Справа № 462/2625/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2015 року Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого - судді Боровкова Д.О.

при секретарі Щур Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, яка діє в свої інтересах та інтересах своєї малолітньої доньки ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи відділ приватизації державного житлового фонду Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_5, про визнання приватизації недійсною, визнання незаконним та скасування розпорядження про приватизацію, визнання недійсним свідоцтва про право власності.,

встановив:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить з урахуванням поданої заяви про уточнення позовних вимог /а.с.36,37/ визнати недійсною приватизацію квартири АДРЕСА_1, загальною площею 39,40кв.м., за ОСОБА_3, визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Залізничної районної адміністрації від 10 листопада 2006 року №1804 «Про передачу квартир у власність громадян» в частині приватизації вищезазначеної квартири, визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру НОМЕР_2 від 10 листопада 2006 року. Свої вимоги мотивує тим, що вони з дочкою постійно проживають у квартирі АДРЕСА_1, загальною площею 39,40кв.м. 03 жовтня 2006 року в результаті обману зі сторони відповідача-1 позивачі були зняті із реєстраційного обліку за вказаною адресою, хоча продовжували там проживати, а 10 листопада 2006 року на підставі розпорядження голови Залізничної районної адміністрації від 10 листопада 2006 року №1804 на ім'я ОСОБА_3 було видане свідоцтво про право власності на вказану квартиру НОМЕР_2. Вважає, що даною приватизацією порушено її права, а також її малолітньої дочки, на приватизацію житла, в якому вони постійно проживають, адже більше ніде участі в безоплатній приватизації житла не приймали, а отже за ними зберігалось таке право. Крім того, вказує на те, що в результаті даної приватизації ОСОБА_3 передано у приватну власність житло з перевищенням максимальних норм безоплатної приватизації житла. В зв'язку з наведеним, просить позов задовольнити.

У судовому засіданні представники позивача позов підтримали, дали пояснення аналогічні вищенаведеному, просять позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 проти позову заперечив, пояснивши, що у зв'язку із тим, що основним квартиронаймачем була ОСОБА_3, то саме їй належало першочергове право на приватизацію житла. Вказав, що відповідачем було подано всі необхідні для приватизації документи, тому приватизація є законною. Визнав, що на момент приватизації позивачі постійно проживали у приватизованій квартирі.

У судовому засіданні представник відповідача Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, проти позову заперечив, пояснивши, що 10 листопада 2006 року головою Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради було прийнято розпорядження №1804 «Про передачу квартир у власність громадян», на підставі якого було прийнято рішення про приватизацію в тому числі квартири АДРЕСА_1, загальною площею 39,40кв.м. ОСОБА_3 у межах наданих повноважень на підставі поданих документів. В зв'язку з наведеним, просять у позові відмовити.

Представник органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради позов підтримав, зазначивши про порушення прав малолітньої на приватизацію житла .

Суд ухвалив справу розглядати без участі третіх осіб відділу приватизації державного житлового фонду Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_5, які будучи належним чином повідомлені про розгляд справи, у судове засідання не прибули без поважних на те причин, проте матеріалів справи достатньо для прийняття рішення по суті.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд прийшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 постійно проживають у квартирі АДРЕСА_1, загальною площею 39,40 кв.м., що не заперечується учасниками судового процесу, а відтак в силу вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Згідно із розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №1083 від 07 серпня 2006 року «Про зміну договорів найму жилих приміщень з переоформленням особових рахунків» було змінено договір найму квартири, зокрема в частині квартиронаймача, а саме у зв'язку із смертю основного квартиронаймача ОСОБА_6 основним квартиронаймачем було визнано ОСОБА_3 /а.с.9/. У вказаному розпорядженні зазначено, що у даній квартирі поряд із основним квартиронаймачем ОСОБА_3, постійно проживають члени її сім'ї: дочка - ОСОБА_1, зять - ОСОБА_5 , внучка - ОСОБА_2.

Після того, як 03 жовтня 2006 року позивачі були зняті із реєстрації у вищезазначеній квартирі, продовжуючи проживати в ній, 10 листопада 2006 року відповідач ОСОБА_3 отримала на спірну квартиру свідоцтво про право власності НОМЕР_2, видане на підставі розпорядження голови Залізничної районної адміністрації від 10 листопада 2006 року №1804 «Про передачу квартир у власність громадян» /а.с.10,53/. Згідно з п. 3 списку громадян, який є додатком зазначеного розпорядження відповідачу ОСОБА_3 була передана у власність спірна квартир /а.с.54/.

Як убачається з пояснень представників позивача та відповідача ОСОБА_3 на момент здійснення приватизації квартири позивачі проживали у ній, проте відповідач не повідомив їх про звернення до органів приватизації. При цьому, як вбачається із заяви поданої до органу приватизації відповідачем ОСОБА_3, вона просила передати квартиру у приватну власність, а не спільну часткову із членами сім'ї, які постійно проживали у даній квартирі /а.с.55/..

Відповідно до ст. 1, ч.1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

У судовому засіданні з'ясовано, що позивач та її малолітня дитина вселилися до спірної квартири на законних підставах, та були в установленому законом порядку зареєстровані за відповідною адресою, зокрема позивач була зареєстровано з 25 жовтня 1999 року /а.с.8 зворот/.

Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

З огляду на аналіз змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами статей 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право й у разі тимчасової відсутності, а отже, і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї.

Місцем проживання дитини до дев'яти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

Таким чином, право позивача ОСОБА_1 та малолітньої ОСОБА_2 на приватизацію є пов'язане з їхнім правом на житло та фактом проживання у спірній квартирі, а не з фактом реєстрації вказаних осіб у зазначеній квартирі, яка здійснюється на підставі Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 30 січня 2013 року в справі № 6-125цс12).

Крім того, в результаті проведення приватизації спірної квартири без згоди органу опіки та піклування було порушено право власності малолітньої дитини, незважаючи на відсутність її реєстрації, а відтак зазначена приватизація підлягає визнанню недійсною (аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі №6-396цс15).

За таких обставин, суд вважає, що приватизацією квартири АДРЕСА_1, яка була проведена без згоди позивачів та органу опіки та піклування, було грубо порушено право ОСОБА_1 та малолітньої ОСОБА_2 на безоплатне отримання житла, в якому вони постійно проживають у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», адже вони участі в безоплатній приватизації житла не приймали, іншого житла не мають, оскільки вищевказана квартира є єдиним місцем їхнього фактичного проживання

Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі у їх сукупності, прийшов до висновків, що позовні вимоги є підставні, і тому приватизацію спірної квартири слід визнати недійсною, оскільки така не відповідає вимогам чинного законодавства, а також слід визнати незаконним оскаржуване розпорядження та визнати недійсним оспорювань свідоцтво.

Керуючись ст.ст. 10,11,60-62,88,209,212-215,218 ЦПК України суд -

вирішив:

Позов задовольнити.

Визнати недійсною приватизацію квартири АДРЕСА_1, загальною площею 39,40кв.м., за ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1).

Визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Залізничної районної адміністрації від 10 листопада 2006 року №1804 «Про передачу квартир у власність громадян» в частині приватизації квартири АДРЕСА_1, загальною площею 39,40 кв.м. ОСОБА_3.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру НОМЕР_2 від 10 листопада 2006 року.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 243 гривні 60 коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м. Львова шляхом подачі в десяти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя:

Оригінал рішення.