Справа № 450/3527/14 Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О.
Провадження № 22-ц/783/7425/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Р. П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Зверхановської Л.Д. і ОСОБА_2,

при секретарі Ясиновській Я.М.,

за участю адвоката ОСОБА_3 - представника позивачки ОСОБА_4; ОСОБА_5 представника ПрАТ „Львівський лікеро-горілчаний завод,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства „Львівський лікеро-горілчаний завод про стягнення різниці в заробітку за час затримки виконання рішення суду

за апеляційною скаргою ОСОБА_3, представника ОСОБА_4, на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 жовтня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства (ПрАТ) „Львівський лікеро-горілчаний завод, в кінцевій редакції позовних вимог якого просила суд стягнути зі згаданого відповідача на її користь „середній заробіток/різницю в заробітку за час затримки виконання відповідачем рішення Апеляційного суду Львівської області від 17.11.2014 року за період з 18.11.2014 року по 02.07.2015 року у розмірі 20 293 грн. 50 коп. без урахування обовязкових відрахувань та платежів, а також 500 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що рішенням Апеляційного суду Львівської області від 17.11.2014 року було частково задоволено її позовні вимоги. Зокрема, визнано незаконним і скасовано наказ про звільнення позивачки з 02.06.2014 року з роботи за п. 2 ст. 40 КЗпП України, поновлено її на роботі з 02.06.2014 року та стягнуто з відповідача на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 02.06.2014 року по 17.11.2014 року включно в сумі 26 868 грн. 60 коп., а також 500 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Однак, відповідачем наказ про поновлення позивачки на роботі на виконання рішення суду було видано лише 22.06.2015 року, а з самим наказом її було ознайомлено лише 02.07.2015 року (а.с. 1-2, 30, 70-71, 76-77, 81-83, 87-90).

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено (а.с. 121-123).

Дане рішення оскаржив ОСОБА_3 - представник позивачки ОСОБА_4

Апелянт просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права.

Звертає увагу на те, що Апеляційний суд Львівської області рішення про поновлення ОСОБА_4 на посаді інженера-технолога 2 категорії цеху оцту ПАТ „Львівський лікеро-горілчаний завод з 02 червня 2014 року ухвалив ще 17 листопада 2014 року, однак копію наказу від 22.06.2015 року № 87-К про поновлення позивачки на роботі остання отримала лише 02.07.2015 року разом з повідомленням про те, що на ПАТ „Львівський лікеро-горілчаний завод запроваджено неповний робочий місяць, а 02.07.2015 року є вихідним днем і роботи для неї взагалі не має, в результаті чого позивачка подала заяву про звільнення її з роботи за угодою сторін згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Вважає, що в порушення вимог ст. 116 КЗпП України відповідач не розрахувався з позивачкою у повному обсязі, а саме: за час вимушеного прогулу з 18.11.2014 року по 02.07.2015 року (за 155 робочих днів) відповідач виплатив позивачці лише 15 000 грн., замість належних їй 35 293 грн. 50 коп.

Вважає, що чинним законодавством саме на роботодавця покладено обовязок відшкодувати державі виплачену грошову допомогу по безробіттю у разі поновлення працівника на роботі за рішенням суду (а.с. 126-130, 167-169).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника відповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмову у задоволенні позовних вимог суд мотивував тим, що позивачкою отримано від відповідача 4 861 грн. 02 грн. вихідної допомоги при звільненні та 15 000 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а 19 244 грн. 57 коп. позивачці виплачено державним центром зайнятості, що в сумі становить 39 105 грн. 59 коп. (4 861, 02 + 15 000 + 19 244, 57). Відтак, сума отриманих позивачкою коштів за час вимушеного прогулу (39 105 грн. 59 коп.) перевищує суму середньомісячної плати, яку позивачка могла отримати за період часу з 18.11.2014 року по 02.07.2015 року (за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Апеляційного суду Львівської області від 17.11.2014 року про поновлення її на роботі), а відтак відсутні правові підстави для стягнення з відповідача в користь позивачки середнього заробітку (різниці в заробітку) за час затримки виконання згаданого рішення Апеляційного суду Львівської області від 17.11.2014 року за період з 18.11.2014 року по 02.07.2015 року.

Однак, вище наведені висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та зроблені з порушенням норм матеріального права, виходячи з наступного.

ЦПК України встановлено, що рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення (ст. 319) і що рішення у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника допускається до негайного виконання (п.4 ч.1 ст. 367).

Виходячи зі змісту ст.ст. 24, 31, ч. 5 ст. 235 КЗпП України, ст. 77 Закону України „Про виконавче провадження та ст. 367 ч. 1 п. 4 ЦПК України, негайне виконання рішення суду означає обовязок, а не право власника не пізніше наступного дня після проголошення судового рішення видати наказ (розпорядження) про поновлення працівника на роботі та фактично допустити його до виконання попередніх обовязків.

Оскільки поновлення на роботі це повернення працівника в попередній стан, який існував до його незаконного звільнення, то правовими наслідками поновлення на роботі працівника є надання йому попередньої роботи (посади); здійснення оплати всього часу вимушеного прогулу у звязку з незаконним звільненням; поновлення неприривного стажу роботи тощо.

Достовірно знаючи про те, що рішенням Апеляційного суду Львівської області 17 листопада 2014 року ОСОБА_4 поновлено на роботі на посаді інженера-технолога 2 категорії цеху оцту з 02 червня 2014 року (а.с. 3, 195-199), відповідач в порушення вище наведених норм законодавства наказу про поновлення ОСОБА_4 на роботі не видав і такий наказ було видано лише 22.06.2015 року, а ознайомлено ОСОБА_4 з цим наказом 02.07.2015 року (а.с. 84).

Таким чином, час вимушеного прогулу позивачки за період з 18.11.2014 року по 02.07.2015 року складає 155 робочих днів.

При цьому колегія суддів не приймає до уваги доводи відповідача стосовно того, що з 01.03.2015 року на ПрАТ „Львівський лікеро-горілчаний завод було запроваджено неповний робочий місяць (а.с. 86), а відтак згідно графіку роботи підприємства вимушений прогул позивачки за період з 18.11.2014 року по 02.07.2015 року складає 106 робочих днів (а.с. 97, 98), оскільки позивачка про зміну істотних умов праці (запровадження неповного робочого місяця) не повідомлялася і своєї згоди на це не давала (ст. 32 КЗпП).

Рішенням Апеляційного суду Львівської області 17 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 березня 2015 року (а.с. 53-55), встановлено, що середньоденна заробітна плата позивачки становила 227 грн. 70 коп. (а.с. 195-199), а відтак ця обставина (у відповідності до ч.3 ст. 61 ЦПК України) доказуванню не підлягає.

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами позовної заяви та апеляційної скарги стосовно того, що заробітна плата позивачки за час вимушеного прогулу за період з 18.11.2014 року по 02.07.2015 року становить (без урахування податків та обовязкових платежів) 35 293 грн. 50 коп. (155 робочих днів х 227 грн. 70 коп.).

Згідно Довідки відповідача № 389 від 03.09.2015 року про середній заробіток нарахований і фактично виплачений ОСОБА_4 за час вимушеного прогулу з 18.11.2014 року по 02.07.2015 року (а.с. 98), позивачці було нараховано (без урахування податків та обовязкових платежів) 24 136 грн. 20 коп., з яких було утримано сумарно 8 631 грн. 25 коп., з яких:

-4 861 грн. 02 коп. вихідна допомога виплачена при звільненні 02.06.2014 року;

-2 787 грн. 19 коп. податок з доходів фізичних осіб;

-693 грн. 91 коп. єдиний соціальний внесок;

-289 грн. 13 коп. військовий збір.

Вище наведені обставини стороною позивачки (апелянта) визнаються, а відтак (у відповідності до ч.1 ст. 61 ЦПК України) доказуванню не підлягають.

Таким чином, позивачці при її звільненні з роботи 02.07.2015 року не було нараховано і виплачено (без урахування податків та обовязкових платежів) 11 157 грн. 30 коп. (35 293 грн. 50 коп. - 24 136 грн. 20 коп.).

Крім цього, з коштів, які належали до виплати позивачці при її звільненні з роботи 02.07.2015 року, безпідставно було вирахувано 4 861 грн. 02 коп. вихідної допомоги, виплаченої при звільненні її з роботи з ініціативи відповідача 02.06.2014 року (а.с. 85).

До такого висновку колегія суддів приходить, виходячи з наступного.

На час розгляду судами першої та апеляційної інстанцій справи за позовом ОСОБА_4 до ПрАТ „Львівський лікеро-горілчаний завод про поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (червень-листопад 2014 року) відповідачу (ПрАТ „Львівський лікеро-горілчаний завод) було добре відомо про виплату позивачці 4 861 грн. 02 коп. вихідної допомоги при звільненні її з роботи 02.06.2014 року, а відтак відповідач не був позбавлений можливості посилатися на цю обставину при вирішенні судом апеляційної інстанції питання про розмір коштів, які підлягають до стягнення з відповідача на користь позивачки за час вимушеного прогулу останньої за період з 02 червня по 17 листопада 2014 року, оскільки виплата цих коштів була повязаною саме зі звільненням ОСОБА_4 02.06.2014 року, законність якого перевірялася в ході розгляду цієї справи.

Рішення Апеляційного суду Львівської області 17 листопада 2014 року (в тому числі і в частині розміру коштів, які підлягають до стягнення на користь позивачки у звязку з її незаконним звільненням з роботи 02.06.2014 року) набрало законної сили, а відтак відповідач не вправі був вираховувати 4 861 грн. 02 коп. вихідної допомоги, виплаченої при звільненні позивачки з роботи з ініціативи відповідача 02.06.2014 року, при її звільненні з роботи за угодою сторін 02.07.2015 року.

З урахуванням вище наведеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що всього до стягнення з відповідача на користь позивачки підлягає (без урахування податків та обовязкових платежів) 16 018 грн. 32 коп. (11 157 грн. 30 коп. + 4 861 грн. 02 коп.).

За змістом статтей 34, 35 Закону України „Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення останнього на роботі за рішенням суду утримуються саме із роботодавця.

Вище наведене стверджується також і судовою практикою Вищого адміністративного суду України (а.с. 173-188).

Саме незаконне звільнення відповідачем з роботи ОСОБА_4 02.06.2014 року (що встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили) і стало причиною того, що ОСОБА_4 з метою пошуку роботи вимушена була стати на облік у Львівському міському центрі зайнятості, де їй за період з 22.10.2014 року по 12.06.2015 року і було виплачено допомогу по безробіттю у сумі 19 244 грн. 57 коп. (а.с. 99).

За вище наведеного є неправомірним зарахування коштів, виплачених позивачці Львівським міським центром зайнятості в якості допомоги по безробіттю, в рахунок суми коштів, які підлягають до виплати їй в якості середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду.

Статтею 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_4 у звязку з тривалим (понад сім місяців) невиконанням відповідачем рішення суду про поновлення її на роботі була заподіяна моральна шкода, оскільки безспірним є те, що порушення її законних прав призвело до моральних страждань та вимагало від неї додаткових зусиль для організації її життя без роботи, а відтак вважає, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 грн. відповідає вимогам виваженості, розумності та справедливості, а тому підлягає до задоволення.

З урахуванням вище наведеного оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п. 2, 309 ч.1 п.п. 3 і 4, 314 ч. 2, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, представника ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства „Львівський лікеро-горілчаний завод на користь ОСОБА_4 недоплачену суму середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Апеляційного суду Львівської області від 17.11.2014 року про поновлення її на роботі за період з 18 листопада 2014 року по 02 липня 2015 року у розмірі 16 018 грн. 32 коп. (що становить суму без урахування податків та обовязкових платежів), а також 500 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскарженим у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: