АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Поливач Л.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Вербової І.М.

при секретарі Бугай О.О.

за участю осіб: представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення коштів;

за апеляційною скаргою ОСОБА_4

на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 09 листопада 2015 року

Відповідно до вимог ст.ст. 218, 317 ЦПК України, колегія суддів проголошує вступну і резолютивну частини рішення.

З повним текстом рішення особи, які беруть участь у справі зможуть ознайомитись 28.12.2015 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 09 листопада 2015 року, в частині відмови ОСОБА_4 у стягненні 3% річних за невиконання грошового зобов'язання скасувати та ухвалити, в цій частині, нове рішення наступного змісту.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 3% річних за невиконання грошового зобов'язання у розмірі 242 648,21 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 3 644,72 грн.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду м.Києва від 09 листопада 2015 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді:

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

Справа № 22-ц/796/ 16159 /2015 Головуючий у 1-ій інстанції - Мальченко О.В.

Доповідач - Поливач Л.Д.

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Вербової І.М.

при секретарі Бугай О.О.

за участю осіб: представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення коштів;

за апеляційною скаргою ОСОБА_4

на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 09 листопада 2015 року

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 р. ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів у розмірі 7096298, 62 грн., посилаючись на те, що 15.12.2008 р. між ним та відповідачем був укладений договір позики на суму 337 000, 00 дол. США яку відповідач в установлений термін йому не повернув. На підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13.10.2011 р. та рішення Апеляційного суду м.Києва від 10.05.2012 року з відповідача на користь позивача стягнуто суму боргу за вищезазначеним договором позики у розмірі 2 686 294,00 грн. та 3% річних у розмірі 167069,69 грн. Станом на 13.05.2015р. сума боргу відповідача перед позивачем складає 337000 дол. США, що у гривневому еквіваленті становить 6 954 857, 72 грн., розмір заборгованості відповідача перед позивачем відповідно збільшився за рахунокзбільшення офіційного курсу долара США на день платежу і становить різницю від загальної суми боргу, яка утворилася на день подачі позову - 13.05.2015р. і суми, що була стягнута на підставі судових рішень, т.т. 6 954 857,72 грн. - 2 686 294, 00 грн. = 4 268 603,72 грн.

Оскільки позичальник своєчасно не повернув суму позики позивач просив стягнути з відповідача на його користь 3% річних за період прострочення виконання грошового зобовязання з 10.05.2012 р. по 13.05.2015р. у розмірі 628 223,63 грн. ( еквівалент суми 30 440,79 дол. США) та проценти за користування позикою за період з 11.05.2012 р. по 10.05.2015 р. у розмірі 2 199 471,27 грн. (еквівалент 106 576,13 дол. США).

В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримував з обставин, що викладені у позовній заяві, просив стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості за договором позики у розмірі 7 096 298,62 грн.,що складається з :

- суми боргу (позики) - 4 268 603 , 72 грн.

-3% річних - 628 223,63 грн.

- процентів за користування позикою - 2 199 471,27 грн.

Представник відповідача позовні вимоги не визнавав, зазначав про те, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає вимогам ч.2 ст.16 ЦК України, оскільки зміна офіційного курсу гривні до іноземних валют в різні періоди часу не дає підстав стороні у зобов'язанні, спір щодо якого вже вирішений судом, пред'являти після цього до іншої сторони додаткові вимоги про стягнення курсової різниці. Вимога щодо стягнення процентів за користування кредитом була предметом розгляду у попередній справі №2-1026/11, на яку посилається позивач та якому було відмовлено у цій частині позовних вимог. Укладений між сторонами договір позики не містить порядку одержання процентів, а тому останні не підлягають нарахуванню та відповідно стягненню. Позовні вимоги в частині стягнення 3% річних за період з 10.05.2012 р. по 13.05.2015 р. заявлені позивачем з пропуском строку позовної давності.

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 09.11.2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Посилається на незаконність, необґрунтованість ухваленого судом рішення, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, неповне з'ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Так, помилковим, на думку апелянта, є висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 з посиланням на те, що ст.16 ЦК України і будь-яким іншим законом та умовами укладеного сторонами договору позики не встановлено можливість позивача захистити своє порушене право в обраний ним спосіб - стягнення різниці від загальної суми боргу, що утворилась на день подання позову - 13.05.2015 року і суми, що була стягнута на підставі рішення Апеляційного суду м.Києва від 10.05.2012 року у зв'язку зі знеціненням української гривні

Рішення суду не є підставою для припинення зобов'язань. Таким чином, рішення Апеляційного суду м.Києва від 10 травня 2012 року не є підставою для припинення грошового зобов'язання ОСОБА_5 повернути ОСОБА_4 борг за договором позики у розмірі 337 000 доларів США. Таким чином, грошове зобов'язання ОСОБА_5 повернути ОСОБА_4 борг за договором позики у розмірі 337 000 доларів США повинно бути виконане в гривні за офіційним курсом на день платежу (день ухвалення рішення суду).

Відмовляючи в стягненні основного боргу у розмірі 337 000 доларів США в гривні за офіційним курсом на день платежу (день ухвалення рішення суду) суд першої інстанції порушив норми матеріального права, передбачені ст.ст. 509, 526, 533, 599, 1049 ЦК України, що призвело до ухвалення незаконного рішення суду.

Також, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 процентів за користування позикою за період з 11 травня 2012 року до 13 травня 2015 року з тих підстав, що рішенням Деснянського районного суду від 13 жовтня 2011 року було відмовлено в задоволення позовної вимоги про стягнення процентів за користування позикою за період з 15 грудня 2008 року до 13 жовтня 2011 року. При цьому суд зазначив, що він свідомо відступає від правової позиції Верховного Суду України у постанові №6-36цс14 від 02 липня 2014 року про обов'язковість стягнення процентів за договором позики, оскільки ця постанова була прийнята після ухвалення Деснянським районним судом м.Києва рішення від 13 жовтня 2011 року.

Апелянт вважає, що відмова в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування позикою суперечить вимогам ст. 1048 ЦК України.

Також суд першої інстанції відмовив у стягненні з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 трьох процентів річних на тій підставі, що позивач просив стягнути ці кошти за період з 10 травня 2012 року по 13 травня 2015 року, у зв'язку з чим пропущено строк позовної давності, про поновлення якого позивачем не заявлялось. Таке обґрунтування, на думку апелянта, є хибним і не відповідає чинному законодавству.

Строк позовної давності за вимогою про стягнення трьох процентів річних обчислюється окремо по кожному дню, за який здійснюється нарахування. Відмовою у стягненні трьох процентів річних з посиланням на пропущення строку позовної давності суд першої інстанції порушив норми матеріального права, закріплені статтями 261, 267, 625 Цивільного кодексу України.

Не застосувавши до спірних правовідносин положення ст.ст. 3, 16, 261, 267, 509, 526, 533, 599, 625, 1048, 1049 ЦК України, суд першої інстанції грубо порушив зазначені норми матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення апеляційним судом нового рішення.

В суді апеляційної інстанції представник позивачка ОСОБА_2 підтримав подану апеляційну скаргу, посилаючись на доводи, викладені в ній. Представник відповідача ОСОБА_3 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість ухваленого судом рішення. Позивач ОСОБА_4, відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за їх відсутності, оскільки участь у розгляді справи беруть представник сторін з належно оформленими повноваженнями.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню.

Так, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про те, що не підлягає стягненню з відповідача сума боргу за договором позики та проценти за користування позикою, але не погоджується з відмовою суду в задоволенні вимоги позивача щодо стягнення 3 процентів річних за прострочення виконання ОСОБА_5 покладеного на нього грошового зобов'язання, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13.10.2011 р. встановлено, що 15.12.2008 р. між позивачем та відповідачем був укладений договір позики на суму 337 000 дол. США, які останній на вимогу позивача не повернув.

Вищезазначеним рішенням Деснянського районного суду м. Києва частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_6, постановлено стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу у розмірі 2 686 294 грн., суму інфляційних втрат у розмірі 535 766 грн., 3% річних у розмірі 167 069 грн. 69 коп. та судові витрати.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10.05.2011р. рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13.10.2011 р. скасовано, в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми інфляційних втрат у розмірі 535 766 грн. та відмовлено позивачеві, в цій частині вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Таким чином, існує рішення суду, яким стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики від 15.12.2008 року. Борг стягнуто в українській гривні. У зв'язку з тим, що зазначене рішення суду не виконане та у зв'язку з тим, що змінився курс НБУ, а саме збільшився курс долара США по відношенню до української гривні, позивач просить суд стягнути з відповідача 4 268 603,72 грн., але суд першої інстанції законно та обґрунтовано відмовив позивачеві в цій частині вимог, оскільки таке стягнення не передбачено діючим законодавством.

Так, відповідно до ст. 1 Закону України « Про Національний банк України» офіційний курс - курс валюти, офіційно встановлений Національним банком України як уповноваженим органом держави.

Згідно з ч.1 ст. 36 цього закону Національний банк встановлює офіційний курс гривні до іноземних валют та оприлюднює його.

Таким чином, офіційний курс гривні до іноземних валют в різні періоди часу може змінюватися ( зростати або падати), однак вказана обставина не є підставою для пред'явлення стороною у зобов'язанні, спір щодо якого вирішений судом пред'являти після цього до іншої сторони додаткові вимоги про стягнення курсової різниці, що фактично є предметом позову у цій частині позовних вимог ОСОБА_4

Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений ч. 2 ст.16 ЦК України. Зазначеною нормою матеріального права, будь-яким іншим законом та умовами укладеного між сторонами договору позики не передбачена можливість позичальника захистити своє порушене право в обраний ним спосіб, а саме стягнення курсової різниці валют, яка утворилася після ухвалення судового рішення у зв'язку із знеціненням гривні відносно долара США.

Виходячи з вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача на його користь суми боргу (позики) у розмірі 4 268 603,72 грн., яка становить різницю від загальної суми боргу, що утворилася на день подачі позову - 13.05.2015 р. і суми, що була стягнута на підставі рішення суду.

Діючим законодавством передбачено право позичальника на стягнення з боржника інфляційних втрат у зв'язку з невиконанням рішення суду, але позивач такої вимоги не заявляв, а суд не має права вийти за межі позовних вимог, відповідно по принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Щодо обґрунтованості рішення суду в частині відмови у стягненні процентів за користування позикою у розмірі 2 199 471,27 грн.

Відповідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В судовому засіданні представник позивача в обґрунтування позовних вимог в частині стягнення з відповідача процентів за користування позикою посилався на правову позицію Верховного Суду України викладену у постанові № 6-36 цс 14 від 02.07.2014р.

Відповідно до ч.2 ст. 214 ЦПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1,2 ч.1 ст.355 цього Кодексу. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Як вбачається з матеріалів справи, вимога про стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування позикою була заявлена у позовній заяві, яка подавалась позивачем до суду 09.09.2009 р. Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 13.10.2011 р. в задоволені позову, в частині вказаної вимоги, було відмовлено. Рішення Деснянського районного суду м. Києва в цій частині набуло законної сили.

За викладених обставин, суд вважає за можливе відступити від вищезазначеної правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України у постанові №6-36цс14 від 02.07.2014 р. , а саме після постановления рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13.10.2011 р щодо спірних правовідносин між сторонами стосовно стягнення процентів за користування позикою.

Несвоєчасне виконання грошового зобов'язання відповідача перед позивачем є підставою для відповідальності відповідача встановленою ч.2 ст. 625 ЦК України у вигляді сплати трьох процентів річних від простроченої суми.

У позовній заяві позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача на його користь 3% річних від простроченої суми за період з 10.05.2012 р. по 13.05.2015 р., що відповідає позовної давності, так як даний позов пред'явлено позивачем до суду у травні 2015 року.

Відповідно до ч.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Судом першої інстанції відмовлено в задоволенні цієї частині позовних вимог у зв'язку з пропуском позивачем позовної давності.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність відмови ОСОБА_4 в задоволенні позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_5 на його користь 3% річних від простроченої суми у зв'язку з невиконанням боржником грошового зобовязання, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з роз'ясненнями Верховного Суду України в Листі від 01 липня 2014 року «Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві» за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування трьох процентів річних входить до складу грошового зобов'язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі N 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі N 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі N 6-42цс11). Розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення.

Таким чином, строк позовної давності за вимогою про стягнення трьох процентів річних обчислюється окремо по кожному дню, за який здійснюється нарахування.

Відмовою у стягненні трьох процентів річних з посиланням на пропущення строку позовної давності суд першої інстанції порушив норми матеріального права, закріплені статтями 261, 267, 625 Цивільного кодексу України.

Таким чином, строк позовної давності за вимогою про стягнення трьох процентів річних обчислюється окремо по кожному дню, за який здійснюється нарахування.

Вирішуючи питання про розмір трьох процентів річних, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, колегія суддів виходить з наступного. Так, відповідач не сплачує позивачеві стягнуту з нього (за рішенням суду) суму боргу за договором позики у розмірі (визначеному судом) 2 686 294,00 грн. Саме з зазначеної суми виходить суд при обрахування трьох процентів річних. Три проценти річних від 2 686 294,00 грн. складають 80 588,83 грн. (2 686 294,00:100 Х 3 = 80 588,83). Три проценти річних за один день прострочення складають 220,79грн. (80 588,83 : 365= 220,79). Період прострочення складає 1099 днів (з 10.05.2012 року по 13.03.2015 року). Таким чином, три проценти річних за зазначений період складають 243 648,21 грн. (220,79 Х 1099 = 243 648,21). Вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача як три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 10.05.2012 року по 13.03.2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права.

Судом першої інстанції невірно встановлено дані обставини, які мають значення для справи в цій частині, суд дав невірну оцінку доказам зібраним по справі, в цій частині, та допустив неповноту, що призвело до ухвалення по справі помилкового рішення, в цій частині.

Що стосується доводів апеляційної скарги позивача щодо неправомірності відмови судом у стягненні суми заборгованості за договором позики та процентів за користування нею, то вони не заслуговують на увагу суду, оскільки вказана обставина встановлена судом першої інстанції вірно і колегія суддів погоджується з цим.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню. Суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції, в частині відмовипозивачеві у стягненні трьох процентів річних та ухвалює нове рішення, в цій частині, яким стягує з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 243 648,21 грн. - три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 10.05.2012 року по 13.03.2015 року. У зв'язку з частковим задоволенням позову, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, суд стягує з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 654,72 грн. (за подачу позову та апеляційної скарги)

Висновки колегії суддів відповідають фактичним обставинам справи та наявним у справі доказам.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 09 листопада 2015 року, в частині відмови ОСОБА_4 у стягненні 3% річних за невиконання грошового зобов'язання скасувати та ухвалити, в цій частині, нове рішення наступного змісту.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 3% річних за невиконання грошового зобов'язання у розмірі 243 648,21 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 3 654,72 грн.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду м.Києва від 09 листопада 2015 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: