Ухвала

іменем україни

23 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ДьоміноїО.О., Демяносова М.В., Коротуна В.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом, Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» про визнання кредитного договору недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 14 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ПАТ «Родовід Банк» звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив 39 251,54 доларів США, 63 354,54 грн за обслуговування кредиту та 14 269 031,31 грн, які складають пеня, 3 % річних та інфляційні витрати.

У грудні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним зустрічним позовом, в якому просив визнати недійсним кредитний договір від 2 липня 2008 року № 77.1/АК-01192.08.2.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28 травня 2015 року в позові ПАТ «Родовід Банк» відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсним кредитний договір від 2 липня 2008 року

№ 77.1/АК-01192.08.2, укладений між ПАТ «Родовід Банк» та

ОСОБА_4

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 14 вересня

2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ «Родовід Банк» задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від

2 липня 2008 року № 77.1/АК-01192.08.2 стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Родовід Банк» 39 251,54 доларів США, що станом на час ухвалення цього рішення складає 851 758,42 гривні - заборгованості по кредиту та відсотках за користування кредитом; 63 354,54 гривні плати за обслуговування кредиту; 4 405 588,70 гривень в рахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Вирішено питання про стягнення судового збору.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4 про визнання кредитного договору від 2 липня 2008 року, укладеного між ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_4, суд першої інстанції, посилаючись на висновок судово-економічної експертизи та вимоги статей 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 1, 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, прийшов до висновку що кредитний договір є недійсним і не застосував наслідки недійсності правочину, відповідно до вимог ст. 1057-1 ЦК України, оскільки такі вимоги позивачем не були заявлені.

Також, суд першої інстанції зазначив, що про порушення своїх прав ОСОБА_4 дізнався після проведення експертизи, тому вважав, що строк позовної давності, відповідно до положень ч. 1 ст. 261 ЦК України, ним не пропущений.

Відмовляючи у задоволенні вимог ПАТ «Родовід Банк», суд першої інстанції виходив з того, що оскільки кредитний договір від 2 липня

2008 року № 77.1/АК-01192.08.2 судом визнано недійсним, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог банку про стягнення кредитної заборгованості.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи

частково позов ПАТ «Родовід Банк», апеляційним судом обґрунтовано стягнуто з ОСОБА_4 на користь Банку заборгованість за кредитним договором у сумі 39 251,54 доларів США, плату за обслуговування

кредиту у розмірі 63 354,54 грн та 4 405 588,70 грн, які складаються з пені,

3 % річних та інфляційних втрат, оскільки в матеріалах справи відсутня

заява ОСОБА_4 про застосування наслідків спливу позовної давності щодо стягнення заборгованості по тілу кредиту, відсотках, плати за кредитом, інфляційних втрат, 3% річних, а є лише заява про застосування наслідків спливу позовної давності щодо стягнення пені (а.с. 84-87).

Отже, висновки апеляційного суду є вірними у тому, що суд першої інстанції не мав права за власною ініціативою застосувати позовну давність, як і у тому, що позовні вимоги ПАТ «Родовід Банк» про стягнення кредитної заборгованості підлягають частковому задоволенню в межах строків позовної давності в один рік лише щодо стягнення пені, оскільки при укладенні Договору кредиту сторони дійшли взаємної згоди щодо всіх його істотних умов, зі змістом договору ОСОБА_4 був ознайомлений.

Також, апеляційним судом, у сукупності з іншими доказами, вірно надано оцінку висновку експерта від 19 березня 2015 року № 4296/14-24 та зазначено, що такий висновок стосується порушень вимог законодавства при документальному оформленні та відображенні в обліку операцій з видачі кредитних коштів, і такий висновок стосуються виконання вказаного кредитного договору, а не його укладення.

Крім того, згідно з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року у справі 6-63цс12 у спорі щодо дійсності кредитного договору, роз'яснено, що момент укладення договору законодавець пов'язує з моментом досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України), а не з моментом передання грошей у випадку укладення договору позики (ст. 1046 ЦК України). Передача грошей відбувається на стадії виконання кредитного договору, а не його укладення, відтак посилання позичальника на неотримання грошей не може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Аналогічна правова позиція відображена також у абзаці 4 пункту

7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року

№ 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно з якою виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Тому, посилання ОСОБА_4 у касаційній скарзі на порушення при видачі кредитних коштів, стосуються виконання кредитного договору, а не його укладення і не можуть бути підставою для визнання кредитного договору недійсним, що також було роз'яснено апеляційним судом.

Відповідно до вказаного судова колегія дійшла висновку, що судом вірно встановлено та належно перевірено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судове рішення ухвалено із додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його зміни чи скасування немає.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують і зводяться до переоцінки доказів.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 14 вересня

2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.О. Дьоміна
Судді:М.В. Демяносов В.М. Коротун