У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом виконуючого обов'язки прокурора Диканського району Полтавської області в інтересах Департаменту фінансів Полтавської обласної державної адміністрації до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, страхова компанія «Остра», про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення, за касаційною скаргою ОСОБА_5, який діє від імені ОСОБА_3, на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 13 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 29 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року виконуючий обов'язки прокурора Диканського району Полтавської області в інтересах Департаменту фінансів Полтавської обласної державної адміністрації звернувся до суду з указаним позовом. Зазначав, що ОСОБА_3 був засуджений вироком Диканського районного суду Полтавської області від 24 лютого 2014 року за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України. Внаслідок дій відповідача потерпілий ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження та проходив стаціонарне лікування в Полтавській обласній клінічній лікарні ім. М.В. Скліфасовського. Посилаючись на викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив задовольнити позов.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 13 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 29 липня 2015 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Полтавського обласного бюджету в особі Департаменту фінансів Полтавської обласної державної адміністрації витрати на стаціонарне лікування потерплого від кримінального правопорушення в розмірі 40 708 грн. 86 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_5, який діє від імені ОСОБА_3, звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що вироком Диканського районного суду Полтавської області від 24 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 29 квітня 2014 року, ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Внаслідок дій останнього потерпілий ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження та знаходився на стаціонарному лікуванні у відділеннях реанімації, анестезіології та інтенсивної терапії Полтавської обласної клінічної лікарні ім. М. В. Скліфасовського з 12 березня по 22 березня 2013 року, що склало 10 ліжко-днів, з 23 березня 2013 року по 8 квітня 2013 року (16 ліжко-днів) знаходився на лікуванні у нейрохірургічному відділенні, а з 8 квітня 2013 року по 4 червня 2013 року (57 ліжко-днів) в ортопедо-травматологічному відділенні цієї лікарні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив із того, що за час лікування хворий забезпечувався медикаментами та виробами медичного призначення, розмір коштів, витрачених на його лікування з урахуванням вартості медикаментів і цих виробів та витрат за один ліжко-день склала 40708 грн 86 коп.

Однак повністю погодитись з такими висновками неможливо.

Статтею 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнення з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 липня 1993 року № 545 (далі - Порядок) сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров'я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним в стаціонарі, та вартості витрат на його лікування в день. Кількість ліжко-днів визначається на підставі медичної картки стаціонарного хворого (форма 003/у) або інших документів, які підтверджують дату госпіталізації та виписки хворого із стаціонара лікувального закладу. Визначення суми витрат на лікування потерпілого за один ліжко-день провадиться виходячи з фактичної кількості ліжко-днів і загальної суми фактичних витрат за місяць (в якому проводилось лікування) на утримання лікувального закладу, за винятком витрат на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентаря та обладнання.

Однак, при вирішенні спору суди вказаних положень законодавства не врахували, не перевірили правильність розрахунку вартості витрат на лікування потерпілого в день, стягнувши вартість медикаментів і медичних виробів, які використовувались для лікування потерпілого, не звернули уваги на те, що зазначеним Порядком не передбачено визначення витрат на стаціонарне лікування в такий спосіб у випадку їх відшкодування на підставі ст. 1206 ЦК України.

Зазначені обставини мають значення для правильного вирішення спору, від їх встановлення залежить розмір витрат, які підлягають стягненню з відповідача у разі доведення існування у останнього обов'язку по їх відшкодуванню.

Допущені судами при розгляді справи порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179, 212 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, тому судові рішення не відповідають вимогам щодо законності й обґрунтованості. Таке, відповідно до ст. 338 ЦПК України, є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, який діє від імені ОСОБА_3, задовольнити.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 13 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 29 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова С.О. Карпенко Г.І. Мостова М.І. Наумчук