АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1357/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19,27 Євтушенко П. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоЮвшина В. І.
суддівКорнієнко Н. В. , Пономаренка В. В.
при секретаріРибасюк О. С.

представника позивача Пастухова О.В.

представника відповідача ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ПАТ «Дельта Банк» на рішення Соснівського районного суду Черкаської області від 01 квітня 2015 року по справі за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_8, ОСОБА_9 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність, виселення та усунення перешкод у здійсненні права власності ,-

в с т а н о в и л а :

ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_9 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність, виселення та усунення перешкод у здійсненні права власності, мотивуючи свої вимоги тим, що 08.12.2011 р. між позивачем та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за кредитним договором, укладеним 08.05.2008 р. між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_8, про надання споживчого кредиту. Відповідно до умов вказаного договору відповідач отримав кредит в сумі 85 500 дол. США, який зобов'язувався повернути в повному обсязі до 07.05.2018 р.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за даним кредитом між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_8 і ОСОБА_9 було укладено договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_9 та ОСОБА_8 передала в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1.

Позивач стверджує, що ОСОБА_8 не виконав основного зобов'язання, а тому просив суд в рахунок погашення заборгованості відповідача на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 50,5 кв.м. та визнати за позивачем право власності на дану квартиру. Виселити та зняти з реєстрації ОСОБА_8, ОСОБА_9 та інших осіб, які зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1. Зобов'язати відповідачів передати ПАТ «Дельта Банк» правовстановлюючі документи на предмет іпотеки.

Рішенням Соснівського районного суду Черкаської області від 01 квітня 2015 року в задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням представник ПАТ «Дельта Банк» подав апеляційну скаргу, вважаючи що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права і просить скасувати рішення Соснівського районного суду Черкаської області від 01 квітня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким вимоги ПАТ «Дельта Банк» задовольнити у повному обсязі. В судовому засіданні представник апелянта апеляційну скаргу підтримав частково.

Відповідачка ОСОБА_9 неодноразово не отримує судові повістки за вказаним нею місцем проживання та реєстрації. Її представник ОСОБА_10 (а.с. 89-92) належним чином повідомлений про слухання справи, яке відбувається 18.08.2015 року. Відповідно до ч. 5 ст. 76 ЦПК України вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції не повністю відповідає зазначеним вимогам, оскільки не ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_8, ОСОБА_9 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність, виселення та усунення перешкод у здійсненні права власності, суд першої інстанції прийшов до висновку, що договором іпотеки не передбачені підстави щодо задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі іпотекодержателю предмета іпотеки у власність та визнання на нього права власності за позивачем.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Встановлено, що 08 травня 2008 року між ОСОБА_8 та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено кредитний договір, за яким ОСОБА_8 отримав в ПАТ «УкрСиббанк» споживчий кредит в сумі 85500 доларів США.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за даним кредитом між АКІБ «Укрсиббанк» та боржником ОСОБА_8 та його дружиною ОСОБА_9 було укладено 08.05.2008 року договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_9 та ОСОБА_8 передала в іпотеку нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

08.12.2011 р. між позивачем ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором від 08.05.2008 року, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за кредитним договором укладеним 08.05.2008 р. між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_8 про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого відповідач ОСОБА_8 отримав кредит в сумі 85 500 дол. США, який зобов'язався повернути в повному обсязі до 07.05.2018 р.

Згідно довідки від 04.11.2014 р. за ОСОБА_8 утворилася заборгованість по кредитному договору у сумі 117 305,28 дол.США, що згідно курсу НБУ складає 1 519 190,89 грн., в зв'язку з чим позивач і просив суд в рахунок погашення заборгованості відповідача на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 50,5 кв.м. та визнати за позивачем право власності на дану квартиру. Виселити та зняти з реєстрації ОСОБА_8, ОСОБА_9 та інших осіб, які зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1. Зобов'язати відповідачів передати ПАТ «Дельта Банк» правовстановлюючі документи на предмет іпотеки.

За положеннями статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачений у розділі V Закону України "Про іпотеку".

Зокрема, частиною першою статті 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Згідно частини 1 статті 37 Закону іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Виходячи з положень частини 2 статті 16 ЦК України, статей 33, 36, частини 1 статті 37 Закону України "Про іпотеку", не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.

Згідно п. 4.1.1. іпотечного договору у випадку порушень будь-якого зобов'язання за кредитним договором банк має право одержати задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що з урахуванням положень ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

У зв'язку з наведеним колегія суддів приходить до висновку, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 590, ст. 578 ЦК України звернення стягнення на предмет застави/іпотеки здійснюється лише за рішенням суду, якщо для укладення такого договору щодо майна фізичної особи вимагалось отримання згоди чи дозволу іншої особи чи органу.

У п. 4.2 договору іпотеки сторонами визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса, або за договором про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеним шляхом здійснення застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до п. 5.2.1 договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 11 грудня 2013 року № 6-124цс13.

Встановивши, що в п. 5.2.1 договору іпотеки мається відповідне застереження, яким передбачено такий спосіб звернення стягнення, як набуття права власності на предмет іпотеки, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що за наявності в іпотечному договорі відповідного застереження але відсутності у відповідачів згоди на позасудове вирішення спору, позивач не має права на задоволення позовних вимог шляхом визнання права власності на іпотечне майно в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в судовому порядку.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу за кредитним договором шляхом передачі у власність квартири підлягає до скасування, як ухвалене з порушенням норм матеріального права та ухвалення нового рішення в цій частині, яким позовні вимоги підлягають до задоволення.

Посилання відповідачів про те, що вони не являються власниками квартири АДРЕСА_1, яка являється предметом іпотеки, є безпідставними.

Згідно частини 1 статті 657 Цивільного кодексу України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Частиною 1 статті 210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Тобто закон вимагає нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, яка являється предметом іпотеки, між попереднім власником ОСОБА_11 та ОСОБА_9 вчинено письмово та нотаріально посвідчено 07 квітня 2008 року (а.с.37-38).

Відповідно до пункту 5 Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 N 671, державній реєстрації підлягають правочини, зокрема, договори купівлі-продажу, міни земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна і така реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Державного реєстру правочинів одночасно з його нотаріальним посвідчення (пункт 6 вказаного Тимчасового порядку).

Пунктом 9 зазначеного тимчасового порядку встановлено, що дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру правочинів вважається датою державної реєстрації правочину.

Таким чином з моменту внесення приватним нотаріусом відповідного запису до Державного реєстру правочинів 07 квітня 2008 року, ОСОБА_9 набула право власності на квартиру.

Реєстрація правочину і реєстрація права власності, на що посилаються відповідачі, є різними правовими категоріями.

Також є безпідставними твердження відповідачів про те, що попередній кредитор вже стягнув судовим рішенням заборгованість по кредитному договору, а тому ПАТ «Дельта Банк» не має права на повторне звернення з позовом, так як предметом рішення суду було лише стягнення заборгованості. Крім того, рішення суду на яке посилаються відповідачі не виконано і не може бути виконано, так як пройшов строк на його примусове виконання, а добровільно ОСОБА_8 його не виконує. Рішення суду, яким було стягнуто заборгованість, мало інший предмет позову та не була залучена в якості співвідповідача ОСОБА_9 ПАТ «УкрСиббанк» продавши кредитний портфель ПАТ «Дельта Банк» уже не являеться кредитором відповідачів.

Що стосується позовної вимоги про виселення ОСОБА_9, ОСОБА_8 та інших осіб, які зареєстровані та проживають в квартирі АДРЕСА_1, то дана позовна вимога не підлягає до задоволення, так як ОСОБА_8 зареєстрований та проживає в АДРЕСА_2, а ОСОБА_9 зареєстрована та проживає в АДРЕСА_3. Позивач також не надав суду даних, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають інші особи. В зв'язку з недоведеністю позовних вимог в цій частині, вони підлягають до відхилення.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

До задоволення підлягають вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу за кредитним договором шляхом передачі у власність квартири, дана вимога є матеріальною і при зверненні до суду першої інстанції позивачем було сплачено судовий збір в сумі 3654 гривни, тому зазначені кошти підлягають до стягнення з відповідачів порівну на користь позивача.

Відповідно до п. 22 ч. 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач був звільнений від сплати судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 1827 гривень. Частиною 3 статті 88 ЦПК України передбачено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. За таких обставин судовий збір за подачу апеляційної скарги при її задоволенні та ухвалення нового рішення про задоволення позову в частині матеріальних вимог, підлягає стягненню з відповідачів на користь держави.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів судової палати, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» на рішення Соснівського районного суду Черкаської області від 01 квітня 2015 року задоволити частково, а рішення Соснівського районного суду Черкаської області від 01 квітня 2015 року скасувати.

Позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_8, ОСОБА_9 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність, виселення та усунення перешкод у здійсненні права власності задоволити частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_8 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, проживаючого в АДРЕСА_2) за кредитним договором №0 від 08.05.2008 року у розмірі 117305,28 долара США, що згідно курсу НБУ станом на 04.11.2014 року складає 1 519 190,89 гривни перед ПАТ «Дельта Банк» (, адреса місця знаходження: 01001, м. Київ, вул. Щорса, буд. 36, корпус Б) звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на нерухоме майно - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 шляхом передачі іпотекодержателю ПАТ «Дельта Банк» вказаного предмета іпотеки у власність.

Визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на нерухоме майно - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Зобов'язати ОСОБА_8, ОСОБА_9 передати ПАТ «Дельта Банк» правовстановлюючі документи на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, ключі від вхідних дверей, документи що характеризують об'єкт нерухомості та інші документи передбачені постановою КМ України №868 від 17 жовтня 2013 року «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно».

В іншій частині позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» відмовить.

Стягнути з ОСОБА_8, ОСОБА_9 порівну на користь ПАТ «Дельта Банк» судові витрати по справі в сумі 3654 гривни, по 1827 гривень з кожного.

Стягнути з ОСОБА_8, ОСОБА_9 порівну на користь держави судовий збір за апеляційний розгляд справи в сумі 1827 гривень, по 913 гривень 50 коп. з кожного, зарахувавши їх на спеціальний рахунок Держбюджету України.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно після його проголошення, але може бути оскаржено до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів, починаючи з дня його проголошення.

Головуючий :

Судді :