АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого-судді Кулянди М. І.

суддів: Одинака О.О., Винту Ю.М.

секретар: Вівчарик Н.В.

за участю: позивача Ю.В., представника позивача - ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якого на підставі довіреності діє ОСОБА_3 на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 15 травня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи без самостійних вимог - приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Лірниченко Наталія Миколаївна, Чернівецька філія публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання квартири спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_4 звернулася до суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи без самостійних вимог - приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Лірниченко Н.М., ЧФ ПАТ «ПриватБанк» про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання квартири спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 05 березня 2014 року були задоволені вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу.

Вказує, що від шлюбу мають двоє дітей - сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3

№ 22ц-912/15 головуючий по 1 інстанції Асташев С.А.

Категорія: 59 доповідач Кулянда М.І.

народження та сина ОСОБА_10 - ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зазначає, що під час шлюбу вони із відповідачем проживали у її батьків по АДРЕСА_6.

У серпні 2012 року у газеті «Від і до» знайшли оголошення про продаж квартири АДРЕСА_1 за ціною 40 000,0 доларів США та домовилися із ОСОБА_5 про ціну придбання 37 000,0 доларів США, з виплатою коштів частинами.

У вересні 2012 року вона із відповідачем та дітьми переїхала проживати у АДРЕСА_1. Частину коштів у сумі 167 236 грн. 00 коп. для придбання квартири у вересні 2012 року ОСОБА_2 зняв зі свого депозитного рахунку, а для остаточного розрахунку за придбану квартиру вона з власного рахунку у травні 2013 року зняла кошти у сумі 9 159 грн. 81 коп.

30 листопада 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 було укладено договір дарування АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Лірниченко Н.М.

Вважає, що оскільки вказаний договір дарування укладений між сторонніми людьми він є удаваним правочином, вчиненим сторонами для приховання дійсно вчиненого правочину - договору дарування квартири.

У зв'язку з наведеним, просила суд:

- визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1, який укладений між ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Лірниченко Н.М. 30 листопада 2012 року удаваним правочином, визначивши, що у дійсності був укладений договір купівлі-продажу АДРЕСА_4;

- визнати АДРЕСА_4 спільною сумісною власністю подружжя;

- поділити між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 спільне майно подружжя, відступивши від рівності часток майна у подружжі в інтересах малолітніх дітей, виділити ОСОБА_4 та визнати право власності на 2/3 ідеальних часток у АДРЕСА_4 та припинити право спільної сумісної власності на це майно;

- виділити ОСОБА_2 та визнати право власності на 1/3 ідеальну частку у АДРЕСА_4 та припинити право спільної сумісної власності на це майно;

- виділити ОСОБА_4 та визнати за нею право власності на кошти у сумі 5 091 грн. 00 коп., які знаходяться на депозитному рахунку ЧФ ПАТ КБ «ПриватБанк» на ім'я ОСОБА_2

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 15 травня 2015 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи без самостійних вимог - приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Лірниченко Н.М., ЧФ ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання квартири спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя задоволено частково.

Визнано договір дарування АДРЕСА_4, який укладений між ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Лірниченко Н.М. 30 листопада 2012 року удаваним правочином, визначено, що у дійсності був укладений договір купівлі-продажу АДРЕСА_4.

Визнано АДРЕСА_4 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2, яка придбана під час шлюбу.

Поділено між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 спільне майно подружжя наступним чином:

- в інтересах малолітніх дітей, відступлено від рівності часток у майні подружжя та виділено ОСОБА_4 та визнано її право власності на 2/3 ідеальних частки у АДРЕСА_4 та припинено право спільної сумісної власності на це майно;

- виділено ОСОБА_2 та визнано право власності на 1/3 ідеальну частку у АДРЕСА_4 та припинено право спільної сумісної власності на це майно.

Вирішено питання про судовий збір.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_2, в інтересах якого на підставі довіреності діє ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апелянт вважає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У запереченні на апеляційну скаргу ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Стаття 309 ЦПК України передбачає, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є:- неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; - недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; - невідповідність висновків суду обставинам справи; - порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно зі ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив із того, що сторони правочину свідомо, з певною метою оформили саме договір дарування спірної квартири замість договору купівлі-продажу, оскільки дарувальники та обдарований не є родичами, а зовсім сторонніми людьми. Крім цього, зважаючи на те, що з позивачем проживають двоє малолітніх дітей, суд при поділі майна подружжя в інтересах дітей відступив від рівності часток при поділі майна подружжя.

Такий висновок суду першої інстанції є неправильним.

Так, судом встановлено, що згідно заочного рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 05 березня 2014 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було розірвано.

Із свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 10 липня 2012 року, вбачається, що у позивача і відповідача від шлюбу є син ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Із свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 14 липня 2009 року вбачається, що у позивача і відповідача від шлюбу є син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Судом встановлено, що згідно договору дарування від 30 листопада 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Лірниченко Н.М., укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 останні подарували квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2

Відповідно до ст. 235 Цивільного кодексу України, у разі, якщо правочин здійснено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), до нього застосовуються правила, що регулюють той правочин, який сторони мали на увазі.

Згідно п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року вбачається, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Тобто, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. А тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним лише у тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Суб'єкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою.

Суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що в ході судового розгляду доведений факт того, що сторони правочину свідомо, з певною метою, уклали саме договір дарування спірної квартири, замість договору купівлі-продажу, посилаючись на те, що сторони договору не перебувають між собою в родинних стосунках, виписками з розрахунків про зняття коштів з ПАТ КБ «Приватбанк» для придбання квартири, аудіо диском, де міститься «начебто» запис розмови ОСОБА_7, який на погляд позивачки доводить заявлені позовні вимоги та пояснення свідків, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Допустимість доказів визначена у ст. 59 ЦПК України згідно якої суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Із виписки з рахунку Чернівецької філії Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» вбачається, що дійсно ОСОБА_2 були зняті з депозитного рахунку кошти, в розмірі 167 236 грн. 00 коп., у вересні 2012 року, а ОСОБА_4 у травні 2013 року, в розмірі 9 159 грн. 81 коп., однак самі по собі виписки про зняття коштів з рахунків не свідчать, що гроші були використані для придбання саме спірної квартири. Крім того, із вказаної виписки рахунку вбачається, що позивачка зняла готівку вже після укладення спірного договору, а саме у травні 2013 року.

Посилання суду першої інстанції на аудіо запис розмови ОСОБА_4 зі стороною договору дарування ОСОБА_7 щодо факту укладення удаваного правочину також не підтверджує, оскільки не є належним та допустимим доказом, у розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України.

Щодо пояснень ОСОБА_11 в суді першої інстанції, на які посилається суд в своєму рішенні, то вони безпідставно були взяті до уваги, оскільки, остання надала пояснення щодо проживання сторін ОСОБА_4 та ОСОБА_12 у спірній квартирі з серпня 2012 року, а не щодо факту укладення договору купівлі-продажу спірної квартири.

Також колегія суддів критично відноситься до пояснень ОСОБА_13, які ним було дано в суді першої інстанції і покладено в основу рішення, оскільки він є зацікавленою особою , так як являється батьком позивачки.

Разом з тим, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, які є відповідачами по справі та сторонами оспорюваного договору, даючи пояснення в суді першої інстанції спростували твердження позивачки про укладення договору купівлі-продажу спірної квартири і підтвердили факт укладення договору дарування.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

ОСОБА_4 у суді першої та апеляційної інстанції не обґрунтовувала удаваність вчиненого договору дарування прихованням договору купівлі-продажу квартири, який насправді мав місце, не довела, що удавана угода прикриває реальну угоду, яку мали на меті укласти сторони, чи діяли обидві сторони умисно, усвідомлюючи, що укладають саме таку угоду.

Відповідно до частини третьої статті 10, частини другої статті 59, частин першої та четвертої статті 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести:

1) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним,

2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин,

3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_4 не доведено обставини, на які вона посилався як на підставу своїх вимог, а саме, що воля обох сторін правочину була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин ніж ті, що виникли між сторонами в результаті укладення оспорюваного договору дарування.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В силу вимог ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З наведеного слідує, що з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 слід стягнути 1 827 грн. 00 коп. судового збору.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якого на підставі довіреності діє ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 15 травня 2015 року скасувати.

У позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи без самостійних вимог - приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Лірниченко Наталія Миколаївна, Чернівецька філія публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання квартири спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 1 827 грн. 00 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: