Справа №461/8976/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 серпня 2015 року Галицький районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Волоско І.Р.

при секретарі Підлужному Р.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Львова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ПАТ «Ідея Банк» про визнання нечесною діяльність Банку при укладенні кредитного договору; визнання недійсними первинної сукупної вартості кредиту, додаткових оплат і грошових зборів з позичальників; зобовязання внести зміни до тексту кредитного договору у частині зміни його сукупної вартості; відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ПАТ «Ідея Банк» про визнання нечесною діяльність Банку при укладенні кредитного договору; визнання недійсними та зниження первинної сукупної вартості кредиту, додаткових оплат і грошових зборів з позичальників; зобовязання внести зміни до тексту кредитного договору у частині зміни його сукупної вартості та відшкодування моральної шкоди.

В обгрунтування позовних вимог покликаються на те, що 28 жовтня 2010 року між позивачкою та Банком було укладено кредитний договір № 910.73138 на придбання автомобіля, на забезпечення виконання якого були укладені договори поруки та застави. Вважають, що кредитний договір був укладений з порушеннями, а саме за умовами договору кредитні кошти повинні бути перераховані після надання банку забезпечення, а відтак проценти за користування кредитом слід було нараховувати з моменту нотаріального посвідчення договору застави, тобто, з 09 грудня 2010 року, а не з 28 жовтня 2010 року; відповідач не надав позичальникам перед укладенням договору інформаційного листа у письмовій формі про абсолютну вартість кредиту, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача; зазначають, що підпис позичальника на кредитному договорі їй не належить; відповідач самовільно в односторонньому порядку без попередження споживачів змінив як процентну ставку, так і сукупну вартість кредиту; позичальник ОСОБА_2 як третя сторона за договором, будучи одночасно чоловіком позичальника та поручителем, з вини відповідача не отримав примірників зазначених договорів; вважають, що оспорюваний договір укладений із застосуванням нечесної підприємницької практики, від самого початку був направлений проти прав та інтересів споживачів та носить явно дискримінаційний характер; позивачі зазначають, що неправомірними діями відповідача їм було завдано моральної шкоди, яку просять стягнути з банку на свою користь.

У процесі судового розгляду позивачі неодноразово уточнювали позовні вимоги, востаннє доповнення та уточнення до позову були ними подані 03 липня 2015 року, згідно яких вони просять знизити сукупну вартість кредиту, зазначену у договорі, покликаючись при цьому на те, що фактично їм було видано кредит у розмірі 57145,93, а не 63305,08 грн., як було передбачено кредитним договором, оскільки кошти у розмірі 1843,84 грн. (за касове обслуговування кредиту), 1182,93 грн. (за страхування життя), 2364,86 грн. (переплата за страхування транспортного засобу), 700 грн. (послуги нотаріуса), 50 грн. (обтяження авто), 18,44 грн., 07,00 грн., 05.00 грн. (комісії Банку) були сплачені ними особисто.

У судовому засіданні позивачі підтримали вимоги, викладені в уточненому позові, просять такі задоволити у повному обємі. Додатково пояснили, що були неналежним чином ознайомлені зі змістом оскаржуваного договору до його укладення, більше того - позичальник його не підписувала, про що свідчать результати експертизи. Вони категорично не погоджуються із сукупною вартістю кредиту, покликаючись на те, що особисто оплатили витрати на розрахунково-касове обслуговування, хоча ця сума включена у сукупну вартість кредиту. Вартість страхування життя позичальника теж є, на їх думку, завищеним, особливо з огляду на те, що на момент укладення кредитного договору позивачка вже була застрахована, однак представник банку не взяв цього до уваги, змусивши їх прийняти існуючі умови правочину, користуючись тим, що вони не мають спеціальних знань у галузі права.

Представники відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проти позову заперечили, просять відмовити у його задоволенні у повному обсязі. Пояснили, що оспорюваний договір укладено з дотриманням вимог чинного законодавства, а покликання позичальника про те, що її неналежним чином ознайомили з його змістом спростовуються доказами про погашення нею кредиту. Крім того, на забезпечення виконання кредитного договору сторонами було укладено ще договір поруки та застави, де також фігурувала сума, що відображала сукупну вартість кредиту, і підписанням вищезазначених договорів позивачі її прийняли та погодились з нею, що спростовує їх твердження про те, що фактично їм було видано кредит у меншому розмірі, ніж передбачено договором з огляду на те, що частину передбачених правочином сум вони оплатили особисто під час його укладення.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду та вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 28 жовтня 2010 року між позивачкою ОСОБА_1 та ПАТ «Плюс Банк», правонаступником якого є ПАТ «Ідея Банк», було укладено кредитний договір №910.73138, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 63 305, 08 грн. на строк 60 місяців для купівлі транспортного засобу марки «GEELY», модель MR-7151A 2010 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, L6T7524S7AN043201 (а.с.).

На забезпечення виконання позичальником кредитних зобовязань перед банком 28 жовтня 2010 року між ОСОБА_2 та Банком було укладено договір поруки (а.с.), а також договір застави транспортного засобу, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу ОСОБА_5 (а.с.).

Як вбачається з п.3 Додатку №1 до кредитного договору (Графік щомісячних платежів), такий містить інформацію про реальну процентну ставку, абсолютне значення подорожчання кредиту, порядок розрахунку змінної процентної ставки тощо (а.с.).

Крім того, відповідно до п.2 §10 кредитного договору, позичальник заявляє та гарантує, що Банк повідомив йому в належній формі в повному обсязі інформацію, передбачену ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», що зазначена інформація йому відома та зрозуміла, з вказаним Законом він ознайомлений, а також ознайомився з тарифами банку і згоден з ними.

Таким чином, суд вважає, що банком дотримано вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.п. 2.1. 2.4. Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування, затверджених Постановою Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, у звязку з чим покликання позивачів про те, що до укладення оспорюваного правочину банк не надав їм передбачену законом інформацію і в належному обсязі та не ознайомив з усіма істотними умовами договору є надуманими та не заслуговують на увагу суду.

Як вбачається з п.1 §5 кредитного договору, за дорученням позичальника кредитні кошти перераховуються банком після надання позичальником забезпечення згідно з §3 договору, та підписання ним договору застави транспортного засобу.

Враховуючи те, що договір застави укладено між сторонами в день підписання кредитного договору, а нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_5 09 грудня 2010 року, суд вважає, що відповідач у повній мірі виконав обовязок по наданню в користування позичальнику кредитних коштів, якими він мав змогу скористатись з моменту укладення оспорюваного правочину, а не з часу нотаріального посвідчення договору застави, а відтак правомірним є і нарахування банком відсотків за користування зазначеними кредитними коштами, а покликання позивачів про те, що такі слід було нараховувати з 09 грудня 2010 року є необґрунтованими та безпідставними.

Що стосується твердження позивачів про неправомірне самовільне підвищення банком процентної ставки за кредитним договором, то таке спростовується самими положеннями договору, а саме - п.2 §2 кредитного договору, де у відповідності з вимогами ч.4 ст.1056-1 ЦК України сторонами було першочергово закладено, власне, змінну, а не фіксовану процентну ставку та порядок її розрахунку, а саме - п.3 §2кКредитного договору передбачено, що банк повідомляє позичальника про актуальний розмір процентної ставки, а також при впровадженні процентної ставки надає позичальнику новий графік рекомендованим листом без внесення змін (доповнень) до договору. Ознайомитися із звітом ф350 можна на сайті банку. Крім того, як вбачається з п.4 §5 кредитного договору, позичальник стверджує, що розуміє суть і принципи визначення процентної ставки, усвідомлює ризики, які випливають із змінної ставки за весь період кредитування і погоджується на ці ризики.

З приводу вимоги позивачів про необхідність зниження сукупної вартості кредиту, судом встановлено наступне.

Як вбачається з п.1 кредитного договору № 910.73138 від 28 жовтня 2010 року (а.с.), укладеного між сторонами, банк надає позичальнику кредит у сумі 63305,08 грн. на строк 60 місяців для :

а) фінансування купівлі Позичальником транспортного засобу у сумі 54800 грн.;

b) фінансування страхового платежу для страхування ТЗ на умовах повного КАСКО в сумі 4296,38 грн.;

с) фінансування страхового платежу за страхування життя Позичальника у сумі 1182,93 грн.;

d) фінансування страхового платежу за договором добровільного страхування фінансових ризиків, повязаних із втратою роботи, укладеного з ПрАТ «Альфа Страхування» у розмірі 1181,93 грн.;

е) фінансування суми одноразової комісії за рохрахунково-касове обслуговування у розмрі 1843,84 грн.

Судом встановлено, що зазначений кредит є цільовим - на придбання автомобіля та не видавався у готівкових коштах, у звязку з чим у позивачів відсутні будь-які касові документи про отримання готівкових коштів (передбачено п.б довідки-повідомлення від 28 жовтня 2010 року (а.с.)). Натомість відповідним банківським документом, який свідчить про перерахування кредитних коштів у розмірі 63305,08 грн. є ордер-розпорядження №1 від 01 листопада 2010 року (а. Кредитної справи).

Згідно виписки з особового рахунку з 01 листопада 2010 року по 01 листопада 2010 року, з транзитного рахунку банку 3138.980 було здійснено дві проводки, а саме із суми кредитного договору 63305,08 грн. було відраховано витрати на РКО у розмірі 1843,84 грн. на рахунок 3138980, а решта суми 61461,24 грн. направлено на рахунок 3138980 (а.с.).

Як вбачається з виписки з особового рахунку з 28 жовтня 2010 року по 13 серпня 2015 року, кошти у розмірі 61461,24 грн. (які становлять суму кредиту за мінусом витрат на розрахунково-касове обслуговування банку) було у подальшому скеровано у відповідних сумах на фінансування витрат, передбачених договором з врахуванням відповідних банківських реквізитів, які при детальному дослідженні зазначеного документа цілком співпадають із зазначеними в угоді (а.с.).

Наведене свідчить про те, що кредитні кошти були перераховані на рахунок №3138.980, а у подальшому з нього направлені на фінансування позичальником виплат, передбачених п.1 §1 кредитного договору, при цьому всі відповідні банківські реквізити для відповідних переказів коштів передбачені п.1 §5 договору.

За наведених обставин покликання позивачів про те, що насправді їм було видано кредит у меншому розмірі, ніж передбачено договором, а частину виплат вони фінансували власним коштом, не відповідають дійсності.

Що стосується представленої позивачами квитанції про перерахування одноразової комісії за видачу кредиту у розмірі 1843,84 грн., то, на думку суду, така не підлягає компенсації чи поверненню позичальнику, оскільки здійснена нею не згідно реквізитів зазначених п.е §5 кредитного договору, а на рахунок ФОП ОСОБА_6, що не було передбачено правочином.

Як вбачається з п.3 Графіку щомісячних платежів (Додаток №1 до кредитного договору (а.с.)), крім фінансових зобовязань, передбачених п.п. c-d §1 договору, у позичальника виникають фінансові зобовязання за послуги ДП «Інформаційний центр» Мінюсту України з реєстрації обтяження рухомого майна заставою ТЗ.

Таким чином, вимоги позивачів про компенсацію їм витрат на оплату послуг, повязаних з обтяженням майна, також є безпідставними.

При цьому, згідно п.4 зазначено Графіку, позичальник заявляє, що він попереджений банком про те, що вартість та порядок надання супутніх та інших послуг, інших фінансових зобовязань позичальника, які можуть виникати на користь третіх осіб, згідно з вимогами законодавства України, можуть бути змінені у будь-який момент під час дії договору. При цьому такі зміни не залежать від банку, він на них не впливає і не може їх передбачити.

Вищенаведене спростовує підставність вимог позивачів про необхідність покладення судом на банк обовязку компенсувати їх витрати за послуги нотаріуса.

Що стосується вимоги позивачів про безпідставне стягнення з них комісії за надання банківських послуг, то такі також є необґрунтовані, оскільки оплата зазначених послуг передбачена п.1 §7 кредитного договору та п.3 Графіку щомісячних платежів.

У ході судового розгляду позивачі неодноразово покликались на те, що були неналежним чином ознайомлені банком з умовами кредитного договору, а також на те, що позичальник його не підписувала, на підтвердження чого подають результати експертних досліджень (а.с.).

Суд вважає, що з врахуванням тієї обставини, що на забезпечення виконання кредитного договору було укладено договір поруки та договір застави транспортного засобу, де фігурували умови, ідентичні наведеним у кредитному, а також з огляду на те, що вони вели з Банком тривалу переписку, вони неодноразово мали змогу ознайомитись з оспорюваним правочином належним чином та отримати його копію, натомість у процесі розгляду справи вони неодноразово підтверджували той факт, що систематично здійснювали погашення кредиту, що свідчить про те, що вони прийняли умови кредитного договору та погодились з ними.

Крім того, рішенням Галицького районного суду м. Львова від 04 квітня 2013 року, залишеним без змін апеляційним судом, яке має преюдиційне значення при вирішенні даного спору, постановленим у справі № 461/764/13ц за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Ідея Банк» про захист прав споживачів, визнання недійсними окремих положень кредитного договору, додатку №1 до кредитного договору, договору поруки, недійсність додаткових оплат, грошових зборів, нарахувань на рахунок кредитора, відшкодування матеріальної і моральної шкоди та зобов'язання до вчинення дій встановлено, що укладений Кредитний договір, Додаток № 1 до нього та похідні договори - поруки та застави транспортного засобу були добровільно підписані сторонами, що свідчить про те, що останні погодилися з передбаченими вказаними правочинами істотними умовами, отже, за наведених обставин права позивача як споживача фінансових послуг не були порушені при укладенні та виконанні договірного зобовязання.

Щодо нарахування банком без згоди позичальника додаткових платежів, то, переглядаючи вищезгадане рішення суду першої інстанції, апеляційний суд Львівської області у своїй ухвалі від 10 лютого 2014 року також дійшов висновку, що доводи позивача ОСОБА_2 про несправедливість умов оспорюваних договорів, якими на позичальника покладено обовязок сплачувати кредиторові грошові кошти за фінансування страхового платежу для страхування транспортного засобу на умовах повного КАСКО, страхування життя позичальника та суми одноразової комісії за розрахунково-касове обслуговування, є помилковими та не заслуговують на увагу суду, оскільки відповідно до п.3 ст.3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. Крім того, у судовому засіданні було встановлено, що вищезазначені платежі, з оплатою яких не згідний позивач, обумовлені умовами кредитного договору, який підписаний сторонами.

Так, відповідно до ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно із ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Включення визначених законодавством умов до договору є правом сторін.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Таким чином, позивачі, укладаючи з ПАТ «Ідея Банк» оспорюваний кредитний договір № 910.73138, були вільними у виборі контрагента та визначенні умов правочину.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, а саме особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Позивачами не подано, а судом у процесі розгляду справи не здобуто жодних доказів, які б спростовували той факт, що волевиявлення позичальника при укладенні кредитного договору було вільним та відповідало її внутрішній волі, оскільки банк жодним чином не змушував її укладати цей правочин, натомість вона проявила таку ініціативу, звернувшись в одне з відділень відповідача для отримання кредитних коштів на придбання автомобіля. Отже, на момент укладення оспорюваного договору позивачка була вільною у виборі банку-контрагента, з яким вона має намір вступити у договірні правовідносини. Банк, у свою чергу, не навязував своїх умов позичальнику, оскільки при бажанні вона могла їх відкоригувати.

Окрім того, згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) абу таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей, або інших речей, визначених родовими ознаками. Як вбачається з матеріалів цивільної справи та долученої судом кредитної справи з банку, відповідач виконав умови договору та надав позивачці кредит в сумі 63 305, 08 грн. на придбання автомобіля у безготівковій формі, і жодних підстав для зниження сукупної вартості кредиту у процесі розгляду справи судом не було знайдено.

Що стосується вимоги позивачів про відшкодування їм завданої моральної шкоди, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року „Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Оскільки позивачами не представлено суду жодних вищеперелічених доказів, які б свідчили про заподіяння йому неправомірними діями відповідача моральної шкоди, суд вважає за необхідне відмовити їм у задоволенні позову і в цій частині.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 215, 625, 627, 629, 1167 ЦК України, суд,-

в и р і ш и в :

у задоволені позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ПАТ «Ідея Банк» про визнання нечесною діяльність Банку при укладенні кредитного договору; визнання недійсними первинної сукупної вартості кредиту, додаткових оплат і грошових зборів з позичальників; зобовязання внести зміни до тексту кредитного договору у частині зміни його сукупної вартості та відшкодування моральної шкоди відмовити хза безпідставністю позовних вимог.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя І.Р.Волоско.