14.12.2015 Справа № 363/4266/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2015 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Чіркова Г.Є.,

при секретарі Слободенюк Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя та

за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа ПАТ КБ «Правекс Банк», про поділ спільного майна подружжя,

встановив:

позивач звернувся до суду з даним позовом і, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з відповідачки на його користь 90 000 грн. грошову компенсацію за ? частку в спільному сумісному майні автомобілі НОМЕР_1, який відповідачкою реалізовано без його згоди.

Також просив розділити спільне майно подружжя й визнати за ним право власності на ? частину грошового вкладу внесеного позивачкою до ПАТ «КБ «Правекс Банк».

В зустрічному позові ОСОБА_2 просила поділити два гірських велосипеда «Comanche Tomahawk Disc 19*», по одному кожній із сторін, а також просила при поділі майна врахувати борги подружжя за кредитним договором, укладеним нею з ПАТ «КБ «Правекс Банк» в розмірі 11 400 грн.

З цих підстав просила визнати ці кошти витраченими в інтересах сімї, залишивши за нею виконання зобовязання за вказаним кредитним договором, стягнути з відповідача на її користь ? частину заборгованості за кредитним договором в розмірі 6 119 грн. 98 коп.

В суді позивач та його представник просили про задоволення позову з викладених у ньому підстав. Проти зустрічного позову заперечили.

Відповідачка та її представник, заперечуючи проти первісного позову, просили про задоволення зустрічного.

Представник третьої особи просив про розгляд справи за його відсутності.

Позивач пояснив, що за час шлюбу в 2011 року в спільну власність ними придбано автомобіль «Ford Focus», який відповідачка реалізувала без його згоди.

Також пояснив, що в грудні 2011 року на банківський рахунок відкритий на імя відповідачки вони поклали спільні кошти в сумі 55 000 доларів США, з яких 42 000 доларів США у власність сімї подарував його батько.

Всіма фінансовими питаннями сімї займалася відповідачка. Обставини зберігання, перерахунку, коштів та інші питання використання грошей в сімї йому не відомі.

Відповідачка в суді пояснила, що 27 грудня 2011 року вона та її рідна сестра ОСОБА_3 продали успадковану від батька землю за 50 000 доларів США. Гроші розділили на двох із сестрою. 45 000 доларів США вона поклала на рахунок у банку. Всі фінансові питання в сімї вирішувала вона, чоловік гроші не заробляв.

У звязку із зростанням курсу долара США взяла у борг 150 000 грн. у ОСОБА_4 За ці кошти в січні 2012 року купила в сімю спірний автомобіль. Таким чином вважала, що автомобіль нею придбано за особисті кошти, а тому він не є спільним сумісним майном подружжя.

В подальшому для погашення заборгованості (150 000 грн.) перед ОСОБА_4, реалізувала даний автомобіль без згоди позивача й за виручені кошти погасила заборгованість.

Оскільки чоловік не працював, сімю не забезпечував, гроші з банківського рахунку поступово знімалися і розходувалися на поточні потреби сімї, а тому гроші на рахунку в решті решт закінчилися.

Також пояснила, що в червні 2014 року вона взяла споживчий кредит, який витрачений на поточні потреби сімї та спільної дитини. Просила при поділі майна врахувати це грошове зобовязання подружжя.

Такі ж обставини про походження грошових коштів на рахунку відповідачки показали в суді й свідки ОСОБА_5 мати позивачки, ОСОБА_3 сестра відповідачки, ОСОБА_6

Показання в суді свідка ОСОБА_7 батька позивача, про дарування подружжю у грудні 2011 року 42 000 доларів США, суд вважає голослівними й до уваги їх не приймає, які належними, допустимими й достатніми доказами не підтверджуються. Будь-які розрахункові, обліково-статистичні та інші належні докази щодо наявності такої значної суми коштів у свідка (отримання в дохід) та їх дарування сторонам суду не представлено.

За таких обставин самі тільки свідчення особи про таку суму коштів та їх долю, з посиланням на його підприємницьку діяльність, цих обставин достатньо підтверджувати не можуть.

Крім того такі показання свідка спростовуються показаннями в суді свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_8 бухгалтера ОСОБА_7, які заперечили наявність у останнього в розпорядженні такої суми грошових коштів, оскільки той відповідних доходів у таких обсягах не мав.

Заслухавши сторони та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Встановлено, що з 03 листопада 2007 року сторони знаходилися у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дитину ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з відповідачкою.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 02 грудня 2014 року шлюб між сторонами розірвано.

За час шлюбу у спільну власність для забезпечення потреб сімї сторони за 181 400 грн. придбали автомобіль НОМЕР_1 згідно договору купівлі-продажу №121SP-003 від 31 січня 2012 року з ТОВ «Віннер Автомотів», а 10 січня 2014 року автомобіль зареєстрований за відповідачкою.

Також за час шлюбу 02 липня 2009 року сторони придбали в спільну власність два велосипеда «Comanche Tomahawk Disc 19*».

Зустрічний позов про поділ цих велосипедів визнаний відповідачем ОСОБА_1 і підлягає задоволенню. Кожній із сторін слід виділити у власність по одному велосипеду.

В подальшому відповідачка 22 листопада 2014 року без згоди позивача продала спірний автомобіль своїй сестрі ОСОБА_3 за 148 800 грн., що підтверджується довідкою-рахунком серії ВІА №789931.

Як передбачено ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

На підстав ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Згідно ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Згідно розяснень даних в п.п. 19, 22, 23, 24 та 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 6972 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї (ч. 4 ст. 65 СК).

Згідно ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відтак спірний автомобіль придбано під час перебування сторін у шлюбі і для забезпечення потреб сімї, а тому в силу викладених вимог Закону він вважається спільним сумісним майном подружжя.

У той же час 22 листопада 2014 року відповідачка реалізувала вказаний автомобіль без згоди позивача, а тому останній має право на компенсацію його части у цьому майні відповідно до вимог ст. 71 СК України.

Отжек вказане майно на час розгляду справи зі спільної власності подружжя вибуло і не є наявним у нього, а тому вартість останнього слід встановити на момент його вибуття із власності подружжя.

Згідно вказаної довідки-рахунку автомобіль продано за 148 000 грн.

Таким чином позивач має право на компенсацію половини вартості вказаного майна, що дорівнює ? його частці у цьому майні.

Водночас судом встановлено, що 04 червня 2014 року відповідачка згідно кредитного договору №092RNPA141550001 з ПАТ «КБ «Правекс Банк» взяла на споживчі цілі в інтересах сімї 11 400 грн.

На момент припинення ведення спільного господарства в липні-серпні 2014 року сторони мали спільну заборгованість за кредитним договором.

Згідно поданих платіжних доручень відповідачка з того часу по грудень 2014 року самостійно погасила заборгованість на суму 4 081 грн., коли позивач у цьому участі не приймав.

Відтак половину цих витрат має понести позивач, виходячи з засад рівності часток подружжя.

Таким чином, визначаючи суму компенсації, суд враховує борги подружжя та суму коштів сплачену відповідачкою за кредитним договором, виходячи з принципу рівності часток та вважає необхідним позов в цій частині задовольнити частково та стягнути з відповідачки на користь позивача 71 959 грн. (148 000 грн. + 4 081 грн.) / 2 = 71 959 грн.).

Що стосується вимог зустрічного позову про покладання на відповідачку обовязку виконати зобовязання за кредитним договором й про стягнення з позивача на її користь ? частини заборгованості за цим договором у сумі 6 119 грн. 98 коп., то підстав для їх задоволення судом не встановлено.

Вирішуючи питання про врахування заборгованості подружжя за цим договором, суд виходить виключно з тих документально підтверджених платежів, які відповідачка здійснила на користь банку, як фізична особа боржник сторона договору.

Саме відповідачка є стороною договору і має виконувати грошове зобовязання в порядку та на умовах визначених цим договором, а тому визначення судом іншого порядку або покладання обовязків боржника на особу судовим рішенням на вимогах Закону не ґрунтується.

В даному випадку правовідносини сторін виникають і регулюються на підставі укладеного договору, а тому рішення суду за таких обставин не може породжувати інші права і обовязки осіб при поділі майна (чи боргів) подружжя.

Також суд вважає неможливим стягнення з позивача на користь відповідачки тих витрат (спрямованих на погашення заборгованості), яких вона ще не здійснила або здійснення яких не довела в суді.

Встановлено, що кредитний договір укладено на строк до 04 червня 2016 року. Погашення заборгованості відбувається щомісячними черговими платежами, які ще повинна здійснити боржник згідно умов договору.

Суд вважає, що стягнення половини майбутніх платежів з одного з подружжя на користь іншого не відповідатиме ні вимогам Закону, ні умовам договірних зобовязань, а тому в задоволенні цієї частини зустрічного позову слід відмовити.

За таких обставин зустрічний позов слід задовольнити частково.

Не встановлено в суді й підстав для задоволення первісного позову в частині визнання права власності на ? частину грошового вкладу внесеного в ПАТ «КБ «Правекс Банк».

Судом зясовано, що згідно виписок банку за особовими рахунками №0082/USD та №9642/USD (який став продовженням попереднього) відкритими на імя ОСОБА_2, на них з 27 грудня 2011 року зберігалося 45 000 доларів США.

Сторони пояснили, що всіма фінансовими питаннями, розрахунками, забезпеченням платежів, визначенням форми платежів, покупками, тощо займалася відповідачка, коли позивач цими питаннями не цікавився.

Відповідачка пояснила, що належні їй кошти на рахунку систематично знімалися та йшли на забезпечення всіх потреб сімї, оскільки позивач достатніх грошових коштів для цього за час шлюбу не заробляв. Вказані обставини позивач не заперечував.

Із зазначених виписок вбачається, що за час перебування у шлюбі, сторони систематично знімали з поточного рахунку грошові кошти, якими розпоряджалися за взаємною згодою, як це призумується ст. 65 СК України.

Протилежного від вимог ст. 65 СК України в суді не встановлено.

29 січня 2013 року з рахунку знято останні заощадження. Залишок грошових коштів на рахунку становить 0,04 доларів США. З урахуванням вимог позову, підстав для поділу цих коштів суд не вбачає.

За таких обставин та оскільки на момент розгляду справи в суді у сторін на вказаних рахунках відсутні грошові кошти, які б могли бути поділені (оскільки всі кошти витрачено за час шлюбу), підстав для їх поділу (як відсутніх у наявності) судом не встановлено.

Що стосується заперечень відповідачки в частині посилання на придбання спірного автомобіля за її особисті кошти виручені від продаж земельної ділянки (50 000 доларів США) та взятих нею в борг у ОСОБА_4 (письмова розписка про борг у 150 000 грн. від 30 січня 2012 року), то суд їх до уваги не приймає, виходячи з наступного.

Так, вимогами ст. 57 СК України передбачено випадки коли майно є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Згідно нотаріально посвідченого та зареєстрованого договору купівлі-продажу від 27 грудня 2011 року ОСОБА_2 продала приватизовану нею 30 грудня 2010 року земельну ділянку за 98 151 грн.

Відтак в силу вимог ст. 218 ЦК України суд відкидає всі свідчення щодо отримання за продаж вказаного майна більшої суми коштів.

Згадана письмова розписка про отримання в борг ОСОБА_2 150 000 грн. на купівлю автомобіля не наділяє придбаний автомобіль статусом особистого майна того з подружжя, який взяв у борг для цього певні кошти.

Вказані доводи відповідачки на вимогах ст. 57 ч. 1 ст. 60, ч. 2 ст. 65 СК України не ґрунтуються.

У той же час судом встановлено, що спірний автомобіль придбано за час шлюбу за спільні кошти та для потреб сімї і це відповідає вимогам ст. 60 СК України з огляду на правові висновки Верховного Суду України, висловлені 25 листопада 2015 року при розгляді справи №6-2333цс15.

Таким чином предявлені позови підлягають частковому задоволенню з викладених вище підстав.

На підставі викладеного і керуючись 209-215 ЦПК України,

вирішив:

первісний позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3) грошову компенсацію в розмірі 71 959 (сімдесят одну тисячу девятсот пятдесят девять) грн. 50 (пятдесят) коп. за 1/2 частку останнього в спільному сумісному майні - автомобілі НОМЕР_2.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Зустрічну позовну заяву задовольнити частково.

Поділити між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 два гірських велосипеда «Comanche Tomahawk Disc 19*», виділивши кожному з них по одному велосипеду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області протягом 10 днів з дня його проголошення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги через Вишгородський районний суд.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя