Справа № 1312/4274/12 Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В.
Провадження № 22-ц/783/5114/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Кабаля І.І., Монастирецького Д.І.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 02 червня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» до ОСОБА_2 про повернення коштів, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2011 року ПАТ «КБ «Надра» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про повернення коштів, набутих без достатньої правової підстави.

Свої позовні вимоги вимоги мотивує тим, що ОСОБА_2 на депозитний рахунок №564073 від 23 січня 2007 року було внесено 30 000 доларів США. 06 лютого 2008 року ОСОБА_2 звернулась за отриманням нарахованих відсотків, по закінченню строку дії договору працівник банку ОСОБА_3 відсотки виплатила не з каси банку, а власноруч. Після отримання відсотків вклад був переоформлений на новий строк, укладено договір №819947 від 06 лютого 2008 року на суму 30 000 доларів США, але фактично було перераховано кошти лише на суму 10 799, 80 доларів США. Протягом 2009-2011 років ця сума була знята. Всі вказані кошти, крім суми 2155,00 доларів США надходили на поточний рахунок №564074 у валюті USD в повному обсязі. Крім цього, на вказаний поточний рахунок №564074 надходили проценти, що нараховувались на вклад і обліковувались на рахунку Р/819947, а кошти в сумі 1036, 46 доларів США були перераховані з поточного рахунку №564074 на поточний (картковий рахунок) №80106603 у валюті USD, з якого ці кошти були використані відповідачем. Залишок на рахунку №564074 складає 1759,07 доларів США. Згідно із постановою про закінчення виконавчого провадження ВП №22168155 від 07 грудня 2010 року кошти в сумі 30 000 доларів США були перераховані ОСОБА_2 відповідно до платіжного доручення №2364 від 06 грудня 2010 року. Державна виконавча служба не повідомила боржника про те, з якого саме рахунку і на підставі якого платіжного документа вказані кошти були списані з ПАТ КБ «Надра». Крім того, поточний рахунок ОСОБА_2 не був закритий, кошти не могли бути списані, оскільки було відсутнє документальне підтвердження наявності підстав списання заборгованості та закриття рахунку. Вважає що частина знятих коштів, набута відповідачем безпідставно, оскільки вони були включені в стягнення проведеного в рамках виконавчого провадження ВП № 22168155. Враховуючи належні відповідачу відсотки за депозитним вкладом сума безпідставно набутих коштів становить 6 840, 93 долари США. Вважаючи, що кошти, отримані відповідачем, є майном, набутим без достатньої правової підстави, позивач просив на підставі ст.1212 ЦК України стягнути ці кошти з відповідача в розмірі 6 840, 93 доларів США, що еквівалентно 144 206 гривень 80 копійок. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача сплачені судові витрати в розмірі 665, 22 грн.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 02 червня 2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_2 про повернення коштів - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Надра» (ЄДРПОУ - 20025456, МФО - 320000) 6840 доларів США 93 центи, що в гривневому еквіваленті становить 144 206 гривень 80 копійок. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із цим рішенням, відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує на те, що при вирішенні позову суд посилався лише на доводи позивача та не взяв до уваги доводи відповідача, щодо статусу отриманих коштів. Також вказує що позивач не надав повної інформації про наявність відкритих рахунків відповідача та приховав інформацію про нарахування відсотків по депозитах. Крім того, судом безпідставно було відмовлено в призначенні додаткової судово-економічної експертизи. Суд першої інстанції цих обставин не з'ясував та ухвалив помилкове рішення.

Учасники судового процесу в судове засідання не зявилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені, відповідно до вимог ст.76 ЦПК України, тому розгляд справи, відповідно до ст. 305 ЦПК України здійснюється колегією суддів за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

За приписами ч.1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до положень ст. ст.11, 15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналу.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно зі ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 безпідставно набула кошти позивача в розмірі 6 840, 93 доларів США, які слід з неї стягнути у відповідності до вимог ст. 1212 ЦК України.

При цьому, судом встановлено, що 23 січня 2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Надра» було укладено договір №564073/04-Д строкового банківського вкладу (депозиту) «Класичний» терміном на 12 місяців 12 днів з датою повернення 04 лютого 2008 року. Сума вкладу становила 30 000 доларів США, процентна ставка по вкладу встановлювалася в розмірі 10,1 процентів річних. Після закінчення терміну дії Договору № 564073/04-Д строкового банківського вкладу (депозиту) «Класичний» відповідач 06.02.2008 року звернулася за отриманням нарахованих відсотків, працівник банку ОСОБА_3 відсотки виплатила не з каси банку а власноруч. Після отримання відсотків вклад було переоформлено та укладено новий договір № 819947 строкового банківського вкладу (депозиту) «Класичний без поповнення» в сумі 30 000 доларів США терміном на 12 місяців та датою повернення 04.02.2009 року, процентна ставка по вкладу встановлювалася в розмірі 10,8 процентів річних. 27.02.2009 року, після закінчення дії договору відповідач звернулася в ПАТ КБ «Надра» за отриманням суми депозиту та нарахованих відсотках, про те на рахунку відповідача №819947 знаходилася сума 10799, 80 доларів США. Вироком Франківського районного суду м. Львова від 30.12.2009 року в кримінальній справі про обвинувачення ОСОБА_3 встановлено, що підсудна ОСОБА_3, працюючи на посаді начальника відділення №40 ВАТ КБ «Надра» з 2006 р. по 2008 р. привласнила чуже майно в особливо великих розмірах, зокрема кошти, що були внесені ОСОБА_2 на депозитний рахунок № 564073 на суму 21400 доларів США. В

Відповідно до ч.4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, є обов'язковим для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою та є обставиною, що не підлягає доказуванню.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 11 жовтня 2010 року, яке не оскаржувалось і набрало законної сили, задоволено позов ОСОБА_2 до Відкритого акціонерного товариства комерційний банк «Надра», третя особа ОСОБА_3 про повернення банківського вкладу - стягнуто з ВАТ КБ «Надра» на користь позивача ОСОБА_2 банківський вклад за договором № 819947 строкового банківського вкладу (депозиту) «Класичний без поповнення» в сумі 30 000 доларів США, що еквівалентно 237 300 гривень та 290 гривень судових витрат.

З постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № 22168155 від 07 грудня 2010 року вбачається, що на підставі виконавчого листа № 2364 від 06 грудня 2010 року кошти в розмірі 237 590 гривень, що підлягали стягненню за виконавчим документом, перераховані на рахунок стягувача. Таким чином, рішення суду є фактично виконаним (а.с.13-14).

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Таким чином, з представлених суду договорів № 564073/04-Д від 23.01.2007 року та №819947 від 06 лютого 2008 року вбачається, що такими передбачено нарахування вкладнику процентів в сумі 10,1 процентів річних та 10,8 відсотків річних відповідно.

Згідно з випискою - повідомленням по рахунку № Р/819947 за період з 29.02.2008 року до 03 лютого 2008 року було нараховано проценти в сумі 1154,97 доларів США (а.с. 137-138).

За рішенням суду відповідачу було повернуто лише вклад, без врахування відсотків.

18 вересня 2014 року ухвалою суду в справі було призначено судово-економічну експертизу на вирішення якої було поставлено наступні питання: «Яка загальна сума відсотків, нарахованих згідно з дією договору № 564073/04-Д строкового банківського вкладу (депозиту) «Класичний» в період з 23 січня 2007 року до 04 лютого 2008 року? Яка загальна сума відсотків, нарахованих згідно з дією договору № 819947 строкового банківського вкладу (депозиту) «Класичний без поповнення» від 06 лютого 2008 року в період з 06 лютого 2008 року до 04 лютого 2009 року?»

З висновку експерта № 7899-7900 від 05 січня 2015 року вбачається, що надати відповідь на поставлене перше запитання не надається можливості, оскільки в матеріалах справи відсутні бухгалтерські документи, які підтверджують нарахування відсотків на виконання умов дії договору № 564073/04-Д строкового банківського вкладу (депозиту) «Класичний» у період з 23 січня 2007 року до 04 лютого 2008 року. Стосовно другого питання, то, відповідно до наданих на дослідження документів, за період з 06 лютого 2008 року до 04 лютого 2009 року, підтверджується нарахування банком відсотків згідно з умовами договору № 81994 строкового банківського вкладу (депозиту) «Класичний без поповнення» від 06 лютого 2008 року, у розрізі місяців, на загальну суму 1 154, 97 доларів США (а.с.144-146).

Згідно п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» від 30 травня 1997 року при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з'ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключають участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об'єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обгрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Незважаючи на те, що даний висновок є неповний через відсутність в матеріалах справи бухгалтерських документів, та таким, що суперечить іншим матеріалам справи, суд першої інстанції взяв такий до уваги як належний та допустимий доказ і не надав йому оцінки у сукупності з іншими доказам в справі.

Фактично ж, яка загальна сума відсотків, нарахованих згідно з дією договору №564073/04-Д строкового банківського вкладу (депозиту) «Класичний» в період з 23 січня 2007 року до 04 лютого 2008 року доказів суду не надано і не спростовано твердження відповідача про нарахування таких.

А відтак, колегія судді вважає, що висновки суду є помилковими, зроблені без належного з'ясування обставин справи, та окрім того з помилковим застосуванням вимог статті 1212 ЦК України.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року (справа № 6-122цс14).

Як свідчить аналіз матеріалів справи, відповідач набув майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, а саме на підставі договору банківського вкладу.

Згідно ч.1 ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму ( вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Крім того,частина коштів відповідачем була отримана на підставі рішення суду що не оскаржувалося ПАТ КБ «Надра» та набрало законної сили.

За таких обставин, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що оспорювана сума вважається майном безпідставно отриманим відповідачем в розумінні статті 1212 ЦК України.

Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Вказане є підставою, у відповідності до п.1,3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України, для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення лише частково відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, оскільки судом першої інстанції не виконано всі вимоги цивільного судочинства, зокрема, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, що полягає у помилковому визначенні юридичних наслідків обставин, і окрім того, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є безумовними підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

На підставі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. А відтак, підлягають стягненню з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» на користь ОСОБА_2 721 грн. 03 коп. (сімсот двадцять одна грн. 03 коп.) судового збору, сплаченого нею за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 88, 209 ч. 3, 303, 304, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч.1 п.1,3,4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 02 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» до ОСОБА_2 про повернення коштів відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» на користь ОСОБА_2 721 грн. 03 коп. (сімсот двадцять одна грн. 03 коп.) судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20-ти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Кабаль І.І.

ОСОБА_4