Справа № 715/1745/15-ц
Провадження № 2/715/659/15
I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 серпня 2015 року Глибоцький районний Чернівецької області
у складі головуючого судді Маковійчук Ю.В.
при секретарі Затолошної Р.В.
розглянувши у відкритому попередньому судовому засіданні в залі суду смт. Глибока цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи свої вимог тим, що 07 серпня 2013 року між ними було укладено нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала у ОСОБА_1 суму коштів у розмірі 93 518,10 гривень, що на день укладення договору еквівалентно 11 700 доларів США, які зобов'язувалась повернути до 07 серпня 2014 року. Вказує на те, що у визначений термін ОСОБА_2 борг еквівалентний 11 700 доларів США не повернула, тому просив позов задовольнити та стягнути із відповідачки на його користь суму боргу 258 570 грн., три відсотки річних за користування коштами в сумі 7 948,37 грн. та інфляційні втрати в сумі 147 014,79 грн.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, однак від представника позивача до суду надійшла заява в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та проти заочного рішення не заперечував.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, причину неявки в судове засідання не повідомила і не просила суд відкласти розгляд справи, а тому суд вважає, що справу можна розглянути в її відсутність.
За таких обставин, за згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, ? незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Судом встановлено, що 07 серпня 2013 року між сторонами був укладений нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до якого відповідач ОСОБА_2 отримала від позивача суму коштів у розмірі 93 518.10 гривень, що на день укладення договору було еквівалентно 11 700 доларів США.
Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.
За змістом ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в iноземнiй валюті при здiйсненнi розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Відповідно до п. 1 договору позики грошових коштів між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 07 серпня 2013 року позичальник позичив у позикодавця строком до 07 серпня 2014 року 93 518,10 грн., що відповідає сумі 11 700 доларів США на день підписання даного договору.
Отже, зі змісту договору вбачається визнання сторонами обставин одержання позичальником грошових коштів, обумовлених в п.1 цього договору в сумі 93 518,10 грн., а не 11 700 доларів США.
У даному разі визначення еквівалента суми позики до іноземної валюти на час укладення договору не має правового значення.
Верховний Суд України в постанові№6-63цс13 від 18 вересня 2013 року зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Згідно із п. 4 договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошових коштів від 07 серпня 2013 року встановлено обов'язок позичальника повернути позичену грошових коштів у тій самій сумі, що були передані йому.
На підставі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
З матеріалів справи вбачається, що зміни до договору не вносилися.
Враховуючи вищенаведене, а також умови договору, суд приходить до висновку, що ним не передбачено виконання зобов'язання у грошовому еквіваленті 11 700 доларів США, а відтак, підстав для покладення на відповідача ОСОБА_2 обов'язку повернути позику у гривнях за офiцiйним курсом 11 7000 доларів США на день платежу чи на день винесення рішення немає.
Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, розірвання договору, відшкодування збитків, сплата неустойки.
Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.
Пунктом 7 договору позики передбачено, що у випадку несвоєчасного повернення позичальником позикодавцю суми позика, він зобов'язаний сплатити суму відповідно до ст. 625 ЦПК України, тобто несплачену у строк суму основного боргу та три проценти річних від простроченої суми.
На підставі ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у абз.1 п.18 постанови №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» за змістом ст.552, ч.2 ст.625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Виходячи із того, що із відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу в розмірі 93 518,10 грн., а не 258 570, грн.., як просив позивач, суд приходить до висновку, що із відповідача слід стягнути і іншу суму трьох процентів річних та інфляційних. За основу суд бере період прострочення, який вказав позивач у своєму позові з 08 серпня 2014 року по 16 липня 2015 року.
Виходячи із того, що згідно офіційних даних, кінцевий індекс інфляції з серпня 2014 року по липень 2015 року становить 155,288%, а тому інфляційні втрати у зв'язку із неповерненням позики становлять 51 704,56 грн. (93 518,10 * 155,288% - 93 518,10).
Також підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 три проценти річних від простроченої суми 93 518,10 грн. за період з 08 серпня 2014 року по 16 серпня 2015 року в сумі 2 636,44 грн. (93 518,10 грн. х 3 х 343 днів : 365 : 100).
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що із відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу - 93 518,10 грн., інфляційні - 51 704,56 грн. та три проценти річних від простроченої суми - 2 636,44 грн., всього 147 859, 10 грн.
У відповідності до вимог ст. ст. 79, 88 ЦПК України суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути документально підтверджені витрати по оплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 1 478,59 грн.
На підставі ст. ст. 526, 599, 610, 611, 625, 1046, 1049 ЦК України, ст.ст. 84, 88 ЦПК України, суд керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 208-218 ЦПК України,
Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає по АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики в сумі 147 859 (сто сорок сім тисяч вісімсот п'ятдесят дев'ять) гривень 10 копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачену ним суму судового збору в розмірі 1 478 (тисячу чотириста сімдесят вісім) гривень 59 копійок.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Чернівецької області через Глибоцький районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: