Справа № 303/1457/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

08 липня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Ігнатюка Б.Ю. і Панька В.Ф.,

при секретарі: Дашковська С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 12 травня 2015 р. за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (надалі - Банк) у березні 2015 р.

Просив визнати недійсним укладений із Банком кредитний договір № 135/19/05-Р від 13.04.2005 р.

На обґрунтування зазначав, що Банком не проведено переддоговірної роботи, передбаченої ч.2 ст.11 закону «Про захист прав споживачів», не повідомлено, що всі валютні ризики несе позичальник, усупереч п.2 абзаців 3 і 4 ст. 11 указаного Закону не включено до кредитного договору істотну умову - детальний розпис загальної вартості кредиту для позичальника, порядок зміни та припинення договору, в порушення положень ст. 638 ЦК України сторони не досягли згоди щодо всіх істотних умов оскаржуваного договору, через що такий вважається неукладеним. Тобто, кредитний договір порушує його права як споживача та вчинений із використанням нечесної підприємницької діяльності.

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 12.05.15 р. у позові відмовлено (а.с.33-35).

Апелянт просить скасувати це рішення та ухвалити нове про задоволення позову. Доводить про неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції виходив із безпідставності позову, оскільки укладений між сторонами договір відповідає вимогам законодавства та вільному волевиявленню сторін, позивачем не надано доказів недійсності цього договору.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення - залишенню без змін, із таких мотивів.

Згідно з положеннями ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента й визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Так, відповідно до правил ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Установлено, що 13.04.05 р. між Банком і ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, згідно з яким останній отримав кредит у сумі 16000 доларів США для споживчих потреб терміном по 13.04.12 р. із відсотковою ставкою 14% річних.

Позичальник, підписавши кредитний договір, повністю погодився із його умовами та зобов'язався здійснювати повернення кредиту і сплачувати відповідні проценти (а.с.8-13).

За приписами ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_2 посилався на ст.ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», які визначають права споживача в разі придбання ним продукції у кредит, передбачають право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, визначають підстави недійсності умов договорів, що обмежують права споживача та які забороняють нечесну підприємницьку практику.

Разом з тим, в Законі України «Про захист прав споживачів» у редакції від 05 грудня 2003 року, чинній на момент укладення оспорюваного договору, були відсутні вищевказані норми.

Натомість, статтею 18 вказаного Закону у відповідній редакції передбачено право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про товари (роботи, послуги), що забезпечує можливість їх свідомого і компетентного вибору.

Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Інформація, передбачена пунктом 1 цієї статті, доводиться до відома споживачів виробником (виконавцем, продавцем) у супровідній документації, що додається до товарів (наслідків робіт, послуг), на етикетці, а також маркуванням чи іншим способом (у доступній наочній формі), прийнятим для окремих видів товарів (робіт, послуг) або в окремих сферах обслуговування.

Частиною 4 зазначеної статті встановлено, що якщо надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про товар (роботу, послугу) та про виробника (виконавця, продавця) спричинило: придбання товару (роботи, послуги), який не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків; неможливість використання придбаного товару (роботи, послуги) за призначенням - споживач має право вимагати надання у розумно короткий, але не більше місяця, термін належної інформації. Якщо інформацію в обумовлений термін не буде надано, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування збитків.

Статтею 21 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції чинній на момент укладення кредитного договору передбачено, що умови договору, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством, визнаються недійсними.

Разом з тим, вказаний Закон у відповідній редакції не передбачав визнання недійсним кредитного договору у разі надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про товар (роботу, послугу) та про виробника (виконавця, продавця).

Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу як аналогічні доводам позовної заяви, суперечні фактичним обставинам справи та вказаним нормам матеріального права.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

2. Заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 12 травня 2015 р. залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: