УХВАЛА

іменем україни

07 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, усунення перешкод у здійсненні права користування,

та зустрічним позовом ОСОБА_5, ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_6, приватний нотаріус Дмитренко Марина Рафаелівна, про встановлення нікчемності договору дарування,

за касаційною скаргою ОСОБА_5 та ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_8, на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 24 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, який уточнив в процесі розгляду справи, та остаточно просив відповідно до судової будівельно-технічної експертизи виділити йому в натурі в рахунок ідеальної 1/4 частки в житловому будинку АДРЕСА_1:

- частину коридору 1 площею 1,95 кв. м (1,6х1,22), кімнату № 2 площею 14,3 кв. м, кімнату № 3 площею 9,7 кв. м в житловому будинку «А,а», вартістю 41 135 грн;

- по надвірним господарським будівлям та спорудам: будівлю літнього типу «З» вартістю 327 892 грн, сходи до споруди типу «З» вартістю 3 843 грн, балкон з козирком до цієї ж споруди вартістю 24 781 грн, літню кухню «К» вартістю 32 899 грн, альтанку «Д» вартістю 1 588 грн, хвіртку № 5 вартістю 1 309 грн;

- відповідно до кількості співвласників: 1/3 частини паркану № 6 вартістю 862 грн 33 коп., 1/3 частини водопроводу «Б» вартістю 1 040 грн 33 коп., 1/3 частини замощення ІІ вартістю 13 337 грн 33 коп., усього вартістю 407 552 грн.; 1/3 частини мережі каналізації вартістю 2 563 грн, 1/3 частини мережі газопостачання вартістю 591 грн, усього вартістю 3 154 грн;

- зобов'язати його для облаштування ізольованої квартири у житловому будинку «А» виконати наступні роботи з дотриманням вимог ДБН В.2.2-15-2005 та ДБН В.3.2-2-2009:

відновити раніше існуючий дверний проріз в зовнішній стіні з коридору № 1 в межах його частини (1,60х1,22), яку виділено;

влаштувати перегородку в коридорі № 1 на відстані 1,22 метри від суміжної стіни кімнати № 2 за схемою варіанту № 2 додатку № 2 судової будівельно-технічної експертизи № 151;

перенести дверний проріз в кімнаті № 2-4 за схемою розподілу та влаштування кухні-ніші у відведених в рахунок 1/4 частки приміщень без відокремлення.;

- усунути перешкоди у здійсненні права користування майном, зобов'язавши відповідачів не чинити дій по перешкоджанню ОСОБА_3 в користуванні альтанкою літ. «Д», літньою кухнею літ. «К», будівлею літнього типу літ. «З», розташованими по АДРЕСА_1.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він на підставі договору дарування від 20 жовтня 2001 року є власником 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1. Іншими співвласниками є ОСОБА_4, якому належить 1/2 частина та ОСОБА_5, якому належить 1/4 частина будинку.

Вказав, що у 2003 році на території домоволодіння ним за власні кошти та за згоди інших співвласників побудовано кухню «К» і альтанку «З» з літнім приміщенням на другому поверсі, що відповідно до ч. 4 ст. 357 ЦК України є його власністю і не змінює розмір часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Посилаючись на те, що відповідачі чинять дії, які перешкоджають йому користуватися належною власністю, змінюють замки на вхідних дверях належних йому будівель, перешкоджають доступу до них, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У вересні 2012 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду із зустрічним позовом, в якому просили встановити нікчемність правочину - договору дарування від 20 жовтня 2001 року, згідно якого ОСОБА_4 подарувала ј частки спірного будинку ОСОБА_3

Зазначили, що відповідно до цивільно-правових угод з 27 вересня 1999 року власниками спірного житлового будинку були ОСОБА_4 - 1/2 частина, ОСОБА_5 - 1/4 частина та ОСОБА_4, якій належала 1/4 частина спірного житлового будинку та була нею 20 жовтня 2001 року подарована ОСОБА_3 і про існування вказаного договору дарування їм стало відомо в липні 2012 року при отриманні повісток про виклик до суду.

Вважають договір дарування нікчемним, оскільки він укладений всупереч діючим на той час нормам Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР, який передбачав звернення до органу опіки та піклування для отримання дозволу на укладання цього договору.

Посилаючись на вказане вище просили задовольнити зустрічний позов.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 вересня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Виділено в натурі ОСОБА_3 в рахунок ідеальної ј частки в житловому будинку АДРЕСА_1:

- в житловому будинку «А,а» частину коридору 1 площею 1,95 кв. м (1,6х1,22), кімнату № 2 площею 14,3 кв. м, кімнату № 3 площею 9,7 кв. м вартістю 41 135 грн;

- по надвірним господарським будівлям та спорудам: будівлю літнього типу «З» вартістю 327 892 грн, сходи до «З» вартістю 3 843 грн, балкон з козирком до «З» вартістю 24 781 грн, літню кухню «К» вартістю 32 899 грн, альтанку «Д» вартістю 1 588 грн, хвіртку № 5 вартістю 1 309 грн, відповідно до кількості співвласників: 1/3 частини паркану № 6 вартістю 862 грн 33 коп., 1/3 частини водопроводу «Б» вартістю 1 040 грн 33 коп., 1/3 частини замощення ІІ вартістю 13 337 грн 33 коп., усього вартістю 407 552 грн 00 коп; 1/3 частини мережі каналізації вартістю 2 563 грн, 1/3 частини мережі газопостачання вартістю 591 грн, усього вартістю 3 154 грн.

Зобов'язано ОСОБА_3 для облаштування ізольованої квартири у житловому будинку «А» виконати наступні роботи з дотриманням вимог ДБН В.2.2-15-2005 та ДБН В.3.2-2-2009: відновити раніше існуючий дверний проріз в зовнішній стіні з коридору № 1 в межах його частини (1,60х1,22), яку виділено; влаштувати перегородку в коридорі № 1 на відстані 1,22 метри від суміжної стіни кімнати № 2 за схемою варіанту № 2 додатку № 2 судової будівельно-технічної експертизи № 151, виконаної 11 лютого 2013 року судовим експертом ОСОБА_9; перенести дверний проріз в кімнаті № 2-4 за схемою розподілу та влаштування кухні-ніші у відведених в рахунок ј частки приміщень без відокремлення.

Усунуто ОСОБА_3 перешкоди у здійсненні права користування ј частиною житлового будинку АДРЕСА_1, зобов'язано ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не перешкоджати ОСОБА_3 в доступі до альтанки «Д», літньої кухні «К», будівлі літнього типу «З», розташованих за адресою: АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 та ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 24 лютого 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відхилено, рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 вересня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - ОСОБА_8, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення ОСОБА_3 на касаційну скаргу, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, задовольняючи первісний позов та здійснюючи поділ житлового будинку в натурі згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи, виходив із того, що житловий будинок в натурі не розділений, сторони не можуть дійти згоди щодо користування спірним будинком та надвірними будівлями, а запропонований експертом варіант поділу домоволодіння та виділу часток в натурі кожному співвласнику відповідає розміру ідеальних часток співвласників та потребує мінімальних переобладнань.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суди дійшли висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування недійсним, оскільки майнові інтереси неповнолітніх дітей вказаною угодою не були порушені.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що рішення судів попередніх інстанцій ухвалено із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до договору дарування від 20 жовтня 2001 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_3 ј частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходяться по АДРЕСА_1 (а. с. 12, т. 1).

ОСОБА_4 є власником 1/2 частини спірного житлового будинку на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Бердянської міської ради (далі - виконком Бердянської міськради) від 06 жовтня 1993 року, та угоди про рівність часток співвласників, укладеної 24 червня 1999 року, посвідченої державним нотаріусом Бердянської держнотконтори Дмитренко М.Р., а також на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 28 липня 1999 року

ОСОБА_5 є власником ј частини спірного житлового будинку на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом Бердянської міськради від 06 жовтня 1993 року, та угоди про рівність часток співвласників, укладеної 24 червня 1999 року (а. с. 132-135, т. 1).

Рішенням виконкому Бердянської міськради від 17 грудня 2003 року № 732 дозволено Управлінню архітектури та містобудування, Комунальному підприємству з технічної інвентаризації оформити ОСОБА_3 документи на збудовані та перебудовані ним будівлі за адресою: АДРЕСА_1 - на літню кухню «К», альтанку «З» з літнім приміщенням на другому поверсі (а. с. 13, т. 1).

Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 19 вересня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 06 листопада 2013 року, за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_4 до виконкому Бердянської міськради, ОСОБА_3, Комунального підприємства з технічної інвентаризації Бердянської міськради, КП архітектурно-планувального бюро Бердянської міськради про визнання незаконним та скасування правового акту, встановлено, що рішення виконкому Бердянської міськради від 17 грудня 2003 року № 732 прийнято у відповідності до вимог чинного на той час законодавства і не порушує права та інтереси позивачів (а. с. 3-6, т. 4).

Крім того матеріалами справи підтверджується, що у 2003 році на території спірного домоволодіння ОСОБА_3 збудував літню кухню «К» та альтанку «З», а ОСОБА_4, яка на той час представляла неповнолітніх співвласників будинку, надала згоду ОСОБА_3 на оформлення документів на вказані приміщення, що відображено у ситуаційній схемі (а. с. 48, т. 1).

Зазначені обставини також встановлені ухвалою Дніпровського апеляційного суду Запорізької області від 20 січня 2015 року (а. с. 163, т. 4).

За змістом ч. 4 ст. 357 ЦК України добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Пред'являючи позов про виділення ј частини житлового будинку в натурі, ОСОБА_3 посилався на те, що відповідачі створюють йому перешкоди у користуванні та розпорядженні його частиною житлового будинку.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

За приписами ст. ст. 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності, в натурі або його поділ з дотриманням вимог ст. 183 ЦК України.

За відсутності згоди співвласників про поділ спільного майна це питання вирішується судом.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 11 лютого 2013 року № 151 та висновку додаткової судової будівельно-технічної експертизи від 11 листопада 2013 року можливо виділити відокремлену частину спірного житлового будинку кожному співвласнику, яка відповідає розміру їх часток у праві власності та запропоновані варіанти його поділу (а. с. 146-156, т. 1, а. с. 101-111, т. 3).

З огляду на викладене колегія суддів касаційного суду вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій з дотриманням вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦК України повно, всебічно та об'єктивно встановили фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та врахувавши, що спірний житловий будинок в натурі не розділений, а сторони не можуть дійти згоди щодо користування ним, дійшли обґрунтованого висновку, що запропонований експертом варіант поділу домоволодіння та виділу часток в натурі кожному співвласнику відповідає розміру ідеальних часток співвласників та потребує мінімальних переобладнань, у зв'язку із чим позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суди попередніх інстанцій керувались ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР (чинною на час укладення договору дарування), ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», дійшовши правильного висновку про відсутність підстав для встановлення нікчемності договору дарування із заявлених підстав, оскільки вимоги вказаної статті регулюють правовідносини щодо майна дитини й не можуть бути застосовані до правовідносин з відчуження житлового приміщення, відносно якого в дитини є право на користування житлом.

До набрання чинності Законом України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (01 січня 2006 року) законодавство України не передбачало обов'язкової згоди органу опіки та піклування на відчуження нерухомого майна батьків, відносно якого їхні діти мали лише право на користування.

Таким чином, оскільки спірний договір дарування між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено 20 жовтня 2001 року, суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для визнання цього договору недійсним із заявлених підстав, оскільки їх майнові права спірною угодою не були порушені.

Докази та обставини, на які посилаються заявники в касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявників з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо їх оцінки.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_8, відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 24 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана