Справа № 2-3472/11
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2015 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Декаленко В. С. ,

при секретарі - Кравцовій Ю. В.,

представників скаржника - ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника заінтересованої особи - Публічного акціонерного товариства товариство «Райффайзен Банк Аваль» - Росик Р.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві скаргу ОСОБА_5 на дії державного виконавця, заінтересовані особи: Головний державний виконавець відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві Бабенко Ольга Олександрівна, Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», суд,-

В С Т А Н О В И В :

Скаржник звернувся до суду з вищезазначеною скаргою мотивуючи свої вимоги тим, що 13.10.2011 року рішенням Подільського районного суду м. Києва по цивільній справі № 2-3472/11 задоволено позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_5 та стягнуто 1 214 589,86 грн. заборгованості по кредиту, 202 969,63 грн. процентів за користування кредитом, 154 045,00 грн. пені за порушення строків повернення кредиту, 229 634,75 грн. пені за порушення строків повернення процентів, 1700 грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення позову, а всього стягнуто 1 803 059,24 грн. На виконання вказаного рішення, Подільським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 2-3472/11 від 05.03.2012 року, який пред'явлено до виконання.

Зазначає, що головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві Бабенко О.О. своєю постановою відкрито виконавче провадження ВП № 36126090 щодо стягнення з нього на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості в розмірі 1 803 059,24 грн., а 11.11.2014 року в ході здійснення виконавчого провадження, державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все майно, що належить боржнику, а також постановлено постанову про розшук майна боржника, якою оголошено розшук майна на все майно, що належить боржнику.

Вважає зазначені дії державного виконавця незаконними, оскільки останній не повідомив його про існування виконавчого провадження у зв'язку з чим він, як боржник був позбавлений можливості надати відомості про майно, яке передано в якості забезпечення виконання зобов'язання, не перевірено про те, чи не здійснено стягувачем звернення стягнення на заставне майно в позасудовому порядку, накладено арешт та оголошено в розшук все інше його майно без зазначення обмежень щодо того, що арешт накладається лише в розмірі стягнення, що може призвести до подвійного притягнення до відповідальності за вчинення одного і того самого правопорушення, а саме звернення стягнення на заставне майно та звернення стягнення на інше належне йому майно, у зв'язку з невиконанням умов кредитного договору.

Посилається на те, що таким чином постанова про накладення арешту та оголошення заборони на його відчуження та постанови про розшук майна є передчасними, постановленими державним виконавцем без дотримання вимог, які ставляться законом до черговості накладення арешту на майно та можуть призвести до порушення прав боржника у виконавчому провадженні шляхом подвійного стягнення коштів, майна, а потім і майна, яким забезпечено боргові зобов'язання.

Крім того, звертає увагу суду на те, що вилучення у нього автомобіля на підставі постанови про розшук майна та постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у нього вилучено єдиний транспортний засіб, який є засобом для забезпечення його існування та задоволення потреб родини, оскільки у нього маленька дитина, а тому на даний час він взагалі позбавлений можливості отримувати дохід.

На підставі вищевикладеного, а також керуючись ст. 61 Конституції України, ст.ст. 12, 25, 52, 82 ЗУ «Про виконавче провадження» та ст.ст. 383, 384 ЦПК України звертається із даною скаргою до суду та просить: визнати дії державного виконавця неправомірними; скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 11.11.2014 року; скасувати постанову про розшук майна боржника від 11.11.2014 року.

Представники скаржника в судовому засіданні підтримують вимоги з вищевикладених підстав, обґрунтувавши поясненнями просять суд скаргу задовольнити в повному обсязі.

Представник стягувача - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в судовому засіданні заперечує проти вимог скаржника, обґрунтувавши поясненнями просить суд відмовити в задоволенні скарги.

Державний виконавець в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду скарги повідомлений вчасно та належним чином, до суду надійшов лист від ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві згідно якого просять розглядати справу без їхнього представника у зв'язку з великим навантаженням.

Суд вважає за можливе розглянути скаргу за відсутності представника ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві, відповідно до вимог ст. ст.169, 386 ЦПК України.

Заслухавши пояснення представників скаржника, представника стягувача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, на виконанні ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві дійсно перебуває виконавче провадження ВП № 36126090 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3472/11, виданого 05.03.2012 року Подільським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 1 214 589,86 грн. заборгованості по кредиту, 202 969,63 грн. процентів за користування кредитом, 154 045,00 грн. пені за порушення строків повернення кредиту, 229 634,75 грн. пені за порушення строків повернення процентів, 1700 грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення позову, а всього стягнуто 1 803 059,24 грн.

Як вбачається з наданих суду копій матеріалів вищезазначеного виконавчого провадження ВП № 36126090, 23.01.2013 року державним виконавцем ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві Терещенко В.І. винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження та надано боржнику строк самостійно виконати рішення до 29.01.2013 року.

11.11.2014 року головним державним виконавцем ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві Бабенко О.О. винесено Постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

11.11.2014 року головним державним виконавцем ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві Бабенко О.О. винесено Постанову про розшуку майна боржника.

20.05.2015 року головним державним виконавцем ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві було винесено Постанову про проведення виконавчих дій, а саме здійснення опису та арешту майна боржника, автомобіля Шкода, д/н НОМЕР_1.

Скаржник звертаючись з даною скаргою до суду обґрунтовує її зокрема тим, що постанова про накладення арешту та оголошення заборони на його відчуження та постанова про розшук майна є передчасними, постановленими державним виконавцем без дотримання вимог, які ставляться законом до черговості накладення арешту на майно та не відповідають вимогам ч. 3 ст. 58 ЗУ «Про виконавче провадження», а саме відсутнє застереження, що арешт накладено у розмірі суми стягнення.

Однак суд не може погодитись з такими твердженнями скаржника виходячи з наступного.

Так статті 1, 2 ЗУ «Про виконавче провадження» визначають, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи, зокрема виконавчі листи, що видаються судами.

За приписами статті 19 ЗУ «Про виконавче провадження» державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону, зокрема за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення. У заяві про відкриття виконавчого провадження щодо виконання рішення про майнове стягнення стягувач має право просити державного виконавця накласти арешт на майно та кошти боржника та оголосити заборону на його відчуження.

Зі змісту вказаних норм чинного ЗУ «Про виконавче провадження» вбачається, що законодавцем надано право стягувачу при подачі заяви про відкриття виконавчого провадження щодо виконання рішення про майнове стягнення просити державного виконавця накласти арешт на майно та кошти боржника та оголосити заборону на його відчуження, отже єдиним обмеженням даного права стягувача є те, що рішення суду має бути про майнове стягнення.

Як вже зазначалося вище, судом встановлено, що на виконанні ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві перебуває виконавче провадження ВП № 36126090 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3472/11, виданого 05.03.2012 року Подільським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 1 214 589,86 грн. заборгованості по кредиту, 202 969,63 грн. процентів за користування кредитом, 154 045,00 грн. пені за порушення строків повернення кредиту, 229 634,75 грн. пені за порушення строків повернення процентів, 1700 грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення позову, а всього стягнуто 1 803 059,24 грн., тобто рішення на підставі якого було видано вказаний виконавчий документ є про майнове стягнення.

Як вбачається з наданої суду заяви стягувача про відкриття виконавчого провадження від 17.01.2013 року, останні в ній просили ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві одночасно із винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження накласти арешт на майно боржника, оголосити заборону на його відчуження та провести опис.

З врахуванням викладеного, а також того, що рішення на підставі якого було видано виконавчий лист № 2-3472/11 є про майнове стягнення, суд приходить до висновку про безпідставність тверджень скаржника про те, що оскаржувані постанови державним виконавцем винесені передчасно та постановлені без дотримання вимог, які ставляться законом до черговості накладення арешту на майно, оскільки останній виходячи з приписів ст. 19 ЗУ «Про виконавче провадження» зобов'язаний був вчинити дані дії ще на стадії відкриття виконавчого провадження, так як про необхідність їх здійснення було заявлено стягувачем в заяві про відкриття виконавчого провадження, що є його правом гарантованим зазначеною статтею Закону, яким він і скористався.

Крім того, є такими, що не відповідають дійсності, а тому не заслуговують на увагу твердження скаржника про те, що винесена державним виконавцем Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження не відповідає вимогам ч. 3 ст. 58 ЗУ «Про виконавче провадження», а саме не містить застереження, що арешт накладено у розмірі суми стягнення, оскільки як вбачається зі змісту резолютивної частини вказаної постанови державним виконавцем чітко зазначено: накласти арешт на все майно, що належить боржнику та заборонити відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику, лише в межах суми боргу, тобто державним виконавцем було належним чином виконано вимоги зазначеної норми Закону.

Всі інші доводи скарги скаржника, якими він обґрунтовує вимоги про скасування оскаржуваних постанов, як то не направлення державним виконавцем на його адресу Постанови про відкриття виконавчого провадження у зв'язку з чим він, як боржник був позбавлений можливості надати відомості про майно, яке передано в якості забезпечення виконання зобов'язання та не перевірено те, чи не здійснено стягувачем звернення стягнення на заставне майно в позасудовому порядку, є предметом самостійного оскарження, про що не заявлялося скаржником вимог, та не впливає по своїй суті на законність оскаржуваних постанов з підстав викладених вище.

За приписами статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.ст. 6, 11 ЗУ «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, вживати заходів необхідних для своєчасного і в повному обсязі примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасного і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

При аналізі зазначених норм Закону вбачається, що належне виконання державним виконавцем покладених на нього обов'язків гарантує, зокрема непорушність майнових прав як стягувача так і боржника.

Суд дослідивши матеріали виконавчого провадження, а також врахувавши встановленні в судовому засіданні обставини, приходить до висновку, що дії державного виконавця з винесення Постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 11.11.2014 року, а також Постанови про розшук майна боржника від 11.11.2014 року в межах виконавчого провадження № 36126090 були вчинені ним на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому підстави для визнання таких дій неправомірними відсутні, що в свою чергу виключає скасування вказаних постанов.

Стаття 11 ЦПК України визначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З врахуванням зазначеного вище, суд оцінивши, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що вимоги скаржника не знайшли свого доведення в судовому засіданні, є такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, ст.ст. 19, 124 Конституції України, ст.ст. 6, 11, 12, 25, 52, 82 ЗУ «Про виконавче провадження», керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 383-389 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні скарги ОСОБА_5 на дії державного виконавця, заінтересовані особи: Головний державний виконавець відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві Бабенко Ольга Олександрівна, Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

СуддяВ. С. Декаленко