Справа № 404/8288/15-ц
Номер провадження 2/404/4461/15
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2015 року м. Кіровоград

Суддя Кіровського районного суду м. Кіровограда Галаган О.В., розглянувши матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та відділення № 48 АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом, відповідно до якого просив:

- стягнути з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та відділення № 48 АТ «Банк «Фінанси та Кредит» на його користь суму в розмірі 9490 грн.

Розглянувши надані матеріали, суддя вважає за необхідне відмовити у прийнятті позовної заяви та повернути її позивачу з наступних підстав.

Згідно Анкети-Заяви № 001-О/004242 від 30.12.2014 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відкрито поточний рахунок ОСОБА_1 в гривнях за тарифом по випуску та обслуговуванню пенсійних платіжних карток.

Після укладення договору між банком та позичальником виникли зобов'язальні відносини, які регулюються нормами зобов'язального права та положеннями укладених договорів банківського вкладу.

Посилання позивача у позовній заяві на те, що правовідносини між сторонами виникли на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними. Дані правовідносини, які випливають з депозитного договору, не є предметом регулювання Закону України «Про захист прав споживачів», а врегульовані § 3 «Банківський вклад» глави 71 Цивільного кодексу України та Законом України «Про банки та банківську діяльність».

Зокрема ст. 1058 ЦК України визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї на умовах та в порядку, встановлених договором.

Тобто, банківський вклад не є ані роботою (діяльністю виконавця, результатом якої є виготовлення товару або зміна його властивостей за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб), ані продажем товару (продукції) у сенсі положень, визначених Законом України «Про захист прав споживачів».

Банк при позичанні коштів у вкладника, для їх розміщення у якості банківського вкладу, не отримує жодної винагороди за користування такими коштами, а навпаки, сплачує проценти (дохід вкладника) за період їх використання. Кошти вкладу(депозиту) аж ніяк не можуть розглядатися як «вартість робіт (послуг)» та/або «загальна вартість замовлення», а договір про банківський вклад (депозит) не містить понять «вартість робіт (послуг)» та/або «загальна вартість замовлення» у сенсі положень ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відтак, виходячи із змісту позовної заяви вбачається, що спір між сторонами виник саме на підставі договірних відносин, які регулюються Цивільним кодексом України, а не Законом України «Про захист прав споживачів».

Частина 5 ст. 110 ЦПК України містить норму, яка визначає підсудність позовів про захист прав споживачів, надаючи позивачеві право звернутися в суд або за загальним правилом підсудності, або за місцем проживання споживача, або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору. В даній нормі маються на увазі позови про спори, що виникають з правовідносин, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів».

Як вбачається з преамбули Закону України «Про захист прав споживачів», даний закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно з п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Таким чином, зважаючи на викладене, даний позов не пов'язаний із відносинами щодо захисту прав споживачів, а тому встановлена ч. 5 ст. 110 ЦПК України альтернативна підсудність на дані правовідносини не поширюється.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЦПК України, позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням.

Згідно копії Анкети-Заяви № 001-О/004242 від 30.12.2014 року відповідач - відділення № 48 АТ «Банк «Фінанси та Кредит» зареєстрований за адресою: 25000, м. Кіровоград, вул. Шевченка, 52/31 та відповідно до позовної заяви відповідач - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» знаходиться за адресою: 04050, м. Київ, вул. Артема, 60, що за територіальністю не відноситься до компетенції Кіровського районного суду м. Кіровограда.

Таким чином, справа не підсудна Кіровському районному суду м. Кіровограда.

Відповідно до ст.115 ЦПК України, якщо суддя, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, встановить, що справа не підсудна цьому суду, заява повертається позивачеві для подання до належного суду.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 121 ЦПК України заява повертається позивачу, якщо справа не підсудна суду, до якого вона була подана.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 109, 115, 121, 210 ЦПК України, суддя, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та відділення № 48 АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення коштів - повернути позивачеві для подальшого подання до належного суду.

Роз'яснити позивачу, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається до апеляційного суду Кіровоградської області протягом пяти днів з дня її проголошення через Кіровський районний суд м. Кіровограда. У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Кіровського

районного суду

м.Кіровограда О. В. Галаган