Справа № 199/6103/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(заочне)

26 серпня 2015 року м. Дніпропетровськ

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючий-суддя Сенчишин Ф.М.

При секретарі Карабань А.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Згідно позову, 06 липня 2011 року позивачка ОСОБА_1 позичила відповідачу ОСОБА_2 в борг 45787,70 Євро на строк до 06 серпня 2012 року, про що відповідач власноручно написав та підписав відповідну розписку. У визначений строк відповідач грошові кошти не повернув, від виконання зобов'язання ухиляється. Згідно домовленості сторін, за користування грошовими коштами відповідач зобов'язався сплачувати відсотки у розмірі 1,3 % на місяць. За підрахунками позивачки, загальний розмір заборгованості з урахуванням відсотків станом на 06 серпня 2015 року становить 85110 Євро, які позивачка просить суд стягнути з відповідача на її користь.

Сторони, належним чином та завчасно сповіщені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Позивачка ОСОБА_1 через представника надала суду письмову заяву, за якою підтримала в повному обсязі заявлені позовні вимоги та доводи позовної заяви, на яких вони ґрунтуються. Просить справу розглянути без її участі та участі її представника. Відповідач ОСОБА_2 про причини неявки суд не повідомив. За ухвалою суду справа розглянута за відсутності сторін в порядку ст. 224 ЦПК України заочно за наявних в справі доказів.

Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд виходить з наступного:

Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та якості.

За ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

06 липня 2011 року між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики, за яким ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 в борг 45787,70 Євро. Кошти зобов'язався повернути до 06 серпня 2012 року а також сплатити відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 1,3 %.

Факт укладення договору позики, його умов і фактичне отримання грошових коштів позичальником від позикодавця підтверджений допустимим доказом, визначеним ч. 2 ст. 1047 ЦК України - розпискою боржника (а.с. 6-7).

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за договорами позики, суд виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як передбачено ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Строк виконання грошового зобов'язання за договором позики на час звернення позивача до суду минув.

За вимогами ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

На час розгляду справи в суді борговий документ (відповідна розписка), знаходиться у позивача.

Наведені обставини в сукупності з відсутністю відповідних заперечень з боку відповідача поза всяким розумним сумнівом доводять той факт, що відповідач суму позики позивачці до цього часу не повернув.

Вирішуючи питання щодо правомірності вимог позивачки щодо отримання відсотків за користування відповідачем належними їй грошовими коштами, суд, керуючись вимогами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-132цс14 від 05 листопада 2014 року, за яким договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (частиною першою статті 1048 ЦК України). Таким чином, слід дійти висновку, що Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб'єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами статей 1046 - 1048 ЦК України.

Таким чином, сторони на власний розсуд правомірно передбачили договором позики сплату відсотків за користування грошовими коштами.

Розмір заборгованості з урахуванням відсотків станом на 06 серпня 2012 року визначений розпискою позичальника у розмірі 53462 Євро.

Визначаю розмір відсотків за період з 06 серпня 2012 року по 06 серпня 2015 року, суд виходить з того, що позивачка в своїх розрахунках помилково здійснювала розрахунок заборгованості, нараховуючи відсотки на заборгованість з урахуванням попередніх відсотків, і керується наступними розрахунками:

45787,70 Євро х 1,3 % х 36 місяців = 21428,64 Євро.

Таким чином, загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачкою дорівнює 74890,64 Євро (53462 + 21428,64).

Як зазначено у ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідач ОСОБА_2, як позичальник за договором позики, в порушення вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України прострочив виконання грошового зобов'язання в частині повернення позикодавцеві позики у строк та в порядку, що встановлені договором.

Він, за ч. 1 ст. 625 ЦК України, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, та у відповідності до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України зобов'язаний сплатити суму боргу.

Пленум Верховного Суду України у п. 14 своєї постанови № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» розтлумачив, що згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Оскільки позика позивачем надавалася у Євро, заборгованість підлягає стягненню у грошовій одиниці України - гривні з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Згідно службового розпорядження Національного Банку України, офіційний курс гривні до Євро станом на час ухвалення судового рішення становить 2603,0497 грн. за 100 Євро.

За наведених обставин, заборгованість відповідача перед позивачем дорівнює 1949440,58 грн. (74890,64 х 26,030497).

З відповідача на користь позивача згідно ст. 88 ЦПК України слід стягнути документально підтверджені (а.с. 1) судові витрати з оплати судового збору у, частці, пропорційній частці задоволених судом вимог, а саме у розмірі 3215,26 грн. (3654 х 74890,64 / 85110).

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 214 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1:

-заборгованість за договором позики від 06 липня 2011 року у загальному розмірі 1949440 гривень 58 копійок;

-судові витрати з оплати судового збору у розмірі 3215 гривень 26 копійок;

усього стягнути 1952655 (один мільйон дев'ятсот п'ятдесят дві тисячі шістсот п'ятдесят п'ять) гривень 84 (вісімдесят чотири) копійки.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

На рішення позивачем може бути подана апеляційна скарга в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Відповідач, який не з'явився у судове засідання, може подати до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська заяву про перегляд заочного рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Головуючий :