Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2015 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Дергачової Н.В., при секретарі судового засідання Меркуловій Ю.П., розглянувши у відкритому судовому зсіданні в залі суду в м. Ужгороді позовну заяву ОСОБА_1 до першого відповідача ОСОБА_2 та другого відповідача КП «Житловий ремонтно експлуатаційний район № 8» про визнання договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся д суду із позовною заявою до першого відповідача ОСОБА_2 та другого відповідача КП «Житловий ремонтно експлуатаційний район № 8» за якою просить суд: визнати недійсним договір № 11 від 29.05.2015 року, укладений між відповідачам.

В обґрунтування позову позивач зазначив наступне.

29.05.2015 року між відповідачами був укладений договір № 11 про реструктуризацію заборгованості за утримання будинків та прибудинкових територій.

Договір підписаний з однієї сторони директором КП «Житловий ремонтно експлуатаційний район № 8», а з іншої - ОСОБА_2, яка є донькою позивача та проживає за даною адресою.

Позивач вважає, що остання не мала права підписувати зазначений договір, оскільки квартира за адресою: м. Ужгород, вул. Челюскінців, 4/85 належить на праві власності позивачеві та членам його сім'ї: ОСОБА_3 та дочкам ОСОБА_4 і ОСОБА_2, які не надавали їй право на підписання зазначеного договору.

В судове засідання позивач не з'явився, незважаючи на той факт, що про час та місце розгляду справи був судом повідомлений належним чином, проте позивач надав суду заяву в якій просить розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Перший відповідач також у судове засідання не прибув, незважаючи на той факт, що про час та місце розгляду справи був судом повідомлений належним чином, проте надав суду заяву в якій просить розглянути справу без його участі, позовні вимоги визнав у повному обсязі.

Повноважний і компетентний представник другого відповідача в судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Будь яких заяв від нього не надходило.

Розгляд справи проведено за відсутності сторін, які не з'явились в судове засідання і у відповідності до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

На підставі ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів.

Згідно ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що 29.05.2015 року між Комунальним підприємством «Житловий ремонтно експлуатаційний район № 8» та ОСОБА_2, яка проживає за

адресою: м. Ужгород, вул. Челюскінців, 4/85, був укладений договір № 11 про реструктуризацію заборгованості за утримання будинків та прибудинкових територій.

Відповідно до п. 1.1 зазначеного договору ОСОБА_2 повністю визнала за собою існуючу заборгованість, що утворилася станом на 29.05.2015 року на суму 4000,00 грн. та зобовязалася у добровільному порядку здійснювати щомісячне погашення в період з 01.05.2015 року по 30.09.2015 року відповідно до графіку.

Договір підписаний з однієї сторони директором КП «Житловий ремонтно експлуатаційний район № 8» ОСОБА_5, а з іншої - ОСОБА_2, яка є донькою позивача та проживає за даною адресою.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого Міським фондом комунального майна згідно з розпорядженням від 26.09.1994 оку № 17, квартира за адресою: м. Ужгород, вул. Челюскінців, 4/85, належить на праві приватної, спільної сумісної власності: позивачеві - ОСОБА_1 та членам його сім'ї: дружині - ОСОБА_3 та дочкам ОСОБА_4 і ОСОБА_2. Зазначений договір був зареєстрований у встановленому порядку 06.12.1994 року.

Відповідно до рішення зборів співвласників квартири від 08 вересня 2015 року б/н, яка знаходиться за адресою: м. Ужгород, вул. Челюскінців, 4/85 співвласники квартири: ОСОБА_3, ОСОБА_6 і ОСОБА_2 уповноважили позивача - ОСОБА_1 на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном квартирою за цією адресою.

Суть спору фактично зводиться до того, чи мав право один із співвласників підписувати спірний договір від імені всіх співвласників та чи є це підставою для визнання договору недійсним.

Частиною 1 статті 15 Цивільного Кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 3 статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як вбачається зі змісту п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Таким чином, особою, яка має право звернутися до суду з позовом, обравши такий спосіб захисту свого права як визнання договору недійсним, є сторона цього договору.

Така сама правова позиція щодо субєкту звернення до суду за захистом свого права шляхом визнання договору недійсним закріплена в Постанові ВСУ від 07.11.2012 року № 6-107 цс 12.

За своєю правовою природою зазначений договір є договором про щомісячне рівномірне погашення реструктуризованої заборгованості та своєчасну сплату поточних платежів за житлово-комунальні послуги, який укладається у відповідності до Закону України « Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово-комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію» від 20 лютого 2003 року № 554-IV.

Відповідно до ст. 1 зазначеного Закону Заборгованість з квартирної плати (плати за утримання житла) та плати за комунальні послуги (водо-, тепло-, газопостачання, послуги водовідведення, електроенергія, вивезення побутового сміття та рідких нечистот) (далі - житлово-комунальні послуги) наймачів жилих приміщень та власників жилих будинків або квартир (далі - громадяни), яка склалася на дату набрання чинності цим Законом перед надавачами житлово-комунальних послуг, реструктуризується на термін до 60 місяців залежно від суми боргу та рівня доходів громадян на дату реструктуризації. Для реструктуризації заборгованості громадяни укладають з підприємствами - надавачами житлово-комунальних послуг договори про щомісячне рівномірне погашення реструктуризованої заборгованості та своєчасну сплату поточних платежів за житлово-комунальні послуги (далі - договір про реструктуризацію заборгованості).

Зазначеним Законом також передбачено, що при укладенні зазначеного договору громадяни мають певні пільги: не нараховується пеня за несвоєчасне внесення плати за житлово-комунальні послуги, зявляється можливість оформити субсидію.

Статтею 207 ЦК України визначені вимоги до письмової форми правочину, а саме зазначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або

іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обовязковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін. Якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє.

Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Слід зазначити, що поняття «розпорядження майном» у цивільному праві трактується достатньо вузько. Воно не охоплює усіх правочинів щодо майна, а тільки ті, які спричиняють зміну права власності.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що існують певні обмеження законодавця лише щодо розпорядження майном, яке перебуває у спільній сумісній власності. У даному випадку договір про щомісячне рівномірне погашення реструктуризованої заборгованості та своєчасну сплату поточних платежів за житлово-комунальні послуги, який укладається у відповідності до Закону України «Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово-комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію» від 20 лютого 2003 року № 554-IV, не носить ознак розпорядження майном, тому його укладення не потребує згоди інших співвласників. Більш того, Законом України «Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово-комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію» від 20 лютого 2003 року № 554-IV передбачений ряд пільг при його укладенні, тому він був укладений в інтересах всіх співвласників.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що порядок розпорядження спільним майном відповідно до рішення зборів співвласників квартири, яка знаходиться за адресою: м. Ужгород, вул. Челюскінців, 4/85 був встановлений співвласниками квартири лише 08 вересня 2015 року, тобто після укладення спірного договору 29.05.2015 року.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зазначеного позву.

Витрати із сплати судового збору у відповідності до ст. 88 ЦПК України слід покласти на позивача.

Керуючись статтями 15, 215, 207, 368, 369 Цивільного кодексу України, статтями 10, 11, 209, 212-215, 294 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

Відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до першого відповідача ОСОБА_2 та другого відповідача КП «Житловий ремонтно експлуатаційний район № 8» про визнання договору недійсним.

Витрати із сплати судового збору у відповідності до ст. 88 ЦПК України слід покласти на позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_7