Справа № 489/6814/15-ц
Номер провадження 2/489/3231/15
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

21 грудня 2015 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Недавній А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі-позивач) до ОСОБА_2, що діє в своїх інтересах та інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 (далі-відповідач) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

встановив

В жовтні 2015 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона є власником квартири. У квартирі також зареєстровані відповідачі, але ніколи в ній не проживали.

Посилаючись на викладене, позивач просила суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позивач та її представник в судовому засідання свої вимоги підтримали, просили позов задовольнити, проти заочного розгляду не заперечували.

Відповідач в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду невідомо.

Ухвалою суду вирішено проводити заочний розгляд справи.

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

Відповідно до Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 10.09.2007 ОСОБА_1 належить квартира №35 за адресою: вул. Новозаводська, 6 в м. Миколаєві.

Згідно з рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14.12.2007 за ОСОБА_2 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 23.09.2015 рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14.12.2007 скасовано. В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності відмовлено.

У зазначеній квартирі зареєстровані відповідачі, які згідно акту про не проживання від 29.09.2015, підписаного ОСОБА_4, ОСОБА_5 не проживали ніколи у вказаній квартирі.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 також вказала на те, що відповідач з дитиною ніколи не проживали в зазначеній квартирі.

Позивач у своїй позовній заяві хибно посилається на ст. 72 Житлового кодексу України щодо визнання відповідача з дитиною такими, що втратили право користування жилим приміщенням з підстав їх відсутності понад встановлені строки. Оскільки згідно з ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом, а з матеріалів справи вбачається, що відповідач зареєстрований в спірній квартирі з 05.06.2015. (згідно з Довідкою №2285 від 09.07.2015). Тому в даному випадку спірні правовідносини не регулюються вище зазначеними нормами.

Необхідно враховувати, що вирішення питання про визнання втратившим право на користування жилим приміщенням можливе лише у відношенні тієї особи, яка вже набула права користування конкретним житловим приміщенням, вселилась в нього в установленому порядку у якості члена сім'ї наймача, члена ЖБК або члена сім'ї власника квартири чи будинку, однак певний час без поважних на то причин в ньому не мешкає, тобто не використовує житло за цільовим призначенням - для проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї.

Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або вимогою про вчинення певних дій для запобіганню такому порушенню.

Отже, право власності є абсолютним правом, яке включає володіння, користування, розпорядження. Необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, з правовідносинами, які виникають між власником житла та членами сім'ї власника житла. У першому випадку власник житла має право на підставі ст. 391 ЦК України вимагати від колишнього власника усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, зняття останнього з реєстрації. При цьому втрата права користування жилим приміщенням є наслідком припинення права власності на жиле приміщення у колишнього власника житла.

За таких обставин, оскільки судом встановлено, що відповідач та її дитина, зареєструвалися в спірній квартирі на підставі рішення суду, яке згодом було скасовано, то відповідач втратила право власності на спірну квартиру і це має наслідком втрати нею і права користування цією квартирою, бо право користування є однією з правомочностей, що входять до поняття права власності.

Дослідивши докази долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України суд

вирішив

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, що діє в своїх інтересах та інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, 14.07.1971 р. н. такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2.

Визнати ОСОБА_3, 2003 р. н. таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене відповідачем шляхом подачі апеляційної скарги апеляційному суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути оскаржено позивачем до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя В. В. Кокорєв