У х в а л а

іменем україни

24 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Дьоміної О.О.,

Маляренка А.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним попереднього договору, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Волинської області від 15 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3,

ОСОБА_4 про визнання недійсним попереднього договору, посилаючись на те, що він з 2005 року перебуває в шлюбі із ОСОБА_5 В шлюбі народилося двоє дітей син ОСОБА_6, 2005 року народження, та син ОСОБА_7, 2010 року народження. Позивач указує, що проживав у квартирі АДРЕСА_1, яка належала йому та ОСОБА_8 на праві спільної сумісної власності.

Наприкінці 2009 року батьки дружини - відповідачі у справі, запропонували разом купити будинок і всім проживати в ньому. Сторони вирішили купити будинок на дві сім'ї. Частину коштів на будинок надавали відповідачі, а іншу частину мали надати позивач з дружиною, деяка сума була ними накопичена, а решту позивач мав отримати від продажу своєї квартири. Також було обумовлено, що позивач мав стати співвласником 1/3 частини будинку.

20 лютого 2010 року на підставі договору купівлі-продажу відповідачі у справі в рівних частках придбали житловий будинок АДРЕСА_2. Вартість будинку згідно з п. 2.1. договору становила 227 628 грн, з яких 131 628 грн., була сплачена відповідачами до підписання даного договору, а решта 96 000 грн - мала бути сплачена до 20 лютого 2011 року.

При укладені вказаного договору позивача не було включено до співвласників, оскільки він ще не встиг продати належну йому квартиру, кошти від продажу якої мали бути додані до вартості вказаного будинку.

02 квітня 2010 року ОСОБА_2 продав свою квартиру, а вилучені від продажу кошти віддав відповідачам у справі, які в свою чергу віддали їх продавцю будинку, як заборговану суму коштів вартості будинку в силу п. 2.1 договору.

06 квітня 2010 року було укладено попередній договір предметом якого, згідно з п. 2 є купівля позивачем у відповідачів 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_2 та земельної ділянки для його обслуговування. Вартість покупки становила 190 320 грн (24 000 доларів США) про, що зазначено в п. 3 попереднього договору та які були передані відповідачам ще до укладення цього договору.

Відразу ж після купівлі будинку, позивач разом з вагітною дружиною та дитинов тимчасово переїхали проживати в нього. Відповідачами у справі 08 червня 2010 року булі здійснено реєстрацію місця проживання у вказаному будинку.

У зв'язку із тим, що атмосфера в будинку стала просто неможливою для подальшого там проживання, що негативно відображалося на дитині та дружині, вони вимушені були виїхати.

У цей час постало перед відповідачами питання щодо оформлення на ОСОБА_2 1/3 частини будинку, за яку було передано кошти в сумі

23 000 доларів США і що вони мали зробити до 2012 року.

Однак відповідачі вказували, що для вирішення питання з оформлення власності у них є ще вдосталь часу, оскільки в попередньому договорі вказаний термін до 06 квітня 2020 року.

Позивач зазначав, що п. 1, п. 5 та п. 7 попереднього договору є істотними умовами договору в розумінні цивільного законодавства, що регулює договірні правовідносини. У вказаному договорі такі істотні умови, які викладені у його п. п. 1, 5 та 7 є абстрактними та вкрай невигідними для позивача, як сторони правочину, в силу чого вважав, що такий договір підлягає визнанню недійсним.

Правовою підставою позовних вимог вважає ст.ст. 203, 229, 233 ЦК України.

ОСОБА_2 просив позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області

від 13 липня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 15 вересня

2015 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області

від 13 липня 2015 року скасовано, ухвалено нове рішення, яеим позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним попередній договір від 06 квітня 2010 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_9

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно зі ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути судом недійсним.

Установлено що, на час укладення договору між позивачем та відповідачем були нормальні сімейні відносини. Сторони підтримували одне одного і в матеріальному відношенні, про що свідчить і та обставина, що позивач без будь-яких сумнівів на порядність відповідачів погасив перед продавцями спірного житлового будинку відстрочений для відповідачів платіж, продавши власну квартиру.

Позивач в момент укладення попереднього договору повністю поклався на відповідачів, як батьків, не в повній мірі усвідомлював правову природу укладеного правочину, зокрема, щодо його наслідків.

Позивач і його сім'я іншого житла не має. Віддавши кошти за продану квартиру батькам дружини взамін 1/3 частини житла і не оформивши це право, він позбавив себе права власності на житло не отримавши нічого взамін, у тому числі і будь-яких гарантій по оформленню договору купівлі-продажу без повторної сплати коштів за це житло.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення апеляційний суд указував на те, що позивач не усвідомлював природи укладеного правочину та його наслідків.Позивач помилявся щодо предмету укладеного договору та його суттєвих умов у результаті чого позбавив себе права власності на житло.

Отже розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права при його ухваленні та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, рішення апеляційного суду Волинської області від 15 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Дем'яносов

Судді: О.О. Дьоміна

А.В.Маляренко