Справа №345/2633/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.10.2015 р. м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді Сухарник І.І.

секретаря судового засідання Мостової Ю.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Калуші справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання нікчемним договору про надання банківських послуг у формі анкет-заяв про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» від 19.04.2011р. та 17.07.2014р., суд -

встановив:

що ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання нікчемним договору про надання банківських послуг у формі анкет-заяв про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» від та 17.07.2014р. Позовні вимоги мотивує тим, що між ним та відповідачем 19.04.2011р. та 17.07.2014р було укладено кредитні договори у формі анкет-заяв про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк». На момент отримання розрахункової зарплатної пластикової картки та заповнення анкети-заяви від про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» від 19.04.2011р. відповідач мав назву комерційний банк «ПриватБанк». Згодом відповідач змінив свою організаційно-правову форму та назву, перетворившись в Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк». Відповідач не повідомив його про зміну своєї організаційно-правової форми та необхідності укладення нової угоди передбаченої нормативними актами НБУ. Відповідач неправомірно вважає що підписана ним анкетазаява від 19.04.2011р. є договором про надання банківських послуг. При надані йому банківської картки відповідачем не дотримані вимоги глави 52 ЦК України щодо умов договору, оскільки Законом України «Про банки і банківську діяльність» чітко та недвозначно визначено поняття банківського кредиту та істотні його умови. Згідно ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Тому анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» від 19.04.2011р. та 17.07.2014р. не є документами, які заміняють договір із підписами сторін та печаткою. Відповідач вимагає від нього повернення кредитних коштів посилаючись на договір про надання банківських послуг, який фізично не існує. Позивач вважає, що підставою недійсності правочину є недотримання в момент його здійснення стороною вимог правомірності правочину. Позивач посилається на ст. 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої правочин може вважатися недійсним, якщо його недійсність прямо встановлена законом або визнаватися недійсним у судовому порядку. На думку відповідача анкета-заява є правочином. Проте такий правочин суперечить ст. 203 ЦК України та підлягає визнанню судом недійсним. Позивач вважає, що таке оформлення кредитних договорів є вигідним для відповідача, оскільки нівелює права та обовязки сторін та приховує правові наслідки в разі невиконання таких зобовязань, а також оформлення кредитного договору у форму анкети-заяви суперечить ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». З метою припинення неправомірного тиску з боку відповідача на нього та членів його сімї щодо повернення коштів, яких він у банку не брав з посиланням на неіснуючий договір ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду про визнання нікчемним договору про надання банківських послуг у формі анкет-заяв про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» від 19.04.2011р. та 17.07.2014р.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав і пояснив, що з квітня 2011 року він був клієнтом відповідача. На момент отримання зарплатної розрахункової пластикової картки він також заповнив анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі чого йому була надана карта Клієна з відкритою кредитною лінією у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 16000 грн., якою він постійно та активно користувався і претензій до банку у нього не було до липня 2014р. Вночі 15.07.2014р. хтось невідомий за 16 транзакцій зняв всі кошти з його карти, які тепер з нього вимагає відповідач і чинить тиск на нього та членів його родини. Вважає, що дані анкети-заяви не відповідають вимогам ЦК України встановленим для кредитного договору і оформлення банком кредитних договорів у такій формі є вигідним для приховання прав та обовязків сторін, тому ці анкети-заяви не можуть бути визнані легітимним договором кредиту. Посилаючись на кредитний договір якого не існує, відповідач неправомірно вимагає у нього повернення коштів, якими він не користувався, просить позов задоволити повністю.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 позов не визнав, суду пояснив, що відповідно до умов укладеного між сторонами договору кредиту від 19.04.2011р. та 17.07.2014р., такий договір складається із заяви на видачу кредиту, умов надання банківських послуг та тарифів банку. Це підтверджується копіями заяв від 19.04.2011р. та 17.07.2014р., які підписані позивачем і з яких вбачається, що останній, ознайомившись із умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами ПАТ КБ «ПриватБанк», просив відкрити рахунок і надати банківські послуги у вигляді кредитного ліміту.

У судових дебатах представник відповідача ОСОБА_2 просив суд застосувати сплив строку позовної давності, як підставу відмови у задоволені позову про визнання договору № б/н від 19.04.2011р. нікчемним, так як він укладений більше 3-ох років до часу подання позову.

Суд, вислухавши доводи позивача, заперечення представника відповідача, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази, вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав:

Судом встановлено, що між ОСОБА_1Й та відповідачем було укладено договір про надання банківських послуг у формі анкет-заяв від 19.04.2011р. та 17.07.2014р. про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 5, 6). Будь-яких інших договорів про умови надання банківських послуг сторони не укладали. Починаючи з 19.04.2011 року, що є фактичною датою отримання самої банківської картки, й до часу зверненням позивачем до суду, останній користувався кредитною карткою.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Належною формою кредитного договору на підставі ч. 1 ст. 1055 ЦК України є письмова форма. Наслідком недодержання письмової форми такого договору є його нікчемність (ч. 1 ст. 218, ч. 2 ст. 1055 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей ніж ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

Відповідно до абз. 2 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Згідно з п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03. 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у яких роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (ст. ст. 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), ст. ст. 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених ч. 1 ст. 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї з його істотних умов або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (ст. ст. 536, 638, 1056-1 ЦК).

Враховуючи те, що позивач отримав суму кредиту й погодився з останнім та усіма умовами його надання, порядку та кінцевого строку повернення, що підтверджується заявами позивача ОСОБА_1 від 19.04.2011р. та 17.07.2014р. а також те, що він особисто під підпис отримав банківську картку та частково виконав умови кредитного договору, здійснюючи погашення заборгованості, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є недоведеними і безпідставними, а отже такими, що не підлягають до задоволення.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як вбачається із додаткових пояснень відповідача на позов, позивач ОСОБА_1 користувався кредитною карткою тривалий час і останнє погашення заборгованості ним здійснено 16.07.2014р., що свідчить про те, що у даних спірних правовідносинах строк виконання зобовязання не визначений або визначений моментом вимоги.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Таким чином, суд приходить до висновку про відмову представнику відповідача ОСОБА_2 у задоволені заяви про застосування спливу строку позовної давності, як підставу відмови у задоволені позову про визнання договору № б/н від 19.04.2011р. нікчемним.

На підставі наведеного, відповідно до ст. 57, 257, 261, 267, 526, 638, 1055 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03. 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» та керуючись ст.ст. 213-215 ЦПК України, суд -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання нікчемним договору про надання банківських послуг у формі анкет-заяв про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» від 19.04.2011р. та 17.07.2014р.

відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Івано-Франківської області через Калуський міськрайонний суд протягом 10-ти днів з часу проголошення.

Головуючий: