АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Сірій О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 червня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором,

встановила:

У липні 2014 року позивач ПАТ «Комерційний банк «Надра» звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості та штрафних санкцій за кредитним договором від 08.11.2006 року, яка станом на 22.05.2014 року складає 1797,9 доларів США, що за курсом НБУ становить 21090 грн. 19 коп., та 7526 грн. 21 коп., яка складається із заборгованості: за кредитом - 854,03 доларів США (еквівалент - 10018 грн. 16 коп.), за відсотками - 943,87 доларів США (еквівалент - 11072 грн. 03 коп.), пені за прострочення строків виконання зобов'язань - 241,6 доларів США (еквівалент - 2834 грн. 03 коп.), штрафу за порушення умов кредитного договору - 400 доларів США (еквівалент - 4692 грн. 18 коп.).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 червня 2015 року позов задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Комерційний Банк «Надра» суму в розмірі 28 616 грн. 45 коп., судові витрати - 286 грн. 16 коп., а всього - 28902 грн. 61 коп.

В задоволенні позову ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_3 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_2, в іншій частині рішення - залишити без змін. Посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Вказував, що позивачем пропущено встановлений законом строк, протягом якого він міг звернутись до суду з позовом за захистом своїх прав, проте цих обставин суд першої інстанції до уваги не взяв. Також розрахунок заборгованості не підтверджується первинними банківськими документами, що підтверджують відомості з розрахунку. Крім того, не надано виписок/довідок про рух коштів по рахунку № 1501, який відповідно до п. 2.2. кредитного договору було відкрито позичальнику у філії ВАТ КБ «Надра».

Зазначав, що доказів підтвердження направлення та вручення відповідачам досудових вимог не надано, а тому вважає, що строк позовної давності не переривався.

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_2 - ОСОБА_4 підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити.

Представник позивача ПАТ КБ «Надра» в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується зворотним повідомленням про вручення поштового відправлення 28.09.2015 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, представник позивача ПАТ КБ «Надра» позовні вимоги обґрунтовував тим, що відповідач ОСОБА_2 отримав від банку кредитні кошти у розмірі 4000 доларів США на споживчі цілі, за умовами договору - зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами із розрахунку 17 % річних, з кінцевим строком повернення - до 07.11.2008 року, але свої зобов'язання він добровільно належним чином не виконує, чим завдає кредиторові збитків.

08.11.2006 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_3 була зобов'язана солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за виконання зобов'язань позичальником ОСОБА_2 Відповідачі на вимогу банку добровільно свої зобов'язання не виконують належним чином, у зв'язку з чим позивач вимушений був звернутися до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до поручителя ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що в силу вимог ст. 559 ЦК України, враховуючи визначений договором строк виконання основного зобов'язання - 07.11.2008 року, порука ОСОБА_3 припинилась, оскільки за вказаний період часу банк не пред'явив до поручителя будь-якої вимоги.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог сторонами не оскаржується, обов'язкових підстав для скасування колегія не вбачає, тому у викладеній частині рішення суду необхідно залишити без змін.

Задовольняючи позовні вимоги до відповідача ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення своїх позовних вимог та які мають значення для справи, позивачем доведені.

Оскільки відповідач належним чином не виконував своїх зобов'язань за кредитним договором №47/П/05/2006-840 від 08.11.2006 року, то станом на 22.05.2014 року виникла заборгованість за кредитом - 854,03 доларів США (еквівалент - 10018 грн. 16 коп.), за відсотками - 943,87 доларів США (еквівалент - 11072 грн. 03 коп.), а всього - 1797,9 доларів США, що за курсом НБУ становить 21090 грн. 19 коп.

Також банком відповідно до п.4.1., 4.2 кредитного договору нараховано пеню за прострочення строків виконання зобов'язань - 241,6 доларів США (еквівалент - 2834 грн. 03 коп.) та штраф за порушення умов кредитного договору - 400 доларів США (еквівалент - 4692 грн. 18 коп.), а всього - 7526 грн. 21 коп.

Тому суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з позичальника на користь банку вищевказаної суми заборгованості в розмірі 28 616 грн. 45 коп.

Відхиляючи заяву відповідача про необхідність застосування наслідків спливу позовної давності та відмови у позові з цих підстав, суд першої інстанції вважав, що доводи відповідача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Проте, виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, колегія суддів вважає, що погодитись з такими висновками суду першої інстанції неможливо, оскільки висновки суду не в повному обсязі відповідають обставинам справи та зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Частиною 1 ст. 214 ЦПК України визначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання, чи є інші фактичні дані ( пропущення строку позовної давності тощо) , які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до п.4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України, мотивувальна частина рішення повинна містити мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази.

Проте в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції не наведено мотивів, з яких саме підстав судом не прийнято до уваги заяву відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності ( а.с. 102-103, 105-106).

Як вбачається з матеріалів справи, 08.11.2006 року між ВАТ Комерційний банк «Надра», правонаступником якого є позивач ПАТ КБ «Надра», та відповідачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 47/П/05/2006-840, відповідно до якого відповідач отримав кредитні кошти на суму 4000 доларів США на споживчі цілі, зі сплатою відсотків за користування кредитом 17% річних, зі строком повернення - до 07.11.2008 року.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач ОСОБА_2 сплатив кредит на суму 3145,97 доларів США, та відсотки за користування кредитом на загальну суму 553,71 доларів США. Останній платіж по кредиту позичальник здійснив 11 січня 2008 року, інших платежів не здійснював.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Як зазначив Верховний Суд України у правовій позиції у постанові № 6-169цс14 від 29.10.2014 року , початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами кредитного договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, якщо за умовами договорів погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобов'язань.

Відповідно до умов кредитного договору ( пункти 1.3.1, 1.3.2, 2, 2.3.3) від 08.11.2006 року, погашення кредиту та нарахованих відсотків здійснюється позичальником щомісяця, до 10 числа поточного місяця, шляхом сплати мінімально необхідного платежу у розмірі 210 доларів США, до якого входить платіж по кредиту, нарахованих відсотках та плата за управління кредитом ( 0,5% від розміру фактичного залишку заборгованості).

Пунктом 2.3.4 кредитного договору визначено кінцевий термін повернення кредиту - 07 листопада 2008 року.

З наявного у матеріалах справи розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж відповідач здійснив 11.01.2008 року. Даних щодо подальшого погашення заборгованості, здійснення платежів у період після 10 лютого 2008 року, які б свідчили про визнання відповідачем свого обов'язку щодо погашення кредиту, тобто переривання перебігу позовної давності, матеріали справи не містять.

Таким чином, у позивача ПАТ КБ «Надра» виникло право вимагати повернення кредиту та нарахованих процентів по щомісячних платежах - з 11 лютого 2008 року, а повернення кредиту та процентів у повному обсязі - з 08 листопада 2008 року, проте, як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом про захист свого порушеного права лише 17 липня 2014 року ( через 5 років 8 місяців), тобто з пропуском встановленого ст. 257 ЦК України трирічного строку позовної давності, який закінчився 08 листопада 2011 року.

Отже, у зв'язку зі зверненням позивача до суду після спливу трирічного строку позовної давності, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача суми заборгованості за кредитом, процентів та неустойки, оскільки сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові ( ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (зокрема, стягнення неустойки).

Таким чином, сплив позовної давності до основної вимоги - залишку тіла кредиту та нарахованих процентів, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог і про стягнення неустойки ( пені та штрафу), нарахованих банком за період з травня 2013 року по травень 2014 року.

Також відсутні підстави для стягнення процентів, нарахованих банком поза межами строку позовної давності для основної вимоги, перебіг якої закінчився 08.11.2011 року.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги щодо відсутності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості 1797,9 доларів США, що становить 21 090 грн. 19 коп. та неустойки в сумі 7526 грн. 21 коп., враховуючи подану відповідачем до суду першої інстанції заяву про застосування наслідків спливу позовної давності. Тому рішення суду у викладеній частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені зазначених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-309, 313-317, 218 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 червня 2015 року - скасувати в частині задоволення позовних вимог ПАТ «Комерційний Банк «Надра» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту :

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

В іншій частині рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 червня 2015 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: