Ухвала

іменем україни

23 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Мотор Січ» про зміну формулювання підстав звільнення, стягнення вихідної допомоги, стягнення нарахованих, але невиплачених сум заробітної плати та відшкодування моральної шкоди; за зустрічним позовом публічного акціонерного товариства «Мотор Січ» до ОСОБА_3 про стягнення доплати молодого спеціаліста, як розміру основної заборгованості, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Мотор Січ» на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 02 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 25 червня 2011 року на підставі трудового договору він був прийнятий на роботу до відповідача у цех № 49 на посаду інженера-програміста. Протягом 2013 року відповідач змусив його працювати надурочно 285 годин, що є порушенням трудового законодавства. У липні 2014 року відповідач порушив строки виплати заробітної плати, не виплативши йому аванс за першу половину місяця, що підтверджується випискою з карткового рахунку, отримати кошти йому було запропоновано лише 25 липня 2014 року. Таким чином, відповідач порушив норми залучення його до надурочних робіт та порушив строки виплати заробітної плати, передбачені КЗпП України. З цих підстав 29 липня 2014 року він подав заяву до канцелярії відповідача, в якій просив звільнити його з 01 серпня 2014 року відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв'язку з порушенням відповідачем законодавства про працю та умов колективного договору. Зазначену заяву було зареєстровано за № 1126. Другий екземпляр вказаної заяви про звільнення він відправив на адресу відповідача рекомендованим листом з повідомленням про вручення і описом вкладення. Не одержавши відповіді на подану 29 липня 2014 року заяву про звільнення, 08 серпня 2014 року позивач направив відповідачу повторну заяву, в якій, зокрема, зазначив, що ним було додержано двотижневий строк на попередження про звільнення, ніякої відповіді йому надано не було, а тому він вважає себе звільненим з передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України підстав і з 11 серпня 2014 року не буде виходити на роботу. 14 серпня 2014 року відповідач надіслав йому відповідь на заяву про звільнення, в якій повідомив, що заява про звільнення не підлягає розгляду через невідповідність дати написання заяви 28 липня 2014 року із датою її поштового відправлення 29 липня 2014 року. 18 серпня 2014 року відповідач надіслав відповідь на повторну заяву про звільнення, в якій зазначив, що не вбачає підстав для визнання його звільненим через невідповідність його заяви вимогам чинного законодавства. На звернення до відповідача із заявою про проведення розрахунку та видачу копії наказу про звільнення і трудової книжки була отримана відмова. Згідно з повідомлення на інформаційному стенді підприємства, позивача було звільнено 11 серпня 2014 року за прогул без поважних причин. Вказаними неправомірними діями позивачу завдано моральну шкоду, яку він оцінює в 2 000 грн. Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просив позов задовольнити.

Заперечуючи проти вказаним вимог, у листопаді 2014 року публічне акціонерне товариство «Мотор Січ» (далі - ПАТ «Мотор Січ») звернулось до суду із зустрічним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що між товариством та відповідачем за зустрічним позовом був укладений договір від 15 листопада 2012 року № 245/12, предметом якого є прийняття останнього на роботу у цех № 49 інженером-програмістом в якості молодого спеціаліста та нарахування йому доплат згідно з положенням «Про порядок нарахування доплат молодим спеціалістом». У зв'язку з укладеним договором, працівник повинен працювати на підприємстві протягом 3 років, а саме, з 01 листопада 2012 року по 31 жовтня 2015 року.

Відповідно до п. 2 вищевказаного договору сторони прийняли на себе певні зобов'язання, а саме: підприємство зобов'язується кожного місяців протягом 3-х років нараховувати працівнику доплату у розмірі, передбаченому п. 3.1 договору, а працівник зобов'язується виконувати обов'язки, покладені на нього трудовим договором, дотримуватися правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників та режиму роботи відповідно до графіку роботи на АТ «Мотор Січ», виконувати вимоги діючого законодавства, стандартів, положень інструкції, колективного договору, програму стажування, відпрацювати на підприємстві до 31 жовтня 2015 року.

Крім того, відповідно до п. 4 договору, у випадку звільнення до спливу строку, передбаченого п. 2.2.4, з власного бажання або за ініціативою роботодавця за статтями 40, 41 КЗпП України, працівник повинен відшкодувати підприємству в повному обсязі отримані доплати.

Оскільки зобов'язання за договором від 15 листопада 2012 року № 245/12 підприємство виконало у повному обсязі, прийнявши відповідача на роботу в якості молодого спеціаліста та за час роботи виплативши йому доплату в розмірі 26 204,16 грн., однак до спливу встановленого у договорі строку, тобто до 31 жовтня 2015 року, ОСОБА_3 самовільно залишив виробництво і був звільнений з 11 серпня 2014 року наказом від 29 серпня 2014 року № 1842 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, ПАТ «Мотор Січ» просило стягнути з відповідача доплати молодого спеціаліста, як суму основної заборгованості, у розмірі 26 204,16 грн.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2015 року первісний позов задоволено частково. Змінено формулювання причини звільнення ОСОБА_3, вказаної у наказі ПАТ «Мотор Січ» від 29 серпня 2014 року № 1842/п на розірвання трудового договору з ініціативи працівника на підставі ст. 38 КЗпП України з 11 серпня 2014 року. Зобов'язано ПАТ «Мотор Січ» внести запис до трудової книжки ОСОБА_3 про зміну формулювання звільнення з п. 4 ст. 40 КЗпП України (вчинення прогулу без поважних причин) на ч. 1 ст. 38 КЗпП України (звільнити за власним бажанням). Стягнуто з ПАТ «Мотор Січ» на користь ОСОБА_3 заборгованість з заробітної плати у розмірі 5 929,43 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 13 521,90 грн., а всього - 19 451,33 грн. У задоволенні решти позову ОСОБА_3 відмовлено. Зустрічний позов ПАТ «Мотор Січ» задоволено. Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ПАТ «Мотор Січ» доплату молодого спеціаліста як суму основної заборгованості у розмірі 26 204,16 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 02 липня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині зміни формулювання причини звільнення ОСОБА_3, зобов'язання внести запис до трудової книжки та в частині відмови у стягнення вихідної допомоги і моральної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким зобов'язано ПАТ «Мотор Січ» внести запис до трудової книжки ОСОБА_3 про зміну формулювання звільнення на підставі наказу від 29 серпня 2014 року № 1842/п з п. 4 ст. 40 КЗпП України за вчинення прогулу без поважних причин на ч. 3 ст. 38 КЗпП України про звільнення за власним бажанням у зв'язку з невиконанням законодавства про працю та умов колективного договору. Стягнуто з ПАТ «Мотор Січ» на користь ОСОБА_3 вихідну допомогу у розмірі 6 218,54 грн. та на відшкодування моральної шкоди 200 грн. У решті рішення місцевого суду залишено без змін.

У касаційній скарзіПАТ «Мотор Січ», мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду повністю, а рішення суду першої інстанції - в частині задоволення первісного позову та відмовити у задоволенні вказаних вимог, в частині зустрічного позову ПАТ «Мотор Січ» - залишити без змін.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вимог щодо формулювання причини звільнення, стягнення вихідної допомоги і відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд виходив із того, що роботодавець порушив вимоги трудового законодавства в частині виплати заробітної плати за першу половину липня 2014 року, тому наявні правові підстави для задоволення вимог працівника щодо звільнення його на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку із порушенням роботодавцем законодавства про працю та умов колективного договору з 11 серпня 2014 року. Крім того, зазначаючи про те, що ОСОБА_3 підлягає звільненню на підставі ст. 38 КЗпП України тобто за власним бажанням, місцевий суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач такої вимоги не заявляв. В зв'язку із зазначеним, апеляційний суд також дійшов висновку, що відповідно до статей 44, 237-1 КЗпП України наявні правові підстави для стягнення вихідної допомоги та відшкодування моральної шкоди.

Проте повністю погодитися із висновками апеляційного суду не можна.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням установленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду було зумовлено поважними причинами.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

За змістом ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 06 серпня 2012 року було прийнято до ПАТ «Мотор Січ» у цех № 49 на посаду інженера по наладці й іспитів, з 01 жовтня 2012 року переведено на посаду інженера програміста та 11 серпня 2014 року - звільнено з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, про що було видано наказ від 29 серпня 2014 року № 1842/п.

29 липня 2014 року ОСОБА_3поштовим листом з описом вкладення направив на адресу ПАТ «Мотор Січ» заяву про звільнення з 01 серпня 2014 року на підставі ст. 38 КЗпП України у зв'язку з порушенням законодавства про працю та колективного договору, а саме: невиплата йому заробітної плати за першу половину місяця липня 2014 року, яку підприємство отримало 05 серпня 2014 року (вхідний № 025344), що також підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 508 (а.с. 13).

08 серпня 2014 року ОСОБА_3 поштовим листом з описом вкладення направив на адресу роботодавця заяву про звільнення, в якій вказав, що на підставі раніше поданої заяви про звільнення вважає себе звільненим з 08 серпня 2014 року та з 11 серпня 2014 року до роботи не приступить. Як вбачається з копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 354 зазначений лист ПАТ «Мотор Січ» отримало 12 серпня 2014 року (а.с. 15).

Як вбачається з наказу від 29 серпня 2014 року № 1842/п ОСОБА_3 звільнили з 11 серпня 2014 року за прогул без поважної причини, відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України. Підставою для звільнення ОСОБА_3 слугувала службова начальника цеху від 26 серпня 2014 року, акт відвідування на дому від 21 серпня 2014 року, виписка з протоколу засідання профспілки № 11 від 22 серпня 2014 року (а.с. 51).

З довідки ПАТ «Мотор Січ» від 08 грудня 2014 року вбачається, що у день звільнення відповідач не провів з ОСОБА_3 повного розрахунку, при звільненні не виплачена нарахована заробітна плата (а.с. 63, 63а).

Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Вирішуючи спір, апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про те, що днем звільнення позивача є 11 серпня 2014 року, як зазначено в наказі від 29 серпня 2014 року.

Разом з тим, всупереч вимогам статей 212 - 214, 303 ЦПК України, апеляційний суд не звернув уваги на те, що позивач звертався до роботодавця із двома заявами про звільнення, і дійшовши висновку про наявність правових підстав для звільнення працівника на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, суд не врахував, що вказаною нормою визначено право працівника розірвати трудовий договір у визначений ним строк. В зв'язку із зазначеним, апеляційний суд не перевірив наявні в матеріалах справи заяви ОСОБА_3 про звільнення та не визначив на підставі встановлених обставин, вірну дату звільнення працівника.

Відповідно до договору № 245/12 від 15 листопада 2012 року, що укладений між позивачем та відповідачем, ПАТ «Мотор Січ» прийняв на роботу в цех № 49 ОСОБА_3 на посаду інженера-програміста як молодого спеціаліста з нарахуванням та виплатою доплати молодого спеціаліста до основної заробітної плати згідно з положенням «Про порядок нарахування доплат молодим спеціалістам» на протязі 3-х років з 01 листопада 2012 року по 31 жовтня 2015 року, а останній в свою чергу прийняв на себе зобов'язання відпрацювати на підприємстві до 31 жовтня 2015 року.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічних вимог, апеляційний суд погодився із його висновками про те, що ОСОБА_3 порушив взяті на себе за договором № 245/12 від 15 листопада 2012 року зобов'язання. Так пунктом 2.2.4 вказаного договору передбачено, що працівник зобов'язується відпрацювати в ПАТ «Мотор Січ» до 31 жовтня 2015 року, у разі звільнення працівника до закінчення терміну, передбаченого пунктом 2.2.4 з власного бажання або звільнення його роботодавцем за статтями 40, 41 КЗпП України, працівник повертає роботодавцю отримані ним доплати відповідно з Положенням. В зв'язку із зазначеним суд дійшов висновку, що станом на 14 листопада 2014 року ОСОБА_3 не повернув ПАТ «Мотор Січ» суму заборгованості за договором № 245/12 від 15 листопада 2012 року у розмірі 26204,16 грн.

Разом з тим, перевіряючи правильність ухваленого рішення судом першої інстанції в частині задоволення зустрічних вимог, апеляційний суд всупереч вимогам статей 212 - 214, 303 ЦПК України не звернув уваги на те, що між сторонами існують правовідносини, які регулюються нормами КЗпП України і договір № 245/12 від 15 листопада 2012 року не має ознак цивільно-правової угоди. Таким чином, застосування норм статей 525, 611, 625 ЦК України, які регулюють зобов'язальні правовідносини і наслідки порушення зобов'язання, до трудових правовідносин не передбачено чинним трудовим законодавством.

Виходячи із наведеного вище, рішення апеляційного суду в частині вирішення зустрічного позову ухвалено із неправильним застосуванням норм матеріального права, тому з урахуванням вимог ч. 3 ст. 335 ЦПК України, де зазначено, що суд не обмежений доводами касаційної скарги, рішення в цій частині не може залишатися без змін.

Отже, розглядаючи справу, апеляційний суд повинен врахувати зазначене вище та встановити обставини, які мають значення для вірного вирішення справи по суті.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Мотор Січ» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 02 липня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

В.М.Колодійчук

І.М. Фаловська