Справа № 450/917/15 Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А.
Провадження № 22-ц/783/6977/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и л а:

23 квітня 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з даним позовом, в якому просить визнати свого сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право на проживання та користування житловим будинком № 60, що на вулиці Котляревського в селі Зимна Вода Пустомитівського району Львівської області. Позов обґрунтовує тим, що з 1996 року являється власником житлового будинку № 60, що на вулиці Котляревського в селі Зимна Вода Пустомитівського району Львівської області, в якому значиться також зареєстрований відповідач, який за даною адресою не проживає, не приймає участі та не несе витрат по утриманню будинку, його особистих речей в будинку немає, він відсутній без поважних причин за місцем реєстрації понад рік часу, тому просить визнати його таким, що втратив право на проживання та користування належним йому житловим будинком.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на житло - відмовлено.

Рішення районного суду оскаржив позивач ОСОБА_2, вважає його таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що з часу ухвалення Пустомитівським районним судом Львівської області рішення про зобовязання його ОСОБА_2 усунути перешкоди сину ОСОБА_3 у користуванні спірним будинком та вселення останнього, він не зявлявся навіть на подвірї біля будинку, чим підтвердив факт небажання проживати у ньому, оплачувати за нього комунальні платежі та підтримувати його у належному стані, а тому втратив право на проживання та користування будинком. Просить скасувати оскаржуване рішення та задовольнити його позов.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача апелянта ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Згідно норм ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічні положення містяться і у ч. 1 ст. 405 ЦК України.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік.

Враховуючи положення ст. 405 ЦК України та роз'яснення п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначені вище обставини, якими відповідач обґрунтовує поважність свого не проживання у спірному будинку мають бути належним чином перевірені та оцінені судом, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що його батько позивач по справі вже двічі звертався в суд з аналогічними позовами, однак судами встановлено протилежне і 2013 року відмовлено йому в таких. Предметом перевірки уже були акти, на які, як на підставу позову, посилається позивач, та які складалися виключно з його слів. Крім того він ОСОБА_3 також звертався в суд з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні цим спірним житлом, і його позов в грудні 2013 року було задоволено. В спірному будинку він проживає та має в ньому особисті речі одяг, взуття, холодильник тощо (а.с. 49-51).

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно довідки з місця проживання, свідоцтва про право на спадщину за законом, копії Витягу про державну реєстрацію прав від 15.10.2011 pоку, ОСОБА_2 являється власником житлового будинку по вул. Котляревського, 60 у с. Зимна Вода Пустомитівського району Львівської області, в якому зареєстровані власник - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та його син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто позивач та відповідач (а.с. 5, 6, 7).

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

13.02.2013 року Пустомитівський районний суд Львівської області, розглянувши цивільну справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право на проживання та користування жилим приміщенням жилим будинком № 60 по вул. Котляревського в с. Зимна Вода, та зняття з реєстрації, - відмовив ОСОБА_2 у задоволенні його позовних вимог. Зокрема, як слідує з рішення суду, ОСОБА_2 стверджував, що ОСОБА_3 не проживає в будинку по вул. Котляревського, 60, з травня 2012 року по лютий 2013 року - день ухвалення рішення у справі, проте факти не підтвердились в суді. Рішення суду набрало законної сили (а.с. 46, 47).

Аналогічний позов було розглянуто Пустомитівським районним судом Львівської області 18 грудня 2013 року та відмовлено ОСОБА_2 в його задоволенні, рішення суду по якому Апеляційним судом Львівської області 20 березня 2014 року залишено без змін (а.с. 42, 43-45).

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Тому районний суд не прийняв до уваги акти перевірки особи по місцю проживання, надані позивачем за 10.05.2012 року, 14.06.2012 року, 09.07.2012 року, 01.10.2012 року, оскільки дані докази та факти зясовувались при розгляді згаданої цивільної справи, і суд надав їм оцінку.

Суд першої інстанції критично оцінив представлені позивачем акти перевірки особи по місцю проживання за 16.12.2013 року, 18.06.2014 року, 18.12.2014 року, в яких зазначено, що зі слів позивача його син ОСОБА_3 у будинку по вул. Котляревського, 60 у с. Зимна Вода Пустомитівського району Львівської області, не проживає протягом двох - трьох років, оскільки такі складені зі слів позивача, зацікавленої особи у результаті розгляду справи, сусіди відмовилися підписати акти, тобто не засвідчити даний факт, а тому суд визнав дані акти неналежним доказом.

Також районний суд взяв до уваги те, що 09.12.2013 року Пустомитівський районний суд, розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням та вселення, задовольнив позов та зобовязав ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_3 перешкоди у користуванні будинком № 60 по вул. Котляревського у с. Зимна Вода, а також вселив його в даний будинок. Дані обставини позивач не заперечує та посилається на них у своїй позовній заяві (а.с. 2-4).

Доводи позивача на підтвердження непроживання ОСОБА_2 у спірному будинку, оскільки останній не звертався із заявами до виконавчої служби з приводу примусового виконання рішення суду від 09.12.2013 року про усунення перешкод та вселення, суд першої інстанції визнав безпідставними, так як судом встановлено та не заперечується самим позивачем, що після ухвалення судового рішення від 09.12.2013 року він не чинив відповідачу перешкоди у користуванні будинком, тобто добровільно виконав його.

Інших доказів на підтвердження доводів позовної заяви ОСОБА_2 не надав.

Доводи сторони відповідача про періодичне проживання відповідачем ОСОБА_3 у будинку під № 60 на вул. Котляревського в с. Зимна Вода, Пустомитівського району Львівської області та наявність у цьому будинку його особистих речей, позивачем не спростовано.

Відповідно до ст. ст. 1, 10, 60 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, доказування не може грунтуватись на припущеннях.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не представлено належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а відповідачем обґрунтовано спростовані твердження позивача, тому правильно визнав позовні вимоги безпідставними та відмовив у їх задоволенні.

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду, оскільки суд вірно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на основі повно зясованих обставин, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Надані позивачем комісійні акти перевірки Зимноводівської сільської ради вказують лише на те, що зі слів господаря будинку ОСОБА_2 відповідач не проживає у спірному будинку, але підстав його відсутності не визначають. Свідки сусіди відмовились підписувати ці акти. Звернення ОСОБА_3, який з дня свого народження проживає та зареєстрований (прописаний) в будинку № 60 по вул. Котляревського у с. Зимна Вода Пустомитівського району Львівської області,у 2013 році до суду з позовними вимогами про усунення йому перешкод в користуванні спірним будинком та вселення, свідчить про те, що відповідач не втратив інтересу до нього, намагається усунути перешкоди у користуванні ним.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, були належним чином досліджені судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою.

Інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення, тому підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

ОСОБА_5