У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,
суддів: Горелкіної Н.А., Євтушенко О.І.,
Євграфової Є.П., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_6, про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 03 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року Публічне акціонерне товариство «Кредобанк» (далі - ПАТ «Кредобанк») звернулося до суду з позовом, у якому зазначало, що 24 квітня 2008 року між ним та ОСОБА_6 укладений кредитний договір № 196-08, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 40 тис. доларів США строком до 23 квітня 2028 року.

Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_6 зобов'язань за кредитним договором утворилася заборгованість у розмірі 32 687,08 доларів США, з якої: прострочена заборгованість за кредитом - 3 436,77 доларів США; неповернута сума кредиту - 28 310 доларів США; відсотки за користування кредитом - 940,31 долар США; пеня - 862,27 доларів США.

ПАТ «Кредобанк» просило стягнути з відповідача вказану заборгованість.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 06 серпня 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 118 918 грн 37 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 03 листопада

2014 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області

від 06 серпня 2014 року скасовано, позов задоволено. Стягнуто з

ОСОБА_6 на користь ПАТ «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 32 687,08 доларів США, що за курсом Національного банку України еквівалентно 390 220 грн 51 коп., з якої: прострочена заборгованість за основним боргом - 3 436,77 доларів США; залишок за кредитом - 28 310 доларів США; прострочена заборгованість за процентами - 940,31 долар США; пеня - 862,27 доларів США. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга має бути задоволена.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції керувався тим, що ОСОБА_6 частково здійснив повернення кредиту, але банк направляв кошти не на погашення основного боргу позичальника, а на пеню та відсотки, тому наданий банком розрахунок штрафних санкцій є недоведеним.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов у повному обсязі, апеляційний суд керувався тим, що розрахунок заборгованості, наданий банком, у встановленому законом порядку відповідачем не спростований.

Із такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна з огляду на наступне.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судом апеляційної інстанції не дотримано.

Судами встановлено, що 24 квітня 2008 року між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_6 укладений кредитний договір № 196-08, згідно з п. 2.1 якого останньому надано кредит у розмірі 40 тис. доларів США строком до 23 квітня 2028 року на придбання квартири (а. с. 14−15, 107−109).

Згідно з п. 4.1 кредитного договору повернення суми кредиту здійснюється щомісячно рівними частинами починаючи з травня 2008 року по 167 доларів США не пізніше останнього робочого дня поточного місяця, якщо інше не передбачено цим договором та/або додатками до нього.

Відповідно до п. 3.2 кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує банку проценти річні у розмірі, що визначаються як ставка LIBOR 3 м збільшена на маржу 9,5 %. Розмір процентів за кредитом змінюється першого числа кожного календарного кварталу протягом усього строку до договору. На день укладення договору LIBOR 3 м складала 2,92 %. Сторони домовилися, що зміна процентної ставки за цим договором, у зв'язку зі зміною ставки LIBOR 3 м здійснюються без внесення змін до цього договору.

Згідно з п. 3.10 кредитного договору позичальник виконує свої зобов'язання з повернення кредиту, сплати комісій, процентів, неустойки шляхом перерахування у безготівковій формі та/або вносить готівкою у банк на рахунок НОМЕР_1.

Згідно з п. 4.7 кредитного договору погашення заборгованості здійснюється у наступній черговості:

− прострочені платежі зі сплати процентів і комісій за користування кредитом;

− строкові платежі зі сплати нарахованих процентів і комісій за користування кредитом, термін сплати яких наступив у момент надходження коштів;

− прострочені платежі з повернення кредиту (основного боргу);

− строкові платежі зі сплати нарахованих процентів за користування кредитом за поточний місяць, термін сплати яких у момент надходження коштів не наступив;

− строкові платежі з повернення кредиту (основного боргу) за поточний місяць;

− пеня, штрафи та інші види неустойки;

− строкові платежі з повернення кредиту (основного боргу) на наступний місяць/місяці.

Позичальник вправі на підставі заяви самостійно визначати порядок дострокової сплати комісій і процентів за цим договором.

Доказів щодо зміни умов кредитного договору або укладення додаткових угод до нього матеріали справи не містять.

Згідно з наданим банком розрахунком станом на 21 травня 2014 року заборгованість за кредитним договором від 24 квітня 2008 року № 196-08 склала 32 687,08 доларів США, з якої: 31 746,77 доларів США неповернутої суми кредиту та 940,31 доларів США прострочених відсотків (а. с. 92−95).

Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 509, ст. ст. 526, 629 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог − відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 у справі № 1-12/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» встановив, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Конституційний Суд України зазначив, що з огляду на приписи ч. 3 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту.

Із наданих банком документів вбачається, що на виконання зобов'язань кредитним договором від 24 квітня 2008 року № 196-08 відповідачем вносилися платежі, розмір яких перевищував місячні платежі, встановлені п. 4.1 кредитного договору (а. с. 124−225).

Враховуючи передбачене ч. 8 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» право дострокового повернення споживчого кредиту та те, що кредитним договором від 24 квітня 2008 року № 196-08 не передбачено право банку без згоди позичальника накопичувати кошти, що належать відповідачу на транзитних рахунках банку, і без його відома направляти не на погашення основного боргу, а на погашення відсотків та штрафних санкції, які нараховувались у майбутньому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, апеляційним судом безпідставно зроблена переоцінка доказів, надана судом першої інстанції, доводів щодо такої переоцінки не наведено, апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, тому рішення суду апеляційної інстанції має бути скасовано, рішення суду першої інстанції - залишено в силі.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 339, 343, 344, 345, 347 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 03 листопада 2014 року скасувати, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 серпня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: П.О. Гвоздик
Судді: Н.А. Горелкіна
Є.П. Євграфова
О.І. Євтушенко
О.М. Ситнік