про працю при проведенні звільнення позивача. За характером виконуваної роботи, форма трудового договору, яка підписана між нею та відповідачем і яка передбачена чинним законодавством про освіту не є безстроковою, внаслідок чого після закінчення строку його дії відповідач з правових підстав провів звільнення.

Тому, вимога про поновлення на роботі на умовах безстрокового трудового договору задоволенню не підлягає, що в свою чергу, виключає можливість задоволення вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 3,10,27,57,58,59,60,61,131,169,209,212-215,218 ЦПК України, ст.ст. 3, 11, 15, 16 ЦК України, ст. ст. 9, 21, 23, 36, 39-1 КЗпП України, суд,

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 до Барського гуманітарно-педагогічного коледжу імені ОСОБА_3 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення грошових коштів, відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Личаківський районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 294,296 ЦПК України.

Суддя: Леньо С. І.