У х в а л а

іменем україни

23 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Наумчука М.І.,

суддів: Кузнєцова В.О., Мостової Г.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та виселення без надання іншого жилого приміщення, за касаційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3 на заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 20 листопада 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 9 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним позовом. Зазначала про те, що відповідно до свідоцтв про право на спадщину за заповітом після смерті батька та матері вона є власником 6/9 частин будинку АДРЕСА_1. У вказаній частині будинку проживає її брат ОСОБА_2 із своєю родиною, який чинить їй перешкоди у користуванні, не впускає до будинку, внаслідок чого його частина перебуває в непридатному для проживання стані. Інші 3/9 частин вказаного будинку відокремлені і перебувають у власності третіх осіб. Посилаючись на вказані обставини, просила зобов'язати відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не чинити їй перешкоди у користуванні житловим будинком із надвірними спорудами та земельною ділянкою по АДРЕСА_1, а також виселити їх із нього без надання іншого жилого приміщення.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 20 листопада 2014 року позов задоволено. Зобов'язано ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні житловим будинком, надвірними спорудами, земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1. Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 із будинку по АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 9 липня 2015 року заочне рішення суду першої інстанції змінено в частині обґрунтування підстав для задоволення позову. В іншій частині заочне рішення суду першої інстанції залишено без змін.

ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3 звернулися до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційними скаргами, в яких просять судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для свого власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ст. 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Судами встановлено, що батьки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були співвласниками будинку АДРЕСА_1 у розмірі 4/9 частин та 2/9 частин будинку відповідно. Інші 3/9 частини вказаного будинку відокремлені і перебувають у власності третіх осіб.

Після смерті батьків ОСОБА_1 успадкувала належні їм частини нерухомого майна за заповітом, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину від 17 серпня 2001 року та 31 жовтня 2008 року.

Задовольняючи позов ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_2 із членами своєї сім'ї - ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3 чинять перешкоди у користуванні та руйнують належний позивачу на праві приватної власності житловий будинок, а також своєю протиправною поведінкою роблять неможливим спільне проживання в ньому.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд змінив правові підстави відмови в позові, зазначивши, що після зміни власника житлового будинку відповідачі, як члени сім'ї попереднього власника будинку, повинні отримати дозвіл у нового власника на право користування ним. Оскільки позивач не надавала згоди відповідачам на користування спірним будинком, останні членами її сім'ї, як власника, не були, то вони підлягають виселенню з нього без надання іншого житла.

Такі висновки апеляційного суду відповідають положенням матеріального і процесуального закону, а також встановленим обставинам справи.

Як встановлено апеляційним судом, відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 були членами сім'ї батьків ОСОБА_2, які померли. У матеріалах справи відсутні докази про те, що після спадкування належних батькам частин будинку ОСОБА_1, відповідачі були членами її сім'ї як нового власника будинку.

За таких обставин, у зв'язку із зміною власника будинку, право відповідачів на проживання в ньому, як членів сім'ї попереднього власника, припинилось.

Матеріали справи не містять доказів про те, що між сторонами була домовленість про проживання відповідачів у будинку після переходу права власності на нього до позивача і що остання давала на це згоду.

Як убачається із позовної заяви, саме на ці обставини, крім ст. 116 ЖК Української РСР, ОСОБА_1 посилалась в обґрунтування вимог.

Виходячи із того, що право відповідачів на проживання у будинку було похідним від права власності батьків ОСОБА_2, членами сім'ї яких вони були, недоведеність належності їх до членів сім'ї нового власника, яким є позивач, і досягнення між сторонами згоди на користування відповідачами будинком, апеляційний суд правильно відмовив у позові із наведених в ухваленому ним рішенні підстав.

Посилання в касаційних скаргах на те, що апеляційний суд на свій розсуд змінив підстави позову, спростовуються змістом позовної заяви та наведеними в них на обґрунтування вимог обставинами, зокрема, про порушення відповідачами її прав, як власника, чинення перешкод у користуванні будинком, самоуправне користування ним.

Саме із цими обставинами, які є підставою позову, апеляційний суд пов'язував його задоволення.

Враховуючи наведене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відхилення касаційних скарг і залишення рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 9 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.І. Наумчук
Судді:В.О. Кузнєцов Г.І. Мостова