Апеляційний суд Житомирської області
Справа №295/6972/14-ц Головуючий у 1-й інст. Лєдньов Д. М.
Категорія 27 Доповідач Заполовський В. Й.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Заполовського В.Й.,

суддів: Забродського М.І., Шевчук А.М.,

за участю секретаря судового засідання Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», товариства з обмеженою відповідальністю «Полісьбуд» про визнання договору поруки припиненим, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 20 січня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду даним позовом. Просила визнати припиненим з 01 липня 2008 року договір поруки від 12 листопада 2007 року, укладений між ВАТ КБ «Надра» і нею - ОСОБА_1 та ТОВ «Полісьбуд».

В обґрунтування позову зазначала, що 12 листопада 2007 року між ВАТ «КБ «Надра» та ТОВ «Полісьбуд» укладено договір кредиту про надання кредитної лінії в розмірі 2 500 000,00 грн. з відсотковою ставкою за користування кредитом на рівні 18,9 % річних.

В цей же день 12 листопада 2007 року між Банком та нею був укладений договір поруки, за яким вона зобов'язалась відповідати за належне виконання зобов'язань позичальником перед Банком.

01.07.2008 року між ВАТ «КБ «Надра» та ТОВ «Полісьбуд» укладено додаткову угоду до договору кредиту, відповідно до якої відсоткову ставку було збільшено до 19,9% річних.

Вважає, що внаслідок укладання додаткової угоди від 01.07.2008 року збільшився обсяг її відповідальності як поручителя перед кредитором, а відтак на підставі ч.1 ст. 559 ЦК України договір поруки є припиненим.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 20 січня 2015 року у задоволенні позову відмовлено у зв'язку із спливом строку позовної давності.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Зокрема зазначає, що право поручителя на припинення зобов'язання за договором поруки є його особистим немайновим правом. А відповідно до п.1. ч.1 ст.268 Цивільного кодексу України позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав. Тому позивач вважає, що рішення суду про відмову їй у позові через сплив позовної давності є незаконним та підлягає скасуванню.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах визначених ст. 303 ЦПК України колегія суддів визнає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Згідно роз'яснень, що викладені в п.22 постанови №5 від 30.03.2012 року Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" зазначено, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Як встановив суд та підтверджено матеріалами справи, 12 листопада 2007 року між ВАТ «КБ «Надра» та ТОВ «Полісьбуд», в особі директора ОСОБА_1, укладено договір кредиту про надання кредитної лінії в розмірі 2 500 000,00 грн. з відсотковою ставкою за користування кредитом на рівні 18,9 % річних.

Пунктом 2.7 кредитного договору передбачено, що відсоткова ставка за користування кредитною лінією підлягає коригуванню за погодженням сторін у випадку зміни вартості кредитних ресурсів на грошових ринках, а також при зміні облікової ставки Національного банку України.

На виконання зобов'язань позичальником перед Банком між ВАТ «КБ «Надра» і ОСОБА_1, як фізичною особою, та ТОВ «Полісьбуд» 12.11.2007 року був укладений договір поруки.

Відповідно до п.1.2, 1.5, 5.3 договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором у повному обсязі. Поручитель підтверджує, що він ознайомлений та погоджується з умовами кредитного договору.

Дія цього договору закінчується належним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань по кредитному договору чи виконанням поручителем своїх зобов'язань, згідно з умовами цього договору.

01.07.2008 року між ВАТ «КБ «Надра» та ТОВ «Полісьбуд» укладено додаткову угоду до договору кредиту, відповідно до якої відсоткову ставку збільшено до 19,9% річних.

При цьому, зазначену додаткову угоду від імені ТОВ «Полісьбуд» укладено та підписано його директором, а саме ОСОБА_1., позивачем у даній справі, і яка є поручителем за оскаржуваним договором поруки.

Разом з тим, із досліджених в судовому засіданні матеріалів цивільної справи №2-487/11 за позовом ВАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_1, як поручителя, та інших про стягнення заборгованості за кредитом, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 могла дізнатися про збільшення відсоткової ставки Банком без її на те згоди як поручителя 22.03.2010 року, а саме з моменту вручення їй матеріалів вказаного позову. Тобто, про порушене право ОСОБА_1 дізналася зазначеної дати.

Проте з даним позовом до суду звернулася 08.05.2014 року.

Встановивши, що під час розгляду справи не добуто доказів на підтвердження згоди ОСОБА_1 як поручителя на збільшення обсягу її відповідальності внаслідок збільшення відсоткової ставки за користування кредитом, а також період, коли позивач дізналася про порушене право і період звернення в суд із вимогою про визнання договору поруки припиненим - 08.05.2014 року, суд першої інстанції з врахуванням ст.ст.257, 261, 267 ЦК України прийшов до обґрунтованого висновку про сплив встановленого законом трьохрічного строку позовної давності та відмовив у позові з цих підстав.

Викладені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_1 про не поширення позовної давності на її позовну вимогу з мотивів того, що право поручителя на припинення зобов'язання за договором поруки є його особистим немайновим правом є безпідставними, оскільки таке твердження позивача не узгоджуються з положенням ст.269 ЦК України, якою визначено поняття особистого немайнового права фізичної особи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та такими, що не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і підстави для його зміни або скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Крім того, колегія суддів зауважує на таке.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим на підставі частини першої статті 559 ЦК України у зв'язку зі зміною зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, позивач посилалася на невизнання Банком зазначеного факту.

Згідно з пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків.

За положеннями частини першої статті 559 ЦК України припинення поруки у разі належного виконання основного зобов'язання, презюмується.

Таким чином, звернення особи до суду з позовом про визнання поруки такою, що припинена, на підставі частини першої статті 559 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору.

Отже, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (ст. ст. 3, 12-15, 20 ЦК України) слід дійти висновку про те, що в разі невизнання кредитором права поручителя, передбачених частиною першою статті 559 ЦК на припинення зобов'язання таке право підлягає захисту судом шляхом визнання його права на підставі п. 1 частини другої статті 16 ЦК України.

Відтак, право поручителя підлягає судовому захисту за його позовом шляхом визнання поруки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору поруки чи шляхом припинення зобов'язання за договором.

Проте всупереч наведених правових норм позивач звернулася до суду із даним позовом за захистом своїх прав як поручителя шляхом припинення договору поруки, а не шляхом визнання поруки такою, що припинена.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 20 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді