Справа № 629/2037/13-ц
Номер провадження 2/629/2/15
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14.12.2015 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області в складі: головуючого - судді Дегтярчук М.О, за участю секретаря судових засідань ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Лозівського міськрайонного суду Харківської області в місті Лозова Харківської області цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк « ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення та виселення, за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ПАТ КБ « ПРИВАТБАНК», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання недійсним іпотечного договору, за позовом ОСОБА_4 до ПАТ КБ « ПРИВАТБАНК», треті особи: ОСОБА_2,ОСОБА_3 про визнання недійсним іпотечного договору, за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»,третя особа: ОСОБА_3 про захист прав споживачів та визнання іпотеки припиненою, -
15.07.2013 року відповідач позивач ОСОБА_2 надала зустрічну позовну заяву до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання недійсним вказаногоіпотечного договору, посилаючись на те,що 5 травня 2006 року вона уклала шлюб з ОСОБА_4. Від даного шлюбу вони мають двох малолітніх дітей. Після укладання шлюбу її сім»я мешкала у будинку, подарованому їй відповідно до договору дарування від 2 жовтня 1997 року,який є предметом спору за даним провадженням. Коли вони з чоловіком вселились у будинок він був без зручностей, без внутрішнього оздоблення, фактично не придатний до проживання. За рахунок їхніх спільних коштів вони утримували будинок, робили у ньому капітальний ремонт, покращували його технічний стан.
15.06.2015 року відповідачпозивач- третя особа ОСОБА_2. надала зустрічну позовну заяву про захист прав споживачів та визнання іпотеки припиненою, посилаючись на те,що зважаючи на той факт,що між позичальником та банком було укладено додаткову угоду, відповідно до якої первинне зобов»язання( у гривні) було припинено належним виконанням повним погашенням кредиту,і створено нове зобо»язання( валютне),на забезпечення якого, іпокодавець згоду не давала, іпотека є припиненою. В зв»язку з чим ОСОБА_2 прохає визнати іпотеку, припиненою з моменту укладання додаткової угоди до кредитного договору,яким встановлено основне зобов»язання; в задоволенні первинних позовних вимог відмовити.
В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_9 та ОСОБА_10 уточнені позовні вимоги підтримали та прохали їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини,викладені в ній. В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», треті особи: ОСОБА_4,ОСОБА_3 про визнання недійсним іпотечного договору, уточненого позову ОСОБА_4 до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», треті особи: ОСОБА_2,ОСОБА_3 про визнання недійсним іпотечного договору,зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»,третя особа: ОСОБА_3 про захист прав споживачів та визнання іпотеки припиненою -відмовити.
Відповідач-третя особа ОСОБА_11 та її представник ОСОБА_12М.в судовому засіданні позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не визнали, та заперечували проти їх задоволення. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 та уточнений позов ОСОБА_4про визнання недійсним іпотечного договору та зустрічний позов ОСОБА_2 про захист прав споживачів та визнання іпотеки припиненою підтримують в повному обсязі та наполягають на їх задоволенні.
Відповідач- позивач- третя особа ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_12 в судовому засіданні позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не визнали, та заперечували проти їх задоволення. На задоволенні зустрічних позовних вимог та на задоволенні уточненого позову ОСОБА_4 наполягали в повному обсязі.
Позивач- третя особа ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_13 у судовому засіданні на задоволенні позову та зустрічних позовних вимогах ОСОБА_2 про визнання недійсним іпотечного договору та про захист прав споживачів та визнання іпотеки припиненою наполягали та прохали їх задовольнити в повному обсязі.
Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про часткове задоволення позову.
ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» є правонаступником прав та обов»язків ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», у зв»язку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року змінено найменування позивача з ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», про що зазначено у п.1.1 Статуту ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»(т.1 а.с.48).
Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до вимог законодавства Позивачем було направлено ОСОБА_3 письмову вимогу про виконання зобов'язання, та попереджено, що у разі невиконання або неналежно виконання боржником основного зобов»язання іпокодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним обов»язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки,з подальшим виселенням всіх мешканців житлового будинку (т.1а. с.15). Однак, вимоги Позивача не виконано.
Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України наслідком порушення Позичальником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право Кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч.1 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Частина 1 ст.38 Закону передбачає, що звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення вимог іпотекодержателя за основним зобов'язанням шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві здійснюється за рішенням суду або на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.
Відповідно до ст.7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель задовольняє свої вимоги за основним зобов'язанням у повному обсязі, що визначений на час виконання цих вимог, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Якщо інше не встановлено законом або іпотечним договором, іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування: витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки: витрат на утримання і збереження предмета іпотеки;витрат на страхування предмета іпотеки; збитків, завданих порушенням основного зобов'язання чи умов іпотечного договору.
Як роз'яснено у п.42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).
Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ№5 у п.43 своєї Постанови від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке.
Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.
Вимогами ч.3 ст.109 ЖК України передбачається, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців.
Разом з тим у ч. 1 ст. 40 цього ж Закону зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.
У частинах 2 і 3 ст. 40 цього ж Закону законодавець встановлює певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.
Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.
Судом встановлено, згідно іпотечного договору, в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, отже суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла.
Така думка також викладена в Постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.03.2015 року №6-39 цс15.
Таким чином,суд відмовляє в задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»в частині виселення відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з житлового будинку за адресою: Харківська область,м.Лозова.пров.Вишневий,4.
Що стосується початкової ціни реалізації предмета іпотеки, то представник ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в судовому засіданні пояснив,що відповідно до п.1.3.2. Іпотечного договору від 03.04.2008 року, оціночна вартість Предмету іпотеки визначена шляхом проведення оцінки Предмету іпотеки згідно із звітом про оцінку від 26.03.2008 року, складеного ПриватБанком, становить 404000,00грн. П.1.4 вищевказаного Іпотечного договору встановлено, сторони погоджуються з тим,що у випадку задоволення вимог Іпокодержателя за рахунок Предмета іпотеки у будь-якому випадку його вартість буде визначатися на підставі акту незалежної оцінки нерухомого майна або встановлюватися за домовленістю сторін.
Що стосується зустрічного позову ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», треті особи: ОСОБА_4,ОСОБА_3 про визнання недійсним іпотечного договору та аналогічного позову ОСОБА_4 до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»,треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, то суд вважає за необхідне відмовити в їх задоволенні, з наступних підстав.
Відповідно до ч.1,ч.2 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною,здійснюється відповідним органом, який зобов»язаний надати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.
Згідно ч.3 ст.3 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено,що правом власності є право особи на річ(майно),яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Частиною 1 ст.319 ЦК України визначено,що власник володіє,користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.57 СК України майно набуте дружиною до шлюбу є її особистою приватною власністю.
Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить двоповерховий житловий будинок, площею 142,1 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданим виконавчим комітетом Лозівської міської ради 17.08.2005 року та Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно(т.1 а.с.118,119).
Тому, оскільки предмет іпотеки набутий ОСОБА_2 задовго до укладання договору іпотеки, то суд приходить до висновку про те,що предмет іпотеки належить саме ОСОБА_2 на праві приватної власності. Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_7, укладений5.06.2006 року(т.1 а.с.122).
З посиланням ОСОБА_2 про те,що з моменту укладання шлюбу до моменту укладання договору іпотеки нею та її чоловіком ОСОБА_4 були проведені покращення житлових умов, у зв»язку із чим спірне майно є об»єктом спільної сумісної власності подружжя, суд не погоджується, оскільки, дана норма регулює відносини набуття права власності на новостворене майно. Предмет іпотеки не був створений з моменту укладання шлюбу, а набутий ОСОБА_2 задовго до того, а саме 02.10.1997 року на підставі договору дарування(т.1 а.с.117).
Крім того, належних письмових доказів на переобладнання житлового будинку, його перебудови ОСОБА_4 та ОСОБА_2 суду не надано, лише надано власноручно зроблений розрахунок виконаних робіт, який належним чином не оформлений(т.1 а.с. 38-40).
Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови,що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі умови,щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Жодних належних доказів щодо визнання іпотечного договору недійсним ОСОБА_2 суду не надала.
В зустрічному позові про захист прав споживачів та визнання іпотеки припиненою, ОСОБА_2 посилається на те,що між позичальником та банком було укладено додаткову угоду, відповідно до якої первинне зобов»язання(у гривні) було припинено належним виконанням - повним погашенням кредиту, і створено нове зобов»язання(валютне), на забезпечення якого, вона згоду не давала, тому іпотека є припиненою.
Однак, як було встановлено в судовому засіданні та даний факт підтверджується матеріалами справи, після укладання додаткової угоди ОСОБА_3 певний час виконувала її умови і погашала доларовий кредит у порядку і строки, встановлені Графіком. Тобто, в даному випадку ніякої мови про припинення зобов»язання належним виконанням повним погашенням кредиту, і створення нового зобов»язання(валютного) не йдеться.
Що стосується посилання третьої особи за зустрічним позовом ОСОБА_4 в своїх запереченнях на позовну заяву стосовно викупу іпотечного договору Державною іпотечною установою, та всіх пов»язаних з цим доводів, а саме: підвищення відсоткової ставки укладання додаткової угоди до іпотечного договору та визнання з цих підстав його припинення, суд вважає за необхідне зазначити, що Рішенням апеляційного суду Харківської області від 06.11.2012 року та Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 07.10.2014 року встановлено правомірність та відповідність законодавству України дії Банку. Тому, дані факти не підлягають перевірці, оскільки встановлені судовими рішеннями, які набрали чинності та ніким не скасовані (т.3 а.с.211-225).
Крім того, відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних заяв,суд звертає увагу на те, що вказані позови подані до суду із спливом позовної давності.
Відповідно до ст.. 256 ЦК України, позовна давність- це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно із ст.. 257 ЦК України,загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Так, іпотечний договір між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 був укладений 03.04.2008 року, тому про нібито порушені права ОСОБА_2 знала з моменту укладання вказаного договору, проте звернулася до суду із позовом до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання іпотечного договору недійсним лише 15.07.2013 року, тобто з явним порушенням строків позовної давності. Також, суд зауважує,що ОСОБА_4 перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 з 05.06.2006 року, тому на момент укладання іпотечного договору він був обізнаний про наявність взаємовідносин між його дружиною та банком, про що свідчать обставини викладені як в позовній заяві за його позовом так і в уточненій позовній заяві.Отже, строк позовної давності сплинув 04.04.2011 року.
Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 30, 60, 88, 213-215 ЦПК України, ст.ст. 526, 527, 530,ч.2 ст.1054,ч.2 ст.1050 ЦК України, ст..109 ЖК України, Законом України «Про іпотеку» суд, -
Уточнені позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційни банк« ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення та виселення - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1,яка мешкає за адресою: Харківська область, м.Лозова, пров. Вишневий, буд.4 та ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_2,ідентифікаційний номер НОМЕР_2, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк « ПРИВАТБАНК» судовий збір сплачений при зверненні до суду з позовною заявою в сумі по 1835,20 гривень з кожного.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ПАТ КБ « ПРИВАТБАНК», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання недійсним іпотечного договору відмовити.
В задоволені позовної заяви ОСОБА_4 до ПАТ КБ « ПРИВАТБАНК», треті особи: ОСОБА_2,ОСОБА_3 про визнання недійсним іпотечного договору відмовити.
В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»,третя особа: ОСОБА_3 про захист прав споживачів та визнання іпотеки припиненою відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Лозівський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: М.О.Дегтярчук