АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Корчевного Г.В.,

суддів: Слободянюк С.В., Лапчевської О.Ф.,

при секретарі Абдуллаєвій Е.Б.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 серпня 2015 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, -

УСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулась до Голосіївського районного суду з позовом до ОСОБА_2, просила суд надати малолітньому ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 року дозвіл на багаторазові тимчасові виїзди за кордон та отримання віз держав Шенгенської угоди (Франція, Болгарія, Іспанія та інші), та інших країн світу (ОАЕ, Туреччина, Австралія, Великобританія, США, Шрі-Ланка), без отримання (дозволу) згоди батька, ОСОБА_2, в супроводі та без супроводу матері, ОСОБА_1, до моменту досягнення ОСОБА_3 повноліття, а також надати ОСОБА_1 дозвіл на виготовлення та оформлення для малолітнього сина, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, проїзного документа дитини та паспорта для виїзду за кордон, без отримання дозволу (згоди) батька ОСОБА_2. Позов обґрунтовано тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі в період з 23.06.2006 р. по 11.08.2010 р., від шлюбу мають спільного малолітнього сина - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом з позивачем. Позивач матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Має змогу вивозити дитину за межі України на оздоровлення та відпочинок, однак, відповідач з незрозумілих їй причин дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон не дає. Малолітній ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, часто хворіє застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування дитини на морі та в інших місцях оздоровлення та рекреації. Дитина навчається в спеціалізованому навчальному закладі з поглибленим вивченням англійської мови, і відвідування англомовних країн сприятиме її вивченню.

Унікальний номер справи: 752/3397/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/13713/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Мирошниченко О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10 серпня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 серпня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду 1-ї інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що ухвалюючи рішення, судом не встановлено усі обставини, що мають значення для справи, зокрема те, що відповідач ухиляється від сплати аліментів, безпідставно чинить перешкоди у здійсненні позивачем заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Зазначає, що не дав оцінки обставинам, на які посилався позивач, та які не є спірними, зокрема визнання відповідачем факту системної безпідставної відмови у наданні дозволу для виїзду дитини.

Апелянт вказує, що судова практика з даного питання свідчить про те, що суди надають дозвіл на тимчасовий виїзд в три країни терміном на три роки, однак з обов'язком повернення до постійного місця проживання.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач і відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, в період з 23.06.2006 по 11.08.2010 року. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києваа від 11.08.2010 р. шлюб між сторонами у справі розірвано, а місце проживання сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, визначено разом з матір'ю, (а. с. 7 т. 1).

19 червня 2007 року народився ОСОБА_3, згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 виданого відділом реєстрації з цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві від 25.10.2007 р. батьком дитини є ОСОБА_2, матір'ю - ОСОБА_1 (а. с. 8 т. 1).

Також встановлено, що неповнолітній ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 дійсно живає разом з матір'ю за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою ЖБК «ЕКРАН-2» від 14.10.2014 за № 11 (а. с. 9 т.1).

Як вбачається з матеріалів справи, а саме - довідки №257 від 19 грудня 2014 р. малолітній ОСОБА_3 навчається в 1-Б класі спеціалізованої школи №97 ім. Олени Теліги Шевченківського району м. Києва з поглибленим вивченням англійської мови (а.с. 27 т.1).

Мотивуючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст. 313 ЦК фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року №3857-ХП та постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» від 27 січня 1995 року №57, виїзд за межі країни громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду.

Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою КМУ від 31.03.1995 № 231 (із змінами) визначено, окрема, що виїзд неповнолітніх громадян за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон.

Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, у супроводі одного з батьків або в супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою здійснюється:

за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон;

без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску; коли у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16 річного віку, або проїзному документі є відповідний запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік в дипломатичному представництві України за кордоном;

у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій:

свідоцтва про смерть другого з батьків;

рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків;

рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім;

рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним;

рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків;

довідки про народження дитини, виданої ВДВС із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої ст. 135 СК України (під час виїзду за кордон у супроводі одинокої матері).

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного батьків.

Також враховано судом першої інстанції, що статтею 141 Сімейного Кодексу України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини, у тому числі і після розірвання шлюбу та проживання одного із батьків окремо від дитини.

Згідно зі ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.91 р. №789- XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст.18 даної Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-ІІІ від 26.04.2001 р., кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

З огляду на фактичні обставини справи, вірним є висновок суду першої інстанції, що позивач не надала належних та допустимих доказів по справі в підтвердження звернення до відповідача з проханням щодо оформлення дозволу на тимчасовий виїзд за кордон, оскільки за наданими на розгляд суду смс - повідомленнями та електронними листами суд не може ідентифікувати їх отримувача.

При цьому, суд першої інстанції врахував паперові листи-звернення ОСОБА_1, з рекомендованим відправленням через Укрпошту, що містяться в матеріалах справи (а.с. 4, 6, 29, 30, 31 т. 3), та зазначив у своєму рішенні, що у вказаних листах-зверненнях позивач вказує різні країни і терміни відвідування, що не відповідає обставинам справи, суперечать позовним вимогам, у вказаних листах містяться інші періоди перебування за кордоном та країни, до яких позивачем заплановано виїзд.

Відносно доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає, що вони необґрунтовані та не доведені належними доказами, оскільки судом першої інстанції було повно та всебічно з'ясовано обставини справи.

Зокрема доводи апелянта про те, що відповідач ухиляється від сплати аліментів, безпідставно чинить перешкоди у здійсненні позивачем заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, не є предметом розгляду вказаної справи.

Інші доводи апеляційної скарги відносно того, відповідачем визнано факт системної безпідставної відмови у наданні дозволу для виїзду дитини, а судова практика з даного питання свідчить про те, що суди надають дозвіл на тимчасовий виїзд в три країни терміном на три роки, однак з обов'язком повернення до постійного місця проживання, спростовуються матеріалами справи.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи нотаріально посвідчених заяв про згоду відповідача на тимчасовий виїзд за кордон малолітнього ОСОБА_3, зокрема в період з 15.03.2011 року по 31.03.2011 року до Республіки Шрі-Ланка, в період з 20.08.2013 року по 10.10.2013 року до Об'єднаних Арабських Еміратів (а. с. 130-131 т. 3), відповідач не відмовляється надавати позивачу дозвіл на тимчасовий виїзд в супроводі позивача.

Крім того, зі змісту прохальної частини апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким надати малолітньому ОСОБА_3 дозвіл на багаторазові тимчасові виїзди в будь-яку країну світу без дозволу батька в супроводі матері до досягненням дитиною 16-ти років (а.с. 34 т.4)

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки чинним законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі.

Згідно із положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до вимог до ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Таким чином, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон до досягнення нею шістнадцятирічного віку та без згоди одного із батьків, суперечить вищевказаним нормам матеріального права.

Окрім того, чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Адже допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні.

Колегія суддів, виходячи з рівності прав і обов'язків батьків, вважає, що рішення матері про вивезення дитини повинно узгоджуватись з батьком дитини. При цьому обов'язковому узгодженню підлягають питання країни в яку виїздить дитина, терміни виїзду і повернення, строк перебування та інші питання які потребують спільного вирішення в інтересах дитини.

Разом з тим, під час апеляційного розгляду справи, сторони не знайшли рішення, яке б задовольнило обох батьків, стосовно питань, які становлять предмет позову, від укладення мирової угоди позивач категорично відмовилася, з огляду на що колегія суддів вважає, що позовні вимоги щодо надання дозволу на неодноразові виїзди дитини за кордон фактично обґрунтовується прагненням ігнорувати інтереси батька, який проживає окремо від дитини, а тому законних підстав для задоволення позову немає.

Згідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування апеляційної скарги, та вважає, що за таких обставин підстави для її задоволення відсутні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Враховуючи викладене та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки районного суду про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Справа судом розглянута повно та об'єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано правильно.

Інші доводи апеляційної скарги недоведені та містяться лише на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 серпня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: