Справа № 163/118/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Чишій С.С.
Провадження № 22-ц/773/1066/15 Категорія: 39 Доповідач: Грушицький А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Грушицького А.І.,

суддів: Свистун О.В., Федонюк С.Ю.,

при секретарі Лимарю Р.С.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника відповідачів ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме спадкове майно та зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме спадкове майно, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 26 травня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 26 травня 2015 року первісний позов задоволено частково.

Постановлено визнати ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом власником 2/3 нерухомого майна, що розташоване по АДРЕСА_1 і складається з житлового будинку з двома верандами, чотирьох сараїв, літньої кухні, погреба, колодязя, вбиральні, огорожі.

В решті первісного позову відмовити.

Зустрічний позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом власником 1/6 нерухомого майна, що розташоване по АДРЕСА_1 і складається з житлового будинку з двома верандами, чотирьох сараїв, літньої кухні, погреба, колодязя, вбиральні, огорожі.

Визнати ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом власником 1/6 нерухомого майна, що розташоване по АДРЕСА_1 і складається з житлового будинку з двома верандами, чотирьох сараїв, літньої кухні, погреба, колодязя, вбиральні, огорожі.

Визнати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Любомльської державної нотаріальної контори 22 листопада 2009 року і зареєстроване в реєстрі за № 2461, за яким ОСОБА_5 є спадкоємцем майна ОСОБА_6, котре складається з грошових вкладів з належними до них відсотками та усіма видами компенсацій на день їх видачі і зберігаються у філії Любомльського ТВБВ № 10002/089/012 ВАТ «Ощадний банк України» на рахунках № НОМЕР_1 на суму 0,26 грн., № 91550379 на суму 2053,65 грн., № НОМЕР_3 на суму 1,05 грн. недійсним в частині права ОСОБА_5 на ? зазначеного спадкового майна.

В решті позову відмовити.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач подала апеляційну скаргу, в якій покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Любомльського районного суду Волинської області від 26 травня 2015 року та постановити нове рішення в даній справі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу з підстав в ній зазначених, просить суд постановити рішення, яким визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на 10/12 частки нерухомого майна, що знаходиться за адресою: вул. Прикордонників, 16, с. Рівне, Любомльський район, Волинська область.

Представник відповідачів ОСОБА_2 апеляційну скаргу заперечила.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не з'явились, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду даної справи.

Представник третьої особи Рівненської сільської ради Любомльського району Волинської області подав до суду письмову заяву, в якій просить рішення Любомльського районного суду Волинської області від 26 травня 2015 року залишити без змін та розгляд справи проводити за його відсутності.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідачів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з таких підстав.

Задовольняючи частково первісний та зустрічний позови суд першої інстанції виходив з того, що після смерті ОСОБА_7 належну йому ? частку спірного майна прийняли по 1/3 його мати ОСОБА_5 та неповнолітні діти ОСОБА_3, ОСОБА_4, в зв'язку з чим після смерті ОСОБА_5 позивачу належить 2/3 частки спірного майна, а відповідачам по 1/6 частки спірного майна.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 перебували у зареєстровану шлюбі з 4 березня 1956 року, в якому народилося двоє дітей: ОСОБА_1 та ОСОБА_7 (а.с 47).

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, є дітьми ОСОБА_7 (а.с. 75, 76).

Як вбачається з довідки № 484 від 1 червня 1984 року, виданої Стир-Горинським районним управлінням річкового транспорту, ОСОБА_6 придбав підлягаючий зносу відомчий будинок Стир-Горинського районного управління річкового транспорту, розташований по АДРЕСА_2 (а.с. 106).

Згідно записів погосподарської книги Рівненської сільської ради за 1986-1990 роки за особовим рахунком № 299 значиться колгоспний двір, членами якого були: ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 (а.с. 132).

Відповідно до записів погосподарської книги Рівненської сільської ради за 1991-1995 роки за особовим рахунком № 285 значиться колгоспний двір, членами якого були: ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 (а.с. 133).

ОСОБА_7 із 5 червня 1993 року перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_8, 1975 р.н., який розірвано рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 4 квітня 2011 року (а.с. 74). У травні 2011 року ОСОБА_8 вибула із с. Рівне в м. Ковель, а у листопаді 2013 року також із с. Рівне вибула ОСОБА_9 (а.с. 52).

Згідно записів погосподарської книги Рівненської сільської ради за 2014 рік за особовим рахунком № 0272-1 значиться житловий будинок АДРЕСА_1 1990 року побудови, який належав ОСОБА_7 та ОСОБА_5 (а.с. 86).

За усталеною судовою практикою спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, вирішуються за нормами, що регулювали власність цього двору.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до ст. 126 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Згідно із зазначеними Вказівками суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї).

Голова господарства ОСОБА_6 згідно записів у трудовій книжці колгоспника з 1 січня 1949 року до 5 травня 1990 року був членом колгоспу «Радянська Україна» (а.с. 177). З 7 травня 1990 року ОСОБА_6 був прийнятий на роботу в Шацьке управління осушувальних систем, звідки звільнений 25 травня 1994 року за власним бажанням (за станом здоров'я) по ст. 38 КЗпП України (а.с. 178).

Отже, на дату набрання чинності Законом УРСР «Про власність» (15 квітня 1991 року), хоча голова сім'ї і припинив членство у колгоспі, проте він не втратив частки в майні колгоспного двору, як і не втратили своїх часток його дружина і син. Тому суд першої інстанції зробив правильний по суті висновок про те, що житловий будинок АДРЕСА_1 на дату набрання чинності Законом УРСР «Про власність» в рівних частинах належав голові сім'ї ОСОБА_6, його дружині ОСОБА_5 та сину ОСОБА_7

ОСОБА_6 помер 9 квітня 2003 року (а.с. 140). 12 листопада 2009 року до Любомльської державної нотаріальної контори Волинської області звернувся ОСОБА_7, який діяв від імені ОСОБА_5, із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на грошові вклади, що зберігаються у філії Любомльського ТВБВ № 10002/089/012 ВАТ «Ощадний банк України» на рахунках № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3 (а.с. 139).

12 листопада 2009 року державним нотаріусом Любомльської державної нотаріальної контори Волинської області видано ОСОБА_5 свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого спадкове майно складається з грошових вкладів разом з належними до них відсотками та усіма видами компенсацій на день їх видачі, що зберігаються у філії Любомльське ТВБВ № 10002/089/012 ВАТ «Ощадний банк України» на рахунках № НОМЕР_1 на суму 0,26 грн., № НОМЕР_2 на суму 2053,65 грн., № НОМЕР_3 на суму 1,05 грн., всього на суму 2054,96 грн. (а.с. 147).

Спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) шляхом фактичного вступу у володіння

спадковим майном прийняли його дружина ОСОБА_5 та син ОСОБА_7, які проживали разом із спадкодавцем.

Суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність підстав для визнання оспорюваного свідоцтва про право на спадщину недійсним в частині ? частки спадкового майна, як такого, що порушує права спадкоємця ОСОБА_7

ОСОБА_7 помер 30 червня 2012 року (а.с. 5), після його смерті відкрилася спадщина на належну йому ? частину спірного майна. Спадщину прийняла на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України його матір ОСОБА_5, а також неповнолітні діти ОСОБА_4 та ОСОБА_3, в порядку ч. 4 ст. 1268 ЦК України.

3 вересня 2013 року ОСОБА_5 склала заповіт, який посвідчено секретарем Рівненської сільської ради Любомльського району Волинської області та зареєстровано в реєстрі за № 22, відповідно до якого ОСОБА_5 належне їй майно заповіла ОСОБА_1, 1956 р.н. (а.с. 8).

ОСОБА_5 померла 23 лютого 2014 року (а.с. 4 ). 18 серпня 2014 року ОСОБА_1 подала до Любомльської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за заповітом (а.с. 117). Свідоцтво про право на спадщину їй не видавалося (а.с. 9).

Отже, враховуючи вищевикладені обставини позивачу ОСОБА_1 належить 2/3 частини спірного майна, а відповідачам ОСОБА_4, ОСОБА_3 по 1/6 частині кожному.

З огляду на встановлені судом першої інстанції обставини, що перевірені в апеляційному суді, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не є підставою для скасування правильного по суті і справедливого рішення суду.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що висновки суду відповідають обставинам справи, рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Любомльського районного суду Волинської області від 26 травня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді