Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 серпня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1,

суддів Куцина М.М., Кондора Р.Ю.

при секретарі: Дашковській С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22 червня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, в особі законних представників ОСОБА_5 та ОСОБА_6, Ужгородського МВ ГУДМС України в Закарпатській області, третя особа служба у справах дітей ВК Ужгородської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку та зустрічною позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_2, Ужгородського МВ ГУДМС України в Закарпатській області, третя особа - служба у справах дітей ВК Ужгородської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 в грудні 2014 р. звернулась до Ужгородського міськрайонного суду з зазначеною позовною заявою про визнання неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, мотивуючи її тим, що згідно договору найму житлового приміщення №15/08 їй було надано в тимчасове користування жиле приміщення в гуртожитку за адресою м. Ужгород, вул. Джамбула, №50 кімната №320.

Однак, задовго до її вселення до жовтня 2007 року в даній квартирі проживала сімя ОСОБА_4 (ОСОБА_6, ОСОБА_5, а також двоє їхніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4),

В жовтні 2007 року з метою покращення житлових умов сімю ОСОБА_5 було переселено з одної кімнати №320 у двохкімнатну №408-409 про що укладено договір найму з ОСОБА_6

Рішенням апеляційного суд Закарпатської області від 13.06.2014 року ОСОБА_5 визнано такою, що втратила право на користування кімнатою №320 та знято її з реєстраційного обліку.

Даним рішенням встановлено преюдиційний факт, що договір найму від 26.06.2007 року, на підставі якого ОСОБА_5 проживала в квартирі №320, вважається розірваним з жовтня 2007 року.

На той момент діти ОСОБА_5 були малолітніми, а тому в силу приписів ст. 29 ЦК України їхнє місце проживання нерозривно повязувалося з місцем проживання батьків. При цьому відповідно до ст. 107 ЖК УРСР особа, яка вибула в інше місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття.

Однак наразі малолітні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ще зареєстровані в кімнаті №320, що порушує її права як наймача.

За таких обставин просила суд визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, в особі законних представників ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право на користування жилим приміщенням квартирою №320 по вул.. Джамбула, 50 в м.Ужгороді та зняти їх з реєстраційного обліку.

В лютому 2015 році ОСОБА_5 предявила зустрічний позов до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.

Свої вимоги ОСОБА_5 мотивує тим, що в кімнаті №320 гуртожитку за адресою м. Ужгород, вул. Джамбула №50, вона проживаю понад 10 років на підставі договору найму квартири №46 від 03.12.2003 року та переукладеного Дочірнім підприємством ЖПФ «Поліграфіст» з нею договору найму житлового приміщення № 3/320 від 26.06.2007 року, разом з своїми неповнолітніми дітьми - ОСОБА_4, 18.02.2004 р.н, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 Жодних повідомлень від наймодавця - ДП «ЖПФ «Поліграфіст» про зміну, припинення чи розірвання даного договору найму №3/320 від 26.06.2007 року вона не отримувала, жодних претензій щодо користування нею даної квартири з боку Наймодавця навіть усно не чула. На сьогоднішній день шлюб між нею та ОСОБА_6 розірвано, а тому вона не проживає в кімнатах №№408-409. Іншого житла крім кімнати №320 вона та її неповнолітні діти немає.

При цьому ОСОБА_2 в даній кімнаті взагалі не проживає, а тому посилаючись на ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР. Просила суд визнати її такою, що втратила право на користування кімнатою №320 по вул..Джамбула в м.Ужгороді та зняти її з реєстраційного обліку.

Ухвалою суду від 22.06.2015 року зустрічну позовну заяву прийнято до спільного розгляду з первісною позовною заявою ОСОБА_2 та обєднано їх в одне провадження.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 22 червня 2015 р. в задоволенні первісної позовної заяви ОСОБА_2 відмовлено, зустрічну позовну заяву ОСОБА_5 задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування зазначеного рішення суду першої інстанції із ухваленням по справі нового рішення про задоволення її позову та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 В скарзі посилається на те, що оскаржуване нею рішення було прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши доводи апеляційних скарг, та дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню із ухваленням по справі нового рішення виходячи із наступного,

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 виходив з того, що відсутня згода органу опіки та піклування, а також, що внаслідок розірвання шлюбу, іншого житла, крім квартири №320 ОСОБА_5 та її діти не мають. Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_5 суд виходив з того, що ОСОБА_2 не проживає в спірній квартирі понад 6 місяців.

Проте таких висновків суд першої інстанції дійшов на невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та порушенням і неправильним застосування норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини та процесуального права, що у відповідності до п.3-4 ч.1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2, із 15.08.2011 року по теперішній час проживає в гуртожитку за адресою м. Ужгород, вул. Джамбула, будинок 50, кімната 320, на підставі договору найму жилого приміщення від 15.08.2011 року № 15/08, укладеного між нею та ДП «Житлово-побутова фірма «Поліграфіст» (а.с.15).

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 13.06.2014 року задоволено позов ОСОБА_2, визнано ОСОБА_7 такою, що втратила право на користування жилим приміщенням кімнатою №320 по вул..Джамбула в м.Ужгороді та знято її з реєстраційного обліку за вказаною адресою. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 про визнання недійсним договору найму жилого приміщення та усунення перешкоду у користуванні шляхом звільнення жилого приміщення відмовлено (а.с.5-8).

Вказаним рішенням апеляційного суду встановлено наступні преюдиційні факти: що наймач жилого приміщення кімнати № 320 ОСОБА_5 вибула в порядку покращення житлових умов на інше місце проживання, в кімнати № 408-409 цього ж гуртожитку, ще з жовтня 2007 року, перевезла свої речі та звільнила таке приміщення, яке в подальшому знаходилось у правомірному користуванні різних осіб на підставі відповідних договорів найму житлового приміщення, і відповідно до приписів ст. 107 ЖК, договір найму жилого приміщення № 3/320 від 26.06.2007 року укладений між ОСОБА_5 та ДП «ЖПП» «Поліграфіст» вважається розірваним. Цим же рішенням встановлено, що кімнати №№408-409 були надані на підставі договору найму тодішньому чоловіку позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_6 з метою покращення житлових умов сімї ОСОБА_6.

Вказані обставини не підлягають доведенню в силу приписів ст. 61 ЦПК України, а відтак з моменту розірвання договору (з жовтня 2007 року) ОСОБА_5 втратила право на користуванням спірною кімнатою, внаслідок переїзду в інше місце проживання до свого тодішнього чоловіка ОСОБА_6

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції в кімнаті №320 до сих пір зареєстровані неповнолітні діти ОСОБА_5 - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» відповідно до ст. 107 Житлового кодексу України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це.

Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК України.

На момент вибуття діти ОСОБА_5 були малолітніми (ОСОБА_3 7 років, ОСОБА_4 3 роки), а тому вільний вибір місця проживання цих дітей обмежувався ч. 2 ст. 13 Закону України № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин), при цьому їх місце проживання у силу ст. 29 ЦК України нерозривно повязувалося з місцем проживання їх батьків.

Таким чином ці діти у силу приписів ст. 29 ЦК України, ст.107 ЖК УРСР автоматично втратили право користування кімнатою № 320 з дня вибуття їхньої матері в жовтні 2007 року.

При цьому безпідставним є висновок суду першої інстанції щодо необхідності згоди органу опіки та піклування для можливості зняття дитини з реєстраційного обліку, оскільки законодавством, яке охороняє права неповнолітніх дітей, на яке послався суд першої інстанції, передбачена необхідність отримання такої згоди у разі укладення правочинів. Не передбачена необхідність отримання такої згоди при знятті з реєстраційного обліку і Постановою КМУ від 24.09.2008 року за №866, на яку посилається ОСОБА_5 в своєму зустрічному позові. Статтею 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (який є спеціальним законом, що регулює порядок зняття особи з реєстраційного обліку) передбачено, що погодження з органом опіки та піклування необхідне лише у разі зняття з реєстрації місця проживання дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, осіб, стосовно яких встановлено опіку чи піклування. Таким чином, у разі автоматичної втрати дітьми права користування жилим приміщенням, внаслідок переїзду батьків в інше житло, згода органу опіки та піклування на зняття таких дітей з реєстраційного обліку не потрібна.

Також безпідставним є висновок суду про те, що наразі ОСОБА_5 не має іншого житла, оскільки як уже було вищевказано ОСОБА_5 в 2007 році переселилася в кімнати №№408-409 до свого тодішнього чоловіка, які були надані останньому на підставі договору найму. При цьому подальше розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, оскільки припинення сімейних відносин не припиняє права користування житлом, у звязку з чим не має правового значення.

Разом з тим колегія суддів не знаходить підстав для задоволення вимог ОСОБА_2 про зобовязання зняти з реєстраційного обліку оскільки така вимога є передчасною, так як саме по собі рішення про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом є самостійною і достатньою підставою для таких осіб з реєстраційного обліку. Отже ОСОБА_2 е довела, що в цій частині існує спір про право, який підлягає судовому захисту.

За таких обставин первісний позов ОСОБА_2 підлягає лише частковому задоволенню.

Стосовно зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 щодо визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житлом, колегія суддів констатує наступне.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

А згідно ч.1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Із зазначеного слідує, що суд може задовольнити позов лише у разі встановлення порушення, невизнання або оспорення прав, свобод чи інтересів позивача.

Разом з тим, зважаючи на те, що ОСОБА_5 не являється власником чи наймачем кімнати №320, як і не має жодних майнових прав на вказане житло, то користування ОСОБА_2 зазначеною кімнатою не порушує жодних прав, свобод чи інтересів ОСОБА_5, а відтак зустрічний позов задоволенню не підлягає.

Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір понесений останньою за подачу позову та апеляційної скарги на загальну суму 365,40 грн.

З врахуванням встановлених обставин та керуючись ст. 29 ЦК України. ст. 107 ЖК УРСР, ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" ст.ст. 1, 3, 10, 15, 60, 61, 88, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22 червня 2015 року скасувати, та ухвалити по справі нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право на користування жилим приміщенням квартирою №320 по вул. Джамбула, 50 в м.Ужгороді.

В решті позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2, Ужгородського МВ ГУДМС України в Закарпатській області, третя особа - служба у справах дітей ВК Ужгородської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 365 (триста шістдесят пять) гривень 40 (сорок) копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак таке може бути оскаржене в касаційному порядку на протязі двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: Судді: