Ухвала іменем україни 23 грудня 2015 рокум. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Дьоміної О.О., суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М., Леванчука А.О., Парінової І.К., розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 23 лютого 2015 року, в с т а н о в и л а: У квітні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення. Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 14 червня 2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № VIV7GA02531431, відповідно до умов якого банком надано кредит у сумі 55 020 дол. США зі строком до 12 червня 2017 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором в той же день було укладено договір іпотеки № VIV7GA02531431, згідно з умовами якого в іпотеку було передано квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 63,60 кв. м, житловою площею 38,10 кв. м, що належала ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору дарування. У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору рішенням суду від 06 червня 2013 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 - шляхом реалізації даної квартири банком від імені відповідачів, проте в даній квартирі залишаються проживати ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 Враховуючи вище викладене, позивач просив суд виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 23 лютого 2015 року, позов задоволено. Виселено ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Проте таким вимогам рішення судів попередніх інстанцій не відповідають. Ухвалюючи рішення про виселення відповідачів із квартири АДРЕСА_1, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що наявні підстави для задоволення позову. З такими висновками судів погодитись не можна виходячи з наступного. Судами встановлено, що 14 червня 2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № VIV7GA02531431, відповідно до умов якого банком надано кредит у сумі 55 020 дол. США строком до 12 червня 2017 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором в той же день було укладено договір іпотеки № VIV7GA02531431, згідно з умовами якого в іпотеку було передано квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 63,60 кв. м, житловою площею 38,10 кв. м, що належала ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору дарування. Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 червня 2013 року частково задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстрації. Звернуто стягнення на предмет іпотеки і виселено відповідачів із квартири АДРЕСА_1, без надання іншого приміщення. В задоволенні іншої частини позову відмовлено. Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 20 січня 2014 року заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 червня 2013 року скасовано в частині задоволення позовних вимог і в цій частині ухвалено нове рішення, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно з договором іпотеки від 14 червня 2007 року, а саме: квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 63,6 кв. м, що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 17 жовтня 2003 року, зареєстрованого в бюро технічної інвентаризації 09 липня 2004 року за № 1508/26620, шляхом реалізації предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідачів договору купівлі-продажу з іншою особою - покупцем, отримання дублікатів правовстановлюючих документів на дану квартиру у відповідних установах, підприємствах та організаціях, з можливістю здійснення всіх необхідних дій для продажу предмета іпотеки за початковою ціною реалізації предмета іпотеки, визначеною незалежним експертом-оцінювачем на стадії виконання рішення суду, але не менше 318 150 грн, за рахунок чого задовольнити вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № VIV7GA02531431, укладеним між банком та ОСОБА_1 14 червня 2007 року, в розмірі 91 958,27 дол. США, що еквівалентно 735 022 грн 45 коп. В задоволенні позову в частині виселення відмовлено. Як встановлено судами та підтверджується матеріалами справи, предмет іпотеки - квартира АДРЕСА_1 - належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 17 жовтня 2003 року, зареєстрованого в бюро технічної інвентаризації 09 липня 2004 року за № 1508/26620, тобто придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого ним. Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Аналіз зазначеної правової норми дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-39цс15, від 25 листопада 2015 року № 6-1061цс15, від 21 жовтня 2015 року № 6-1484цс15, від 21 жовтня 2015 року № 6-1033цс15, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів. Вирішуючи спір, апеляційний суд норм ст. 109 ЖК Української РСР до спірних правовідносин не застосував, дійшов передчасного висновку про наявність підстав для виселення відповідачів зі спірної квартири. Враховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами належним чином не встановлені, судами порушено норми матеріального та процесуального права, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнитичастково. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 23 лютого 2015 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий О.О. Дьоміна Судді: М.В. Дем'яносов В.М. Коротун А.О. Леванчук І.К. Парінова