№ 207/2912/15-ц
№ 2/207/1321/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2015 року Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Юрченко І.М.

при секретарі: Сівачук А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпродзержинську справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Барєр» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державного підприємства «Барєр» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що з 22.10.2013 року по 09.02.2015р. він працював на посаді майстра з ремонту на Державному підприємстві «Барєр». Починаючи з 01.03.2014 року заробітну плату позивачу почали виплачувати нерегулярно, внаслідок чого ним було подано до Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська заяву про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати судовий наказ було видано 21 липня 2014 року, але сума заборгованості, вказана у виданому наказі, так і не була виплачена позивачеві. У вересні 2014 року, не маючи засобів для існування, він був змушений повторно подати заяву до суду про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Судовий наказ було видано 23 вересня 2014 року, але позивачу заборгованість по заробітній платі так і не була виплачена.

09.02.2015 року позивачем була подана заява про звільнення з роботи за згодою сторін, на підставі якої було видано наказ (розпорядження) №4/ос від 09.02.2015 р. про припинення трудового договору.

В порушення ст.116 КЗпП України в день звільнення йому не були виплачені всі належні до виплати суми, тобто повного розрахунку проведено не було.

Загальна сума заборгованості по заробітній платі з квітня 2014 року по лютий 2015 року відповідно до довідки, виданої ДП «Барєр» становить 21504грн.37 коп.

Таким чином при звільненні та до теперішнього часу відповідачем позивачу не виплачена заробітна плата у загальній сумі 21504грн.37 коп.

Тому позивач вважав, що відповідач повинен сплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день постановлення рішення в суді, з розрахунку, що відповідно до довідки, виданої ДП "Бар'єр" середньоденна заробітна плата складає 137грн. 55коп.

Позивач також зазначив, що у зв'язку з невиплатою заробітної плати йому була спричинена і моральна шкода, яку позивач оцінює в розмірі 10000грн. Вже більше року він постійно перебуває у стресовому стані, його сім'ї ледве вистачає грошей на життя, а він має неповнолітніх дітей, яких має забезпечувати. Протягом цього часу він вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, постійно позичати гроші у родичів та друзів.

На підставі зазначеного позивач просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні станом на день ухвалення рішення по справі, а також 10000грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та сплачену ним суму судового збору в розмірі 70, 00грн

Позивач у судове засідання не зявився, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутністю, на позові наполягав у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився. Просив суд розглянути справу за його відсутністю. Позовні вимоги не визнав та у поданих суду запереченнях вказав, що з позивачем при звільненні дійсно не був проведений розрахунок та йому не була виплачена заробітна плата у загальній у сумі 21504грн.37 коп. з тих підстав, що у підприємства не було коштів і у підприємства відсутня вина. Вказав, що позивачем не надано доказів, що йому у зв'язку з невиплатою заробітної плати була спричинена моральна шкода. У задоволенні позову просить відмовити.

Враховуючи вищенаведене у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, справа підлягає розгляду в порядку ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів, наданих сторонами. В судовому засіданні досліджені всі докази, надані сторонами. Клопотання про витребування і дослідження інших доказів до суду не надходило. Суд постановляє рішення на підставі доказів, наданих сторонами і досліджених під час судового засідання. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Дослідивши наявні у справі письмові докази та оцінивши їх в сукупності суд приходить до наступних висновків.

Ніким з учасників судового засідання не заперечується та відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України судом вважається доведеними наступні обставини справи:

- Позивач перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Барєр» з 22.10.2013р. та був звільнений з роботи 09.02.2015року, що також підтверджується копією трудової книжки позивача (ар.с.6) та наказом (розпорядженням) №4/ос від 09 лютого 2015 року про звільнення позивача (ар.с.9).

- При розрахунку позивачеві не виплачено заборгованість по заробітній платі за період квітень 2014р. - лютий 2015р. в сумі 21504, 37грн., що також підтверджується довідкою ДП «Барєр» №03153 від 23.02.2015р. (ар.с.8).

- Заборгованість по заробітній платі була стягнута Баглійським районним судом м.Дніпродзержинська справа №207/1181/15-ц (№2-н/207/286/15) від 26 березня 2015р. (ар.с.11), яка так і не була сплачена позивачеві відповідачем.

Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів».

Згідно з ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до ст. 116 КзпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ст.117 КЗпП України: у разі невиплати з вини власника чи уповноваженого ним органу звільненому працівнику належних йому сум у строки, вказані у ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинна виплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У судовому засіданні було встановлено, що позивачу при звільненні не була виплачена заробітна плата у сумі 21504 гривень 37 копійок, що визнається самим відповідачем, а отже відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Вказана обставина стверджується наданою відповідачем суду довідкою ДП «Барєр» №03153 від 23.02.2015р. (ар.с.8).

Обчислення середнього заробітку позивача слід проводити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою КМУ №100 від 08.02.1995р.

Відповідно до п.2 зазначеного Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата.

В п.8 Порядку зазначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з довідкою ДП «Барєр» №03195 від 23.02.2015р. (ар.с.7), середньоденний заробіток позивача складає 137 гривень 55 копійок.

У судовому засіданні було встановлено, що заробіток позивача перед звільненням у грудні 2014р та січні 2015р. відповідно склав 2739, 13 гривень та 1800, 00 гривень А всього - 4539 гривень 13 копійок. За два місяці перед звільненням відповідачем було відпрацьовано 33 дні.

Таким чином, середньоденний заробіток позивача складає 137 гривень 55 копійок /4539 гривень 13 копійок.: 33 дня = 137 гривень 55 копійок /.

Пленум Верховного Суду України в абз. 5 п. 25 Постанови від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування законодавства про оплату праці» роз'яснив, що непроведення розрахунку у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП.

Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування законодавства про оплату праці» зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Тому суд розраховує середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні з 10.02.2015р. по день ухвалення рішення наступним чином:

Відповідно до ОСОБА_2 соціальної політики України від 09.09.2014 р. N10196/0/14-14/13 Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік, кількість робочих днів у лютому 2015р. становить 20, у березні 2015р. 21, у квітні 2015р. 21, у травні 2015р. 18; у червні 2015р. 20, у липні 2015р. 23, у серпні 2015р. 20, у вересні 2015р. 22.

Лютий 2015р.: 137 грн. 55 коп. х 14 (кількість робочих днів у місяці) = 1925, 70грн.

Березень 2015р.: 137 грн. 55 коп. х 21 (кількість робочих днів у місяці) = 2888, 55грн.

Квітень 2015р.: 137 грн. 55 коп. х 21 (кількість робочих днів у місяці) = 2888, 55грн.

Травень 2015р.: 137 грн. 55 коп. х 18 (кількість робочих днів у місяці) = 2475, 90грн.

Червень 2015р.: 137 грн. 55 коп. х 20 (кількість робочих днів у місяці) = 2751, 00грн.

Липень 2015р.: 137 грн. 55 коп. х 23 (кількість робочих днів у місяці) = 3163, 65грн.

Серпень 2015р.: 137 грн. 55 коп. х 20 (кількість робочих днів у місяці) = 2751, 00грн.

Вересень 2015р.: 137 грн. 55 коп. х 22 (кількість робочих днів у місяці) = 3026, 10грн.

Всього сума становить 21870, 45грн.

Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд виходив також з наступного.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1, цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, невиконання рішення суду (або судового наказу) про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

У даному випадку між позивачем та відповідачем відсутній спір про розмір належних до виплати сум після звільнення працівника, а тому відсутні правові підстави для зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку після звільнення.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 3 липня 2013 року № 6-60цс13, а також в постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року в справі N 6-114цс13, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів.

Ще одна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 3 липня 2013 року № 6-64цс13, в якій зазначено наступне: відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Нетривалий час роботи працівника на підприємстві й незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати також не є підставою для звільнення роботодавця від зазначеної відповідальності.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди суд враховує наступне.

Згідно із ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, з наступними змінами та доповненнями (далі Постанова Пленуму ВСУ № 4), зазначено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Суд вважає, що відповідачем позивачу у звязку з не проведенням розрахунку при звільненні була спричинена і моральна шкода: відповідачем було порушено чинне законодавство стосовно виплати заробітної плати, що привело до моральних страждань позивача та втрати ним нормальних життєвих звязків. Суд вважає, що позовні вимоги позивача у частині стягнення моральної шкоди підлягаю задоволенню, але частковому.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходить з характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних), характеру немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення). Окрім того, судом враховується повязані з цим вимушені зміни в життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Виходячи з засад розумності та справедливості сума грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом у розмірі 2000грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 70, 00 гривень у рахунок сплаченого ним судового збору та на користь держави підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору в сумі 417 гривень 20 копійок.

Керуючись ст.5-11,60, 61, ч.2 ст.197, 212-218, 292, 294, 296 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Барєр» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Барєр» на користь ОСОБА_1 21870гривень 45 копійки - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з Державного підприємства «Барєр» на користь ОСОБА_1 2000 гривень 00 копійок у рахунок спричиненої моральної шкоди.

Стягнути з Державного підприємства «Барєр» на користь ОСОБА_1 70, 00 гривень у рахунок сплаченого судового збору.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Барєр» на користь держави 417 гривень 20 копійок.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: І.М.Юрченко