Справа № 465/3585/14 Головуючий у 1 інстанції: Гулієва М.І.
Провадження № 22-ц/783/8213/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Ясиновської Я.М.

з участю: представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_5, представника третьої особи ОСОБА_6 - ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_6 ОСОБА_7 на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 25 листопада 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 25 листопада 2015 року задоволено заяву про забезпечення позову представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус ОСОБА_8, ОСОБА_6, про визнання договору дарування удаваним.

У порядку забезпечення позову накладено арешт на квартиру по вул. Боберського, 8/3 у м. Львові, належну ОСОБА_6 (м. Львів-53, вул. Музики, 47/7, ІПН НОМЕР_1).

Ухвалу суду оскаржив представник ОСОБА_6 ОСОБА_7.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржена ухвала є незаконною, постановленою з порушенням норм процесуального права. Вважає, що районним судом невірно застосовано ч.1 ст. 152 ЦПК України, а також не враховано процесуальний статус власника квартири по вул. Боберського, 8/3 у місті Львові ОСОБА_6, який є третьою особою, а не відповідачем у справі. Посилається на те, що даний позов має немайновий характер, так як позивачем не заявлено жодної майнової вимоги. Апелянт також зазначає, що у заяві про забезпечення позову не зазначені жодні фактичні обставини, які б могли свідчити про вчинення відповідачем будь-яких дій спрямованих на порушення прав і обовязків позивача. Звертає увагу суду на те, що ОСОБА_6 не вчинював жодних дій щодо вибуття з володіння (відчуження) зазначеного обєкту нерухомості, хоча про існування судового спору йому відомо вже тривалий час, як і відомо про існування ще однієї судової справи № 465/3449/15-ц, що розглядається Франківським районним судом м. Львова за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_9, ОСОБА_6 про витребування майна (квартири по вул. Боберського, 8/3 у місті Львові) від набувача.

Просить ухвалу суду першої інстанції скасувати.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно із ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.151 ЦПК України суд за заявою осіб, що беруть участь у справі, може вжити заходів до забезпечення позову.

Забезпечення позову це заходи припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим, і повинні гарантувати можливість реалізації позовних вимог у разі задоволення позову, які направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання рішення суду.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Скориставшись таким правом, представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 подав заяву про забезпечення позову.

Згідно з п.1 ч.1 ст.152 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Відповідно до розяснень, викладених у п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» (із змінами від 12.06.2009 року), згідно з п.1 ч.1 ст.152 ЦПК позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус ОСОБА_8, ОСОБА_6, про визнання договору дарування удаваним, тобто з позовом немайнового характеру.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно квартира АДРЕСА_1 01.03.2012 року зареєстрована на праві власності за ОСОБА_6.

По даній справі ОСОБА_6 є третьою особою на стороні відповідача без самостійних вимог.

Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» (із змінами від 12.06.2009 року), розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд(суддя) має з врахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У п.7 цієї ж постанови Пленуму зазначено, що ухвала про забезпечення позову постановляється у порядку, визначеному ст.209 ЦПК, і повинна містити мотивувальну частину, де поряд із зазначенням мотивів, із яких суд(суддя) дійшов висновку про обґрунтованість припущення про те, що невжиття заходів забезпечення може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, наводиться посилання на закон, яким керувався суд при постановленні ухвали.

Судова колегія вважає, що оскаржувана ухвала суду не відповідає вимогам ст.ст. 151 153 ЦПК України та розясненням Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», а тому підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.2 п.2, 312 ч.1 п.2, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 25 листопада 2015 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус ОСОБА_8, ОСОБА_6, про визнання договору дарування удаваним.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: