Справа № 161/8723/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Ковтуненко В.В.
Провадження № 22-ц/773/1918/15 Категорія: 55 Доповідач: Киця С. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 грудня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Киці С.І.,

суддів Подолюка В.А., Шевчук Л.Я.,

секретар Вергун Т.С.,

за участю позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

представника позивача ОСОБА_7,

представника відповідача ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_6 до КП «Луцьке підприємство електротранспорту» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку за апеляційною скаргою позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_6 на рішення Луцького міськрайонного суду від 20 листопада 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 20 листопада 2015 року в даній справі в задоволенні позову відмовлено.

Позивачі подали апеляційну скаргу на зазначене рішення. Вважають рішення незаконним, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права. Просять рішення скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з КП «Луцьке підприємство електротранспорту» на користь ОСОБА_1 індексацію, нараховану на утриману із заробітної плати суму в розмірі 629,71грн. та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 37358,87грн., на користь ОСОБА_2 індексацію, нараховану на утриману із заробітної плати суму в розмірі 629,71грн., на користь ОСОБА_3 індексацію, нараховану на утриману із заробітної плати суму в розмірі 629,71грн. та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 7965,35грн., на користь ОСОБА_4 індексацію, нараховану на утриману із заробітної плати суму в розмірі 629,71грн. та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 18644,94грн., на користь ОСОБА_5 індексацію, нараховану на утриману із заробітної плати суму в розмірі 629,71грн. та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 23008,1грн., на користь ОСОБА_9 індексацію, нараховану на утриману із заробітної плати суму в розмірі 629,71грн. на користь ОСОБА_6 індексацію, нараховану на утриману із заробітної плати суму в розмірі 629,71грн. та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 29756,65грн.

Апеляційну скаргу слід відхилити, рішення суду залишити без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі наказу директора КП «Луцьке підприємство електротранспорту» №118 від 06.08.2014 року «Про стягнення з працівників матеріальної шкоди, заподіяної перевитратою ПММ у 2104 році» підприємством було проведено відрахування з заробітної позивачів витрат за перевитрату палива в межах середньомісячного заробітку.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 19 лютого 2015 року визнано незаконним та скасовано наказ директора Комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту» ОСОБА_10 №118 від 06.08.2014 року «Про стягнення з працівників матеріальної шкоди, заподіяної перевитратою ПММ у 2014 році» в частині утримання вартості витраченого понад норму дизельного пального з працівників ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_11

Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно розяснень наданих в п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року N14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» при розгляді спорів про обґрунтованість розпорядження адміністрації щодо відрахування шкоди судам необхідно мати на увазі, що відповідно до ст.136 КЗпП такий позов може бути заявлено і до реалізації розпорядження про відрахування. Якщо адміністрацією відмовлено працівникові у поверненні суми, зайво виплаченої ним добровільно на відшкодування шкоди (за відсутності підстав і умов для матеріальної відповідальності, у більшому розмірі, ніж це передбачено законом), вимоги про її стягнення пред'являються безпосередньо у суді і вирішуються на підставі статей 130, 132 - 134 КЗпП.

Згідно п.20 абз.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N13 «Про судову практику застосування судами законодавства про оплату праці» не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку.

Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Статтею 130 КЗпП України визначено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Згідно ч.2 ст.136 КЗпП України розпорядження власника або уповноваженого ним органу або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_9 не були звільнені з роботи, а переведені на іншу роботу на підприємстві. ОСОБА_9 на підставі наказу від 11 серпня 2014 року за № 110-к переведений з водія автотранспортних засобів на ремонтувальника гумових виробів СРС з 11.08.2014р., ОСОБА_2 переведений з водія автотранспортних засобів на слюсаря з ремонту рухомого складу по 4 розряду в дільницю планових ремонтів і ТО-2 служби рухомого складу на підставі наказу від 08.08.2014р. за №108-к. ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звільнені з роботи 11 серпня 2014р. на підставі наказу №109-к від 11.08.2014р., ОСОБА_3 звільнений 04 серпня 2014р. на підставі наказу №105-к від 04.08.2014р., ОСОБА_6 звільнений 31 липня 2014р. на підставі наказу №103-к від 31.07.2014р.

На час звільнення з роботи вищезгаданих позивачів, наказ, на виконання якого стягнута матеріальна шкода з позивачів, не був скасований. Кошти, які були вирахувані з позивачів повернуті їм підприємством на час вирішення справи в суді першої інстанції. Це підтверджується наказом Комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту» №163 від 28 серпня 2015р. про повернення коштів та платіжними дорученнями за №11448 від 02.09.2015р., №11502 від 04.09.2015р., №11602 від 08.09.2015р., №11745 від 14.09.2015р., №11698 від 11.09.2015р., №11483 від 03.09.2015р., №11544 від 07.09.2015р., №11636 від 09.09.2015р., №11788 від 14.09.2015р., №11785 від 15.09.2015р., №11364 від 31.08.2015р., №11744 від 14.09.2015р., №11503 від 04.09.2015р., №11543 від 07.09.2015р., №11603 від 08.09.2015р.

Заборгованістю по заробітній платі на час звільнення з роботи позивачі вважають суми, які були відраховані як матеріальна шкода. Інших сум заборгованості на час звільнення позивачі не зазначили, не надали доказів про її існування. В судовому засіданні апеляційної інстанції сторони визнали факт відсутності заборгованості по заробітній платі на час звільнення позивачів з роботи. Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що матеріальна шкода, яка була стягнута з позивачів на підставі наказу директора КП «ЛПЕ» №118 від 06.08.2014 року не є заборгованістю по заробітній платі. Таким чином, відсутні підстави для застосування ст.117 КЗпП України.

Компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі ст.34 Закону і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Згідно з ч.6 ст.95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ст.33 Закону України «Про оплату праці» у період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

Виходячи з вищенаведеного, підстав для стягнення компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати та проведення індексації не встановлено.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 20 листопада 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді