АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
№22-ц/796/3734/2015 Головуючий у 1-й інстанції: Белоконна І.В.
Доповідач: Українець Л.Д.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

25 лютого 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

Головуючого - Українець Л.Д.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

при секретарі - Троц В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 січня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя, за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виключення майна із складу спільної сумісної власності та визнання його таким, що не підлягає поділу та за об»єднаною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и л а :

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

У мотивування вимог посилалася на те, що 12.01.1991 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб, який розірвано 12.07. 2011 року.

За час шлюбу придбано однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 31 кв.м., житловою 15 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу від 13.10.2004 року та автомобіль марки Fiat Doblo 2008 року випуску на підставі договору купівлі-продажу автомобіля 08/453 від 20.07.2008 року.

Просила суд визнати майно спільною сумісною власністю, визнати за нею право власності в розмірі Ѕ частини на спірну квартиру та в розмірі Ѕ частини на спірний автомобіль, виплати компенсації у вигляді грошових коштів в розмірі Ѕ частини вартості спірного майна, а саме: квартири у розмірі 454 190 грн. та автомобіля у розмірі 80 000 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 23 січня 2014 року, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково, а саме: визнано спільною сумісною власністю однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 31 кв.м., житловою 15 кв.м. та автомобіль марки Fiat Doblo 2008 року; визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та Ѕ частину автомобіля марки Fiat Doblo 2008 року; визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та Ѕ частину автомобіля марки Fiat Doblo 2008 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 травня 2014 року рішення Оболонського районного суду від 21 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва в частині задоволення позову про визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по Ѕ частині квартири скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині судові рішення залишено без змін.

Підставою для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд стало те, що на час ухвалення рішення судом першої інстанції - 21 жовтня 2013 року, спірна квартира перебувала у власності іншої особи, то без визнання недійсним правочину, за яким остання її набула, підстав для визнання права власності по Ѕ частині квартири за сторонами у суду не було, оскільки, вона їм не належала.

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3 про виключення майна із складу спільної сумісної власності та визнання його, таким, що не підлягає поділу.

Зустрічні вимоги обґрунтовані тим, що спірна квартира належить йому на праві власності, оскільки придбана за кошти отримані ним в дар від його матері, тому просив суд виключити квартиру АДРЕСА_1 зі складу спільної сумісної власності та визнати такою, що не підлягає поділу.

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 подано позовну заяву про визнання договору дарування недійсним, мотивовану тим, що договір дарування спірної квартири від 25 січня 2013 року укладено в порушення вимог чинного законодавства, без її згоди.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року об'єднано в одне провадження вимоги про визнання договору дарування недійсним, первісні вимоги про поділ майна та зустрічні позовні вимоги про виключення майна із складу спільної сумісної власності та визнання його, таким, що не підлягає поділу.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 січня 2015 року задоволено частково вимоги за об'єднаною позовною заявою ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним. Визнано недійсним договір дарування від 25 січня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 В іншій частині позовних вимог за об'єднаною позовною заявою відмовлено.

Позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 до ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 31 кв.м., житловою 15 кв.м.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 31 кв.м., житловою 15 кв.м.

Визнано за ОСОБА_2право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1,загальною площею 31 кв.м., житловою 15 кв.м.

В іншій частині позовних вимог за первісним позовом відмовлено.

Позовні вимоги за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 про виключення майна зі складу спільної сумісної власності та визнання його, таким, що не підлягає поділу залишено без задоволення.

Стягнуто з ОСОБА_2на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 3 684 гривень 60 копійок.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовів ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним та про поділ спільного сумісного майна подружжя, а також про задоволення його вимог про виключення майна із складу спільної сумісної власності та визнання його, таким, що не підлягає поділу.

Зазначає, що майно, яке підлягало поділу, придбано за кошти, які хоча і були набуті в шлюбі, але належали йому особисто внаслідок дарування грошей його матір'ю за усним договором дарування від 20.09.2004 року.

ОСОБА_3 не надала доказів існування у сторін в 2004 році власних (або спільних) грошових коштів необхідних для придбання спірної квартири.

Зазначив також, що суд прийняв до розгляду позов про визнання договору дарування квартири недійсним і розглянув справу без залучення до справи сторони договору ОСОБА_4

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з"явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 12 січня 1991 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено шлюб, який 12 липня 2011 року розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено актовий запис № 296.

За час шлюбу придбано квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 31 кв.м., житловою 15 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу від 13.10.2004 року (а.с.36).

25 січня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір дарування квартири посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 (т.2 а.с. 68).

Пункт 8 договору дарування спірної квартири містить заяву дарувальника про те, що квартира, яка є предметом даного договору не перебуває у спільній сумісній власності, а є його особистою приватною власністю.

Звертаючись в суд з позовом про визнання недійсним договору дарування від 25 січня 2013 року ОСОБА_3 посилалася на те, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя, а договір укладено в порушення вимог чинного законодавства, без її згоди.

Задовольняючи частково зазначені вище вимоги, суд першої інстанції підставно виходив з їх доведеності та обґрунтованості з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно ст. 60 Сімейного кодексу України: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, ОСОБА_2 не звертався в суд про визнання за ним права особистої власності на спірну квартиру до моменту оформлення такого договору, тобто на момент укладення оспорюваного договору дарування спірна квартира належала подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону.

Згідно ч.1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України, розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

В суді ОСОБА_2 не заперечував відсутність згоди позивача на укладення договору дарування, оскільки вважав квартиру особистою власністю.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 відчужив спірну квартиру АДРЕСА_1, яка придбана в період шлюбу з ОСОБА_3, та відповідно належала їм на праві спільної сумісної власності, без згоди на те ОСОБА_3, чим порушив вимоги ст.369 ЦК України, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення вимоги про визнання недійсним договору дарування від 25 січня 2013 року.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що до участі у справі в якості відповідача за позовом про визнання договору дарування квартири не залучена ОСОБА_4,як сторона цього договору.

Разом з тим, колегія суддів при ходить до висновку, що сам по собі це факт не є безумовною підставою для скасування рішення суду за цією вимогою, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом про визнання договору дарування квартири недійсним до сторони договору ОСОБА_2 з тих підстав, що він відчужив квартиру своїй матері без її згоди. Цей факт ОСОБА_2 підтвердив і в силу закону ця обставина є підставою для визнання такого договору дарування недійсним.

ОСОБА_4 приймала участь у розгляді справи в якості третьої особи, давала пояснення та докази, що стосувалися предмета позову, яким була саме ця квартира. Суд дав оцінку всім доказам і дійшов висновку про задоволення позову.

Рішення суду ОСОБА_4 не оскаржувала, її представник був присутнім у суді апеляційної інстанції і не надав доказів на спростування рішення суду в цій частині.

Згідно ч.2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, проаналізувавши наявні у справі докази, вимоги закону, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_4, як учасник судового процесу на підставі ст. 27 ЦПК України мала всі права сторони в справі і її право на судовий захист за даною позовною вимогою не було порушено, а тому рішення суду не може бути скасовано лише з формальних підстав.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_2 про виключення майна із складу спільної сумісної власності та визнання його, таким, що не підлягає поділу суд першої інстанції підставно виходив з його недоведеності та необґрунтованості, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 20.09.2004 року згідно Договору купівлі-продажу акцій ВАТ «Газпром» ОСОБА_4 продала філіалу ТОВ КБ «Газенергопромбанк» належні їй 10 000 акцій за ціною 650 000 російських рублів (т. 1 а.с.27-28).

Зазначені кошти відповідно до умов договору були перераховані та отримані ОСОБА_4 (т.1 а.с. 29).

20.09.2004 року філіалом ТОВ КБ «Газенергопромбанк» здійснено операцію з готівковою валютою, а саме: обмінені грошові кошти в сумі 647 900 російських рублів на 22 000 доларів США (т.1 а.с.30).

20.09.2004 року ОСОБА_2 укладено з ТОВ КБ «Газенергопромбанк» договір банківського вкладу на суму 22 000 доларів США (т.1 а.с.31).

21.09.2004 року за заявою ОСОБА_2 кошти в сумі 21 800 доларів США були перераховані на його рахунок.

13.10.2004 ОСОБА_2 знято з рахунку суму коштів у розмірі 21 200 доларів США.

Звертаючись в суд з зустрічним позовом ОСОБА_2 посилався на те, що спірну квартиру придбано за кошти, які хоча і були набуті в шлюбі, але належали йому особисто внаслідок дарування грошей його матір'ю за усним договором дарування від 20.09.2004 року, а ОСОБА_3, в свою чергу, не надала доказів існування у сторін в 2004 році власних (або спільних) грошових коштів необхідних для придбання спірної квартири.

Відповідно до ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно ст. 60 Сімейного кодексу України: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, законодавством встановлено презумпцію спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

У силу ч. 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність ОСОБА_2 зустрічних вимог про виключення майна із складу спільної сумісної власності та визнання його, таким, що не підлягає поділу, оскільки ним не надано доказів щодо укладення між ним та його матір'ю договору дарування грошових коштів, передання цих коштів виключно ОСОБА_2, а не подружжю, на придбання спірної квартири.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що за законодавством Російської Федерації (ст.. 574 ЦК РФ) договір дарування грошових коштів на суму 650 000 рублів між матір'ю та ним було укладено в усній формі висновків суду не спростовують.

Частиною 5 ст. 718 ЦК України передбачено, що договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що кошти були подаровані йому на території Російської Федерації, а відповідно до ст. 574 ЦК РФ дарування, яке супроводжується передачею дарунку, може здійснюватись в усній формі.

Проте зазначені доводи є безпідставними, оскільки статтею 161 ЦК РФ передбачено обов'язковість укладення угод в простій письмовій формі між громадянами на суму, що перевищує не менш ніж в десять раз встановлений законом мінімальний розмір оплати праці. При цьому ч. 1 ст. 162 ЦК РФ встановлено, що недотримання простої письмової форми угоди позбавляє сторін права у випадку спору посилатись для підтвердження угоди та її умов на показання свідків, але не позбавляє їх права надавати інші письмові та інші докази.

З огляду на те, що доказів придбання спірної квартири за особисті кошти ОСОБА_2 (як то письмовий договір дарування) не надано, тому підстави для задоволення вимог зустрічного позову, як вірно зауважено судом першої інстанції, відсутні.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя, судом вірно враховано наступне.

Згідно ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.1,2 ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення вимог ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 31 кв.м., житловою 15 кв.м. та визнання за кожним право власності на 1/2 частину квартири, оскільки між сторонами не встановлено іншої домовленості щодо поділу спільного сумісного майна.

Суд повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 304,307,308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: