АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

25 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Музічко С.Г., Саліхова В.В.

при секретарі: Шалапуді Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Головного управління державної фіскальної служби у м.Києві

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 січня 2015 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління державної фіскальної служби у м. Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА :

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління державної фіскальної служби у м. Києві про відшкодування матеріальної і моральної шкоди.

Зазначав, що наказом Головного управління Міністерства доходів і зборів у м. Києві він 11.02.2011 року був звільнений з роботи з органів податкової міліції за власним бажанням. Бажаючи реалізувати своє право на отримання пенсії за вислугою років та одноразову грошову допомогу при звільненні, починаючи з лютого 2014 року він неодноразово особисто та через адвоката звертався до Головного управління Міністерства доходів і зборів у м. Києві з питання підготовки та подання до Пенсійного фонду відповідних документів, але таки дії не були вчинені.

Посилаючись на те,що вказана бездіяльність Головного управління Міністерства доходів і зборів у м. Києві постановою окружного адміністративного суду м. Києва від 01.06.2014 року, залишеної без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 30 .09.2014 року, визнана протиправною, просив стягнути з Головного управління державної фіскальної служби у м. Києві, як правонаступника Головного управління Міністерства доходів і зборів у м. Києві, у відшкодування матеріальної шкоди у вигляді витрат на правову допомогу 17 225 грн., а також моральну шкоду заподіяну бездіяльністю відповідача - у розмірі 25 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16.01.2015 року даний позов задоволено частково. Стягнуто з Головного управління державної фіскальної служби у м. Києві на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 10 000 грн., у задоволенні позову в інший частині відмовлено.

Не погодившись з таким рішення суду в частині задоволених позовних вимог, Головне управління державної фіскальної служби у м. Києві, діючи через свого представника Клименко І.М., подало апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в цій частині та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Апелянт посилається на необґрунтованість висновків суду в частині стягнення моральної шкоди та її розміру. Зазначає, що позивачем не надано належних доказів порушення його прав Головним управлінням державної фіскальної служби у м. Києві, що призвело до моральних або фізичних страждань, або інших негативних явищ, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагало додаткових зусиль для організації його життя. Жоден із свідків, які є близькими позивача та опитані в судовому засіданні не пояснили в чому саме полягають моральні страждання останнього.

В суді апеляційної інстанції представник Головного управління державної фіскальної служби у м. Києві, Загинайченко І.М., апеляційну скаргу підтримав з підстав наведених в ній.

Представник позивача, ОСОБА_5, просив апеляційну скаргу відхилити.

Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином про що свідчить зворотне поштове повідомлення долучене до справи. Виходячи з положень ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за його відсутності.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в цій частині колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного .

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом позивач проходив службу в органах внутрішніх справ України, з 07.02.2008 року на посаді заступника начальника ГВПМ ДПІ у Подільському районі м. Києва.

Згідно з наказом ДПА у м. Києві від 02.02.2011 року № 36-о "По особовому складу податкової міліції" підполковника податкової міліції ОСОБА_1, який перебуває в розпорядженні ДПА у м. Києві по посаді заступника начальника ГВПМ ДПІ у Подільському районі м. Києва, відсторонено від займаної посади на підставі постанови про відсторонення від посади прокуратури м. Києва від 20.01.2011 року. У той же день, 11.02.2011 року, Наказом ДПА у м. Києві №42-о підполковника податкової міліції ОСОБА_1, який був відсторонений від займаної посади звільнено з податкової міліції в запас за п. 64 пп. "ж" (за власним бажанням) по ГВПМ ДПІ у Подільському районі м. Києва.

Листом від 22.04.2014 року позивача, на його звернення від 25.03.2014 року щодо призначення пенсії, нарахування та виплату одноразової грошової допомоги у зв'язку з звільненням зі служби, повідомлено, що відповідно до наказу ДПА України від 07.02.01 р. № 43 "Про затвердження Положення про виплату грошового утримання особам начальницького складу податкової міліції за час перебування в розпорядженні ДПА України, відстороненим від виконання службових обов'язків (посади), особам, підданим арешту, та за час перебування під арештом, а також стосовно видачі грошових атестатів при звільнені та переміщенні по службі" особам начальницького складу, заарештованим слідчими та судовими органами, виплата грошового утримання припиняється від дня арешту. Недоодержане до дня арешту грошове утримання може бути виплачене лише з дозволу слідчих чи судових органів. Особам начальницького складу, які за вироком суду, що набрав чинності, визнанні винними у вчиненні злочину, грошове утримання за час перебування під арештом не виплачується незалежно від виду застосування судом покарання, у тому числі в разі вироку суду про умовне засудження.

Одночасно ОСОБА_1 було роз'яснено, що питання про призначення пенсії та виплату грошової допомоги буде вирішено після отримання відповіді на запит до Шевченківського районного суду м. Києва про рух кримінальної справи № 50-5917 за ч. 2 ст. 368 КК України, яка з обвинувальним висновком направлена до вказаного суду прокуратурою м. Києва.

ОСОБА_1 не погодився з цим й звернувся до суду з адміністративним позовом.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.06.2014 року визнано протиправною бездіяльність посадових осіб ГУ Міндоходів і зборів у м. Києві, яка виражається у неподанні до територіальних органів Пенсійного фонду України документів необхідних для оформлення, призначення та виплати пенсійного забезпечення ОСОБА_1 відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб"; зобов'язано ГУ Міндоходів і зборів у м. Києві здійснити підготовку та подання необхідних документів до територіальних органів Пенсійного фонду України з метою оформлення, призначення та виплати пенсійного забезпечення ОСОБА_1 відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб"; визнано протиправною бездіяльність посадових осіб ГУ Міндоходів і зборів у м. Києві, яка виражається у не виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби у відповідності до ст.. 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб"; зобов'язано ГУ Міндоходів і зборів у м. Києві здійснити нарахування та виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 при звільненні зі служби відповідно до ст.. 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Задовольняючи частково позовні вимоги суд виходив з того, що зазначеною бездіяльністю відповідача, яка встановлена судовим рішенням, що набрало законної сили й не потребує доведення, позивачу спричинена моральна шкода, яка має бути відшкодована позивачем у розмірі визначеному судом.

Проте погодитися із таким рішенням суду у повному обсязі не можна.

У п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у принижені честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У відповідності до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч.2).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості

В п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" судам роз'яснено, що обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діями заподіювана та вини останнього в її заподіянні Суд, зокрема, повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Статтями 10, 60 ЦПК України обов'язок доказування покладено на сторони.

Позивач обґрунтовував позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди у розмірі 25 000 гривень тим, що в результаті неправомірних дій відповідача щодо не подання документів для призначення йому пенсії, необхідно було здійснювати зусилля, направлені на відновлення порушених прав через суд, що призвело до матеріальних витрат на правову допомогу і душевних страждань.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК Україниобставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Неправомірність дії відповідача щодо неподання необхідних документів для оформлення пенсії позивачу встановлена вищевказаними судовими рішеннями,тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо порушення законних прав позивача та спричинення йому цим моральної шкоди.

Разом з тим, колегія суддів з урахуванням обставин справи, наданих суду доказів, вимог розумності та справедливості, не може повністю погодитись з висновком суду першої інстанції в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди в сумі 10 000 грн. та вважає, що з урахуванням характеру та нетривалості моральних страждань позивача достатньою компенсацією такого відшкодування є сума 3000 грн., тому рішення суду в цій частині підлягає зміні.

В решті рішення суду не оскаржувалося, а тому виходячи з положень ч.1 ст.303 ЦПК України , судом апеляційної інстанції не перевірялося.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 309, 313-314,316,317 ЦПК України , колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління державної фіскальної служби у м. Києві - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 16 січня 2015 року в частині визначення розміру моральної шкоди змінити, зменшити розмір моральної шкоди яка підлягає стягненню з Головного управління державної фіскальної служби у м. Києві на користь ОСОБА_1 з 10 000 грн. до 3 000 (Трьох тисяч ) грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий :

Судді :

Справа № 761/34313/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/ 3594 /2015

Головуючий у суді першої інстанції: Волокітіна Н.Б.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.