22-ц/775/921/2015(м)
Головуючий у 1-й інстанції Кузнецов Д.В.
Суддя-доповідач Сорока Г.П. Категорія 19
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

25 серпня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого судді - Сорока Г.П.,

суддів - Биліни Т.І., Баркової Л.Л.,

при секретарі - Брежнєві Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом Комунального комерційного підприємства «Маріупольтепломережа» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 липня 2015 року,-

В С Т А Н О В И Л А :

20 травня 2015 року позивач - Комунальне комерційне підприємство «Маріупольтепломережа» (далі за текстом КПП «Маріупольтепломережа») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та просив стягнути з відповідачки заборгованість за користування тепловою енергією у сумі 7026,87грн., 3% річних у розмірі 1557,94грн., інфляційні витрати в сумі 5632,26грн. та судовий збір у розмірі 243,60грн.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідачка зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 та за цією адресою їй надаються послуги з гарячого водопостачання і опалення вказаної житлової площі 42,33кв.м. Однак, відповідачка не в повному обсязі здійснює оплату за надані послуги, внаслідок чого за період з жовтня 2005 року по 01 травня 2015 року утворилась заборгованість у сумі 7026,87 грн. Також зазначав, що раніше за заявою підприємства судом був виданий судовий наказ №2н-2066/11 від 14.11.2011 року, який за заявою відповідачки був скасований ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 02.02.2015 року.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 липня 2015 року позов ККП «Маріупольтепломережа» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ККП «Маріупольтепломережа» заборгованість за користування тепловою енергією в розмірі 2 862,97грн., 3% річних в розмірі 370,25грн., інфляційні втрати в розмірі 598,57грн. та судовий збір в сумі 243,60грн.

Не погодившись з рішенням суду в частині задоволення позову, відповідачка в апеляційній скарзі просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, заяву про відкладення розгляду справи не подав, про час та місце судового засідання повідомлявся рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Виходячи з положень ст.305 ЦПК України, з урахуванням думки відповідачки колегія суддів дійшла до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представника позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачки ОСОБА_2, яка доводи апеляційної скарги підтримала, просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

У відповідності зі ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо не оскаржуваної частини рішення ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення.

Як вбачається зі справи, відповідачка оскаржує рішення суду в частині задоволення позову та стягнення з неї на користь позивача заборгованості з теплопостачання і судового збору. В частині відмови в задоволенні позову відповідачка рішення суду не оскаржує. Позивач з рішенням суду погодився та апеляційну скаргу не подав. Тому, відповідно до вимог ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє рішення суду першої інстанції в межах апеляційного оскарження в частині задоволення позову, а в частині відмови у задоволенні позову рішення суду не перевіряє із-за відсутності апеляційного оскарження.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що відповідачка мешкає та зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 та споживачем послуг з теплопостачання, які надає ККП «Маріупольтепломережа».

14.11.2011 року Іллічівським районним судом м. Маріуполя Донецької області було винесено судовий наказ, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ККП «Маріупольтепломережа» заборгованість за користування тепловою енергією у сумі 5 177,48грн., 3% річних та інфляційні втрати в сумі 1 068,09грн., а всього 6 245,57грн., а також судові витрати.

Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02.02.2015 року судовий наказ від 14.11.2011 року за заявою ОСОБА_2 був скасований.

Відповідно до розрахунків позивача, роздруківки особового рахунку сукупна заборгованість відповідача із спожитої теплової енергії за період з жовтня 2005 року по 01 травня 2015 року складає загальну суму 7 026,87грн.

Задовольняючи частково позов та стягуючи з відповідачки на користь позивача заборгованість за користування тепловою енергією в сумі 2862,97грн., 3% річних в сумі 370,25грн. та інфляційні втрати у розмірі 598,57грн., суд першої інстанції виходив з того, що така заборгованість у відповідачки утворилась в межах строку позовної давності за період з листопада 2008 року по листопад 2011 року, враховуючи те, що у зв'язку із зверненням позивача до суду із заявою про видачу судового наказу від 14.11.2011 року, який був скасований ухвалою суду від 02.02.2015 року, строк позовної давності про стягнення заборгованості за цей період був перерваний і перебіг строку позовної давності почався після скасування судового наказу. В задоволені вимог про стягнення з відповідачки заборгованості за теплову енергію за період з жовтня 2005 року по листопад 2011 року та за період з листопада 2011 року по травень 2012 року суд відмовив у зв'язку з пропуском строку позовної давності, а за період з травня 2012 року по травень 2015 року в позові відмовлено із-за недоведеності наявності у відповідачки заборгованості за цей період.

В частині відмови в задоволенні позову рішення не оскаржується, тому, переглядаючи справу відповідно до ст.303 ЦПК України в межах апеляційного оскарження, колегія суддів в цій частині не може наводити правові висновки щодо обґрунтованості рішення суду в цій частині.

З висновками суду щодо стягнення заборгованості за користування тепловою енергією у розмірі 2862,97грн., що утворилась за період з листопада 2008 року по листопад 2011 року, а також суми 3% річних та інфляційних втрат на підставі ст.625 ЦК України на цю заборгованість колегія суддів не може не погодитись, оскільки вони відповідають обставинам справи та вимогам матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно, всебічно та об'єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини і вірно у відповідності з вимогами матеріального права дійшов до висновку про часткове задоволення позову. При цьому порушень норм процесуального права не допустив.

Згідно ч.2 ст.509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно вимог ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Статтями 20,21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов'язком споживача - є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов'язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством і умовами договору.

Згідно п.п.18,20,21,30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21.07.2005 року (з наступними змінами), споживач зобов'язаний проводити оплату послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води згідно установлених тарифів споживання до 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на наведене, виходячи з того, що ОСОБА_2 є власником квартири, зареєстрована та проживає в ній, користується послугами ККП «Маріупольтепломережа» з теплопостачання, однак оплату за спожиту теплову енергію своєчасно та в повному обсязі не проводила, у зв'язку з чим за період з листопада 2008 року по листопад 2011 року у неї утворилась заборгованість в розмірі 2862,97грн., яка у добровільному порядку не погашена, суд першої інстанції вірно дійшов до висновку, що відповідачка зобов'язана погасити цю заборгованість та у відповідності з положеннями ст.625 ЦК України повинна сплатити суму 3% річних та інфляційних втрат за порушення строку виконання грошових зобов'язань, оскільки зобов'язання по оплаті цих послуг на відповідачку покладено законом.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неправильно вирахував суму заборгованості, бо залишив поза увагою те, що за судовим наказом з її заробітної плати стягувались кошти на погашення заборгованості у період з листопада 2014 року по січень 2015 року, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суд ці обставини перевіряв та врахував сплачену на виконання судового наказу суму заборгованості при розрахунку заборгованості, яка підлягає стягненню, що вбачається зі змісту мотивувальної частини рішення. Правильність розрахованої судом суми заборгованості з теплопостачання за період з листопада 2008 року по листопад 2011 року, яка підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача, підтверджується наданими відповідачкою квитанціями про оплату послуг з теплопостачання, довідкою бухгалтерії з місця роботи відповідачки про стягнуті з її заробітної плати суми заборгованості за судовим наказом від 14.11.2011 року, а також наданою позивачем роздруківкою з особового рахунку відповідачки щодо нарахованих і сплачених сум за теплову енергію (а.с.7-12,23-47,49-54,65).

Посилання відповідачки в апеляційній скарзі на те, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за період з листопада 2008 року по листопад 2011 року, колегія суддів також вважає безпідставними.

Так, згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки.

Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Верховним Судом України у справі № 6-116цс13 було надано правовий висновок, за яким було зазначено, що відповідно ст. 261 ЦК початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору про погашення боргу щомісячними платежами починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Згідно ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, наведеної в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності.

Як вбачається зі справи, позивач у листопаді 2011 року звертався до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості з теплопостачання за період з жовтня 2005 року по листопада 2011 року у розмірі 5177,48грн., суми 3% річних та інфляційних втрат у розмірі 1068,09грн., а всього 6245,57грн. За даною заявою Іллічівським районним судом м.Маріуполя був виданий судовий наказ від 14.11.2011 року №2-н-2066/11 про стягнення з відповідачка зазначеної суми заборгованості, який був скасований ухвалою цього ж суду від 02.02.2015 року (а.с.6,61-62). Судовий наказ в повному обсязі не був виконаний, стягнення із заробітної плати проведені на суму 1196,66грн., непогашена заборгованість залишилась на суму 3980,82грн., що підтверджується довідкою ПАТ «ММК імені Ілліча» (а.с.65).

Таким чином, внаслідок звернення КПП «Маріупольтепломережа» до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідачки заборгованості за послуги з теплопостачання встановлений законом трирічний строк позовної давності щодо вимог за період з листопада 2008 року по листопад 2011 року перервався. Повторно право на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості з теплопостачання за цей період у позивача виникло після скасування судового наказу, тобто з 03.02.2015 року, тобто, з цього часу перебіг строку позовної давності розпочався заново. З позовом до суду ККП «Маріупольтепломережа» звернувся 20.05.2015 року в межах встановленого законом трирічного строку позовної давності.

Посилання відповідачки на те, що перебіг строку позовної давності заново розпочався за перебігом встановленого Законом України «Про виконавче провадження» річного строку пред'явлення судового наказу до виконання, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки вони не грунтуються на вимогах ст.ст.260,261,264 ЦК України щодо обчислення строку позовної давності, початку перебігу цього строку та його переривання.

Посилання відповідачки на те, що вона не отримувала послуги з теплопостачання у зв'язку з неналежним станом сантехнічного обладнання в квартирі, є також безпідставними, оскільки жодного доказу на підтвердження цих доводів відповідачка не надала ні в суді першої інстанції, ні апеляційному суду.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла до висновку, що суд першої інстанції вірно у відповідності з обставинами справи та вимогами закону стягнув з відповідачки на користь позивача заборгованість за користування тепловою енергією в сумі 2862,97грн. а також суму 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов'язання щодо оплати заборгованості.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно стягнув з відповідачки на користь позивача витрати по оплаті судового збору, оскільки відповідачка є інвалідом другої групи, що підтверджується копією пенсійного посвідчення та довідкою МСЕК (а.с.59,80-81), а тому на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняється. У зв'язку з цим відповідно до положень ст.88 ЦПК України з неї не можуть бути стягнуті на користь позивача, понесені ним витрати по оплаті судового збору при подачі позову до суду.

З огляду на наведене, відповідно до вимог ст.309 ЦПК України рішення суду в частині стягнення з відповідачки на користь позивача судового збору у розмірі 243,60грн. підлягає скасуванню, оскільки в цій частині рішення суду не відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

В решті частини рішення суду підлягає залишенню без зміни.

Тому апеляційна скарга відповідачки підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.307,308,309,313,314 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 липня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь Комунального комерційного підприємства «Маріупольтепломережа» судового збору в сумі 243 гривень 60 копійок скасувати.

Врешті частини рішення суду залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий : Сорока Г.П.

Судді : Биліна Т.І.

Баркова Л.Л.