У х в а л а

іменем України

05 серпня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.
суддів: Дербенцевої Т.П., Карпенко С.О.,Касьяна О.П., Писаної Т.О.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Житомирської області від 23 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом, у якому просило звернути стягнення на належну ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 як на предмет іпотеки в рахунок погашення її боргу за договором кредиту в сумі 103 771,54 доларів США шляхом укладення банком від її імені договору купівлі-продажу та виселити відповідачку й інших осіб зареєстрованих у цій квартирі.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 15 травня 2013 року позов задоволено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

23 березня 2015 року рішенням апеляційного суду Житомирської області рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції як помилково скасоване, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню та враховуючи виявлені при розгляді справи порушення норм процесуального права, допущені як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, що є обов'язковою підставою для скасування судового рішення, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення першої і апеляційної інстанції в повному обсязі, як передбачено ч. 3 ст. 335 ЦПК України.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка не виконувала взяті на себе зобов'язання, внаслідок чого утворився борг за договором кредиту, тому в рахунок його погашення є підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення відповідачки та інших зареєстрованих у квартирі осіб.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що судове рішення є незаконним, оскільки суд не виконав вимог ст. 39 Закону України «Про іпотеку» і не зазначив у рішенні складових боргу, в рахунок якого проводиться стягнення, не визначив і не зазначив у рішенні початкової ціни предмета іпотеки, не перевірив та не зазначив, хто підлягає виселенню, не вирішивши питання про необхідність залучення всіх цих осіб до участі у справі.

Крім того, стягнення на предмет іпотеки та виселення мешканців не може бути застосовано на підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

З такими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій погодитися не можна, оскільки вони ухвалені без виконання всіх вимог цивільного судочинства та з неправильним застосуванням норм матеріального права, що не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України

Судом першої інстанції встановлено, що 27 лютого 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_6 укладено договір, за яким банк надав, а відповідачка отримала кредит у виді непоновленної кредитної лінії у розмірі 71 200 доларів США; 60 000 доларів США - на купівлю житла, а також 11 200 доларів США - на сплату страхових платежів.

Відповідачка взяла на себе зобов'язання повернути борг до 26 лютого 2027 року зі сплатою щомісячно 1 % від суми залишку за користування грошима та 1,2 % винагороди за надання фінансового інструменту від суми виданого кредиту у момент його надання.

На забезпечення виконання умов договору ОСОБА_6 передала банку в іпотеку свою квартиру АДРЕСА_1.

Взяті на себе зобов'язання вона не виконала, внаслідок чого станом на 28 лютого 2012 року виникла заборгованість у розмірі 103 771,54 доларів США, а саме: 58 216,05 доларів США боргу за кредитом, із яких: 2 241,29 доларів США прострочене тіло кредиту, 23 689,52 доларів США борг за відсотками в т.ч. 23 406,79 доларів США за прострочені відсотки, 3 840 доларів США борг з комісії в т.ч. 3 840 доларів США простроченої комісії.

03 березня 2012 року позивач направив відповідачці письмову вимогу про погашення боргу та звернення стягнення на предмет іпотеки і добровільне виселення з квартири протягом місяця від дня отримання вимоги.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції правильно виходив з того, що у зв'язку з порушенням відповідачкою умов договору та наявності боргу, позивач має право ставити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, як передбачено законом і умовами договору.

Разом з тим суд не виконав вимог процесуального права щодо повного та всебічного розгляду справи на підставі закону, з додержанням норм цивільного судочинства, не перевірив та не уточнив позовні вимоги щодо осіб, які підлягають виселенню, не перевірив, хто саме зареєстрований та проживає в квартирі, не вирішив питання про необхідність їх залучення до участі у справі в порядку, передбаченому ст. ст. 33-36 ЦПК України.

Не роз'яснив права позивачу заявляти такі клопотання, що не відповідає вимогам ч. 4 ст. 10 ЦПК України, ухвалив рішення про виселення невизначеного кола осіб.

При цьому суд не перевірив наявності підстав для виселення осіб, зареєстрованих у квартирі, без надання їм іншого житлового приміщення з урахуванням вимог ч. 4 ст. 9, ст. 109 Житлового кодексу Української <http://zakon0.rada.gov.ua/laws/show/5464-10> РСР, статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та правового висновку Верховного Суду України, зробленого у постанові від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15.

Крім того, суд не виконав вимог ст. 39 Закону України «Про іпотеку» та, визначивши загальну суму боргу, не перевірив та не зазначив його складових, початкову ціну квартири, не перевірив необхідності вжити заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, ухвалив рішення з порушенням вимог процесуального права.

Про необхідність встановлення і зазначення таких обставин вказано в правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-61цс15.

Апеляційний суд цих недоліків не усунув та не перевірив законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції, а пославшись на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» зробив передчасний висновок про скасування судового рішення та відмову в задоволенні позову.

При цьому суд не врахував, що цей закон не змінює законодавство, що регулює кредитні відносини, а лише тимчасово забороняє (зупиняє) примусове відчуження майна без згоди власника, не перевірив, чи можуть бути обставини, зазначені у ньому, підставою для відмови у задоволенні цього позову, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладений у постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-57цс15.

Невиконання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, є підставою для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд, як передбачено ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

За таких обставин касаційну скаргу потрібно задовольнити частково, рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 травня 2013 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 23 березня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 травня 2013 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 23 березня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

О.П. Касьян

Т.О. Писана