Номер провадження: 22-ц/785/7793/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Балтського районного суду Одеської області від 29 липня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

встановила:

24 квітня 2013 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, який неодноразово уточнював, та в останній редакції якого від 08.05.2015 року ставив питання про стягнення з ОСОБА_3 на його користь грошових коштів у сумі 102 тис. грн. основного боргу, 3% річних від простроченої суми, що станом на 08.05.2015 р. складало 6 379,9 грн., індексу інфляції, яка склала 73 338 грн., а також понесені судові витрати у справі згідно квитанцій (т.1, а.с. 248-250).

Свої позовні вимоги мотивував тим, що згідно договору позики від 07.04.2011 р. він позичив ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 130 тис. грн. строком до 07.04.2013 р. Однак відповідач не виконав свої зобовязання у повному обсязі та повернув йому борг лише у сумі 28 000 грн., у звязку з чим залишок боргу склав 102 000 грн. Оскільки відповідач не виконав умов договору позики, позивач просив суду стягнути з нього вищевказану суму боргу, 3% річних від простроченої суми, індекс інфляції та судові витрати у справ.

У судовому засіданні відповідач позов не визнав та пояснив, що між ним та позивачем був укладений договір позики, за яким він взяв у борг у позивача 130 тис. грн., однак залишок суми його боргу перед позивачем складав не 102 тис. грн., а 2 тис. грн., що підтверджується наявною у нього розпискою.

Справу було заслухано за відсутності третіх осіб.

Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 29 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 були задоволені в повному обсязі (т.1, а.с. 80).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3Т просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що 07.04.2011 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений договір позики (ВРІ №600331), посвідчений приватним нотаріусом Балтського районного нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрований у реєстрі за №839 (далі Договір позики) (т.1,а.с.5).

За умовами цього Договору позики ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_3, а ОСОБА_3 прийняв від нього кошти в розмірі 130 000 грн., які зобовязався повернути позикодавцеві ОСОБА_4 до 7 квітня 2013 року.

Оскільки у вказаний в договорі строк відповідач ОСОБА_3 повернув борг частково, та не повернув його у сумі 102 000 грн., суд дійшов висновку про необхідність стягнення вказаної суми боргу на користь позивача, включаючи 3% річних, суму інфляційних втрат та судові витрати у справі.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

У відповідності до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій саме сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно до п.6 Договору позики, після виконання позичальником свого зобовязання позикодавець повинен передати йому примірник цього договору. Наявність у позикодавця після спливу терміну повернення грошей примірника цього договору вважатиметься простроченням виконання позичальником свого зобовязання.

Таким чином, враховуючи, що оскільки на час розгляду справи примірник Договору позики знаходився у позивача (позикодавця), то суд дійшов висновку про те, що відповідач (позичальник) прострочив своє зобовязання.

Так, на підтвердження своїх позовних вимог позивач ОСОБА_4 надав суду письмову розписку від 10.06.2012 р., за змістом якої станом на 10.06.2012 року залишок боргу за Договором позики складає 102 тис. грн., стверджуючи, що сума залишку боргу в розписці зазначена особисто самим відповідачем ОСОБА_3 та засвідчена підписом останнього.

В свою чергу, заперечуючи зміст вищевказаної розписки, відповідач ОСОБА_3 надав суду аналогічну розписку із зазначенням суми залишку боргу у 2 тис. грн. та пояснив, що в наданій позивачем розписці запис суми боргу у 102 тисячі гривень є підробленим.

Вирішуючи питання про те, яка ж сума боргу залишилася неповернутою боржником ОСОБА_3 позикодавцю ОСОБА_4, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно однієї із розписок, копія якої є в матеріалах справи (т.1, а.с.21), а оригінал знаходиться у відповідача ОСОБА_3, останнім особисто виконано наступний текст: «2000 грн. 00 коп. (две тысячи грн. 00 коп.)».

Що стосується тексту в цій же розписці: «Я ОСОБА_9, подтверждаю что на 10.06.2012 остаток долга согласно договору позики № ВРІ 600331 составляет:», то він виконаний особисто ОСОБА_4

Зазначені обставини не заперечуються сторонами у справі.

Тобто, згідно показань сторін, позивач ОСОБА_4 писав особисто розписку про те, що він підтверджує залишок боргу. А суму залишку вказав особисто відповідач ОСОБА_3 З цих підстав, у вказаній розписці відповідач ОСОБА_3 вказав залишок боргу у сумі 2000 грн.

На думку колегії суддів сума боргу мала бути вказана у розписці особисто позикодавцем ОСОБА_4, а не боржником ОСОБА_3

Разом з тим, в матеріалах справи мається фотокопія тієї ж самої розписки, в якій в оригіналі мається запис відповідача ОСОБА_3 наступного змісту: «сто две тысячи гривен 00 коп.» та особистий підпис ОСОБА_3 (т.1, а.с.67).

Як пояснив позивач ОСОБА_4, після отримання відповідачем ОСОБА_3 розписки із вищевказаним записом ОСОБА_4, ОСОБА_3 зняв з цієї розписки кольорову фотокопію, після чого в ній особисто здійснив запис: «сто две тысячи гривен 00 коп.» та поставив в ній свій особистий підпис.

Тобто вказаний запис і підпис мається на фотокопії розписки, але здійснений в оригіналі особисто відповідачем ОСОБА_3

В своїй апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 підтвердив факт написання ним в розписці слова: «дві тисячі», заперечуючи при цьому написання перед ними слова: «сто».

Разом з тим, в оригіналі розписки, яка залишилась у відповідача ОСОБА_3, останній здійснив в ній запис: «2000 грн. 00 коп. (две тысячи грн. 00 коп.)».

Проте, відповідач ОСОБА_3 І,Т. не зміг пояснити суду, з якою ціллю ним особисто було написано дві розписки, як він зазначив, одна зі словами: «дві тисячі», інша з цифрами і буквами: «2000 грн. 00 коп. (две тысячи грн. 00 коп.)».

Таким чином, позивач ОСОБА_4 наполягав на тому, що сума боргу відповідача ОСОБА_3 складає 102 000 грн., а останній наполягав на тому, що сума боргу складає 2 000 грн.

У звязку з даними обставинами та за клопотанням позивача ухвалами суду від 14.02.2014 р. та 11.11.2014 р. у справі призначалися судові криміналістичні експертизи почерку відповідача ОСОБА_3, з метою встановлення особи, якою зазначалися суми боргу в кожній із вищевказаних розписок (т.1, а.с.105, 190).

При цьому, як було зазначено вище, суми боргу ОСОБА_3 у вказаних розписках зазначені ним в оригіналах особисто.

Однак, згідно повідомлення судового експерта від 01.04.2014 року, проведення експертизи згідно ухвали суду від 14.02.2014 року виявилось неможливим, оскільки експерту не були надані оригінали розписок а також вільні та експериментальні зразки почерку та підписів відповідача ОСОБА_3 (т.1, а.с.111-113).

В подальшому позивач ОСОБА_4 повторно звернувся до суду із заявою по призначення у справі судової технічної, почеркознавчої експертизи (т.1, а.с.124).

В свою чергу, відповідач ОСОБА_10 надав суду експериментальні зразки свого почерку та підпису (т.1, а.с.136-147), проте не надав суду оригіналу розписки, яка мається у нього і в якій ним здійснений запис: «2000 грн. 00 коп. (две тысячи грн. 00 коп.)».

Однак, як було вказано вище, розписка з оригіналом запису ОСОБА_10: «сто две тысячи гривен 00 коп.» та з його особистим підписом мається в матеріалах справи (т.1, а.с. 67).

У звязку з цим, суд своєю ухвалою від 23.10.2014 року тимчасово вилучив у відповідача ОСОБА_3 оригінал розписки, в якій ним здійснено запис: «2000 грн. 00 коп. (две тысячи грн. 00 коп.)» (т.1, а.с.163)

Проте, вказана ухвала суду відповідачем ОСОБА_3 не була виконана і оригінал розписки до суду так і не був наданий.

Незважаючи на це, як було вказано вище, ухвалою суду від 11.11.2014 року вищевказана експертиза була знову призначена (т.1, а.с.190).

Однак, клопотання експерта від 18.11.2014 року про необхідність надання відповідачем ОСОБА_3 вільних зразків підписів та почерку, наближених до часу виконання рукописних записів та підпису, а також щодо надання експериментальних зразків почерку ОСОБА_3 у вигляді записів: «сто две тысячи гривен 00 коп.», виконаних по 10 разів на 3-5 аркушах, не було виконано відповідачем ОСОБА_3 (т.1, а.с.216).

У звязку з цим, повідомленням провідного судового експерта № 6278 від 16 березня 2015 року матеріали справи були повернуті до суду без надання експертного висновку (т.1, а.с. 237).

В ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції, 08.12.2015 року позивачем ОСОБА_4 знову була подана заява про витребування у ОСОБА_3 оригіналу розписки від 10.06.2012 року, відібрання у нього зразків почерку та призначення у справі судової технічної, почеркознавчої експертизи для вирішення питань, чи виконаний текст у розписці «сто две тысячи гривен 00 коп.», ОСОБА_3 та чи однією пастою кулькової ручки виконаний зазначений текст та підпис у розписці (т.2, а.с.125).

Для вирішення питання про надання відповідачем ОСОБА_3 зразків почерку, в якому йому необхідно власноручно зазначити: «сто две тысячи гривен 00 коп.», виконаних по 10 разів на 3-5 аркушах, як того вимагав судовий експерт в суді першої інстанції, в апеляційному суді була оголошена перерва до 22.12.2015 року, з викликом в судове засідання відповідача ОСОБА_3, оскільки останній в судове засідання, призначене на 08.12.2015 року, не зявився.

Однак, 22.12.2015 року відповідач ОСОБА_3 в судове засідання також не зявився, будучи належним чином повідомленим про час і місце судового засідання.

Разом з тим, 21.12.2015 року від відповідача ОСОБА_3 надійшла заява про неможливість його явки в судове засідання через хворобу та відмови надання зразків його почерку, так як у позивача ОСОБА_4 мається лише кольорова фотокопія розписки, яка не є фінансовим документом і не може бути доказом існування боргу відповідача перед позивачем у сумі 102 тисячі гривень.

З цих підстав, та враховуючи, що без надання відповідачем ОСОБА_3 зразків почерку, в якому йому необхідно власноручно зазначити текст: «сто две тысячи гривен 00 коп.», виконаних по 10 разів на 3-5 аркушах, як того вимагав судовий експерт в суді першої інстанції, колегія суддів відмовила позивачу ОСОБА_4 в задоволенні його клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що відповідач ОСОБА_3 ухилявся від проведення експертизи, відмовився надавати зразки почерку, витребувані експертом, а також оригінал розписки, яка знаходиться у нього, не дивлячись на ухвалу суду від 23.10.2014 року, про її тимчасове вилучення, що позбавило можливості експертного дослідження вказаних документів.

Відповідно до ч.1 ст.146 ЦК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів, або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд, залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для зясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідач ОСОБА_3 не надав суду доказів, які спростовують достовірність розписки про залишок його боргу у сумі 102 000 грн., або доказів підтвердження позивачем ОСОБА_4 існування боргу у сумі 2 000 грн.

При цьому, судом обгрунтовано враховано, що відповідач ОСОБА_3 ухилився від подання експертам необхідних матеріалів, документів, не дивлячись на тривалі спроби суду їх отримати, у звязку з чим суд відповідно до ч.1 ст.60 та ч.1 ст.146 ЦПК України визнав факт достовірності відомостей, що містяться у розписці, наданій позивачем, про залишок суми боргу відповідача ОСОБА_3 перед позивачем ОСОБА_4 у сумі 102 тисячі гривень.

Стягуючи зазначену суму боргу з відповідача на користь позивача, суд першої інстанції виходив із вимог, передбачених ч.1 ст.530 та ст. 625 ЦК України, згідно якої, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зазначені вимоги також зазначені в п. 5 Договору позики, укладеного між сторонами (т.1, а.с.5).

Таким чином, суд дійшов обгрунтованого і правомірного висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача станом на 08.05.2015 року суму боргу у розмірі 102 000 грн., три проценти річних від простроченої суми боргу у розмірі 6 379,90 грн., індексу інфляції у розмірі 73 338 грн.

Зазначені розрахунки відповідають вимогам діючого законодавства та не спростовані відповідачем і заявником апеляційної скарги ОСОБА_3

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 в частині стягнення на його користь витрат на роздруківку тексту з дисків у сумі 3500 грн. та стягнення витрат, повязаних з явкою позивача та його представника до суду, згідно наданих інших чеків на придбання пального.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача витрат, повязаних з явкою позивача та його представника до суду, згідно чеків на придбання пального, витрат на оплату експертиз за квитанціями №51 та №52 від 29.12.2014 р. на суми 1771,2 грн. та 2435,4 грн. відповідно, на загальну суму 4206,6 грн., а також витрат на правову допомогу в сумі 16078 грн.

Колегія суддів виходить із того, що оскільки експертизи не були проведені, витрати позивачу на їх оплату не можуть бути компенсовані відповідачем.

Що стосується витрат на правову допомогу, то вони не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, так як матеріали справи не містять розрахунку представника позивача щодо його участі в наданні правової допомоги позивачу, із зазначенням кількості затраченого часу та вартості наданих послуг.

Таким чином, та у відповідності до ст. 88 ЦПК України, на користь позивача ОСОБА_4 з відповідача ОСОБА_3 підлягають стягненню судові витрати, які складаються із судового збору, у загальній сумі 2077,42 грн.: 800 грн. (т.1, а.с.1) + 15 грн. (т.1, а.с.47) + 118,7 грн. (т.1, а.с.63) + 241,76 грн. (т.1, а.с.64) + 121,8 (т.1, а.с.123) + 780,16 (т.1, а.с.247).

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, за винятком судових витрат, у звязку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду змінити та зменшити суму судових витрат, які підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 з 31 820,50 грн. до 2077,42 грн. Також слід зазначити, що всього стягненню підлягає не 213 538,40 грн., а 183 795,32 грн.

В іншій частині оскаржуване рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Балтського районного суду Одеської області від 29 липня 2015 року змінити та зменшити суму судових витрат, які підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 з 31 820,50 грн. (тридцять однієї тисячі вісімсот двадцять гривень 50 копійок) до 2077,42 грн. (двох тисяч сімдесят сім гривень 42 копійки), у звязку з чим всього стягненню підлягає не 213 538,40 грн. (двісті тринадцять тисяч пятсот тридцять вісім тисяч гривень 40 копійок), а 183 795,32 грн. (сто вісімдесят три тисячі сімсот девяносто пять гривень 32 копійки).

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_11

ОСОБА_2