Справа № 354/851/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1453/2015
Головуючий у 1 інстанції Гандзюк Д.М.
Суддя-доповідач Соколовський В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Соколовського В.М.,

суддів: Беркій О.Ю., Пнівчук О.В.,

секретаря Турів О.М.,

з участю: представників ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, представника позивача Романко В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Державного закладу «Спеціалізований (спеціальний) санаторій «Гірське повітря» до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом позбавлення права користування і зобов'язання звільнити приміщення,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Яремчанського міського суду від 21 травня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року позивач звернувся в суд з позовом до відповідача, у якому просив усунути перешкоди в користуванні нежитловими приміщеннями шляхом позбавлення права користування і виселення відповідача з нежилих приміщень, а саме: кімнати за експлікаційним №18 площею 8,58 м.кв., кімнати за експлікаційним №19 площею 8,48 м.кв., кладової за експлікаційним №20 площею 3,92 м.кв., половини кімнати за експлікаційним №21 площею 8,23 м.кв., кімнати за експлікаційним №28-а площею 10,48 м.кв., кімнати за експлікаційним №28-б площею 10,94 м.кв. нежитлової будівлі (клубу) по АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідач працювала у зазначеному Санаторії з 12.01.1982 року до 06.07.1983 року. Під час роботи вона поселилась і прописалася в кімнатах нежитлової будівлі (клубу) АДРЕСА_1. Власником будівлі є держава і будівля передана в оперативне управління позивачу. В спірних приміщеннях відповідач роками не проживає, відмовляється звільнити їх та забрати свої речі. Над приміщеннями, які займає відповідач, протікає дах, внаслідок чого псуються стіни і перекриття. Тому потрібно зробити капітальний ремонт будівлі, в проведенні якого відповідач перешкоджає, приміщення не звільняє. Зазначав, що відповідач житлом забезпечена, має новозбудований жилий будинок АДРЕСА_2.

Уточнивши позовні вимоги, позивач просив усунути перешкоди в користуванні нежилими приміщеннями шляхом позбавлення відповідача права користування та зобов'язати її звільнити вказані приміщення.

Рішенням Яремчанського міського суду від 21 травня 2015 року позовні вимоги задоволено.

Вирішено усунути перешкоди Державному закладу «Спеціалізований (спеціальний) санаторій «Гірське повітря» в користуванні нежитловими приміщеннями шляхом позбавлення ОСОБА_2 права користування нежилими приміщеннями: кімнатою за експлікаційним №18 площею 8,58 м.кв., кімнатою за експлікаційним №19 площею 8,48 м.кв., кладовою за експлікаційним №20 площею 3,92 м.кв., половиною кімнати за експлікаційним №21 площею 8,23 м.кв., кімнатою за експлікаційним №28-а площею 10,48 м.кв., кімнатою за експлікаційним №28-б площею 10,94 м.кв. нежитлової будівлі (клубу) по АДРЕСА_1; та зобов'язано ОСОБА_2 звільнити вказані приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь Державного закладу «Спеціалізований (спеціальний) санаторій «Гірське повітря» 243 гривні 60 копійок сплаченого судового збору.

На дане рішення представник відповідача подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення вимог процесуального та матеріального права. Зокрема, зазначає, що суд дійшов неправильного висновку про те, що квартира, де на даний час проживає відповідач, була їй дана у зв'язку з трудовими відносинами. Оскільки відповідно до матеріалів справи вбачається, що відповідач була звільнена із Санаторію ще 05.07.1983 року, а прописана у зазначене приміщення 01.04.1988 року, тобто за спливом п'яти років після звільнення. Отже, надання вказаного приміщення у користування ОСОБА_2 жодним чином не можна пов'язувати із трудовими правовідносинами. Крім цього документально не підтверджено надання ОСОБА_2 вказаного приміщення для проживання на підставі трудових відносин (чи на час існування трудових відносин як із самою відповідачкою, так із її чоловіком).

На думку представника відповідача, навіть, якщо суд прийшов до висновку, що відповідач ніби-то неправомірно займає зазначене приміщення, то на момент звернення із позовною заявою пройшов трирічний строк позовної давності. Проте судом всупереч цьому не було застосовано наслідки спливу строку позовної давності відповідно до поданої представником відповідача заяви.

Також представник не погоджується із думкою суду, що відповідачем не спростовано факт непроживання у вказаному приміщенні, оскільки позивачем даний факт належним чином не доведено, так як подані акти огляду складені працівниками, зацікавленими особами або особами, які ймовірно складали акт за вказівкою керівника установи. Допитані під час судового розгляду свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 чітко вказали, що відповідач постійно проживає у зазначеному приміщенні, бере участь як фінансово, та і власною працею у догляді за будинком, де вони проживають, робить за власні кошти ремонт. Натомість свідки, які були заявлені зі сторони позивача, не могли достеменно підтвердити факт непроживання відповідача у зазначеному приміщенні. Так, свідок ОСОБА_8 прямо зазначала, що у приміщенні, де проживає ОСОБА_2, вона з'являється кілька разів на тиждень, а тому могла й не бачити відповідача там. Свідок ОСОБА_9 (завгосп установи) зазначав, що він особисто був присутнім при огляді приміщення, де проживає ОСОБА_2, і та сама вказувала на частини квартири, які потребують ремонту.

На думку представника, позивачем також не доведено, що ОСОБА_2 вчинила будь-яке порушення порядку отримання вказаного приміщення у користування, що могло б стати підставою для її виселення. Натомість відповідач безперервно проживає у вказаному приміщенні з 01.04.1988 року, тобто повних 27 років, вчасно сплачує квартплату, яка, у свою чергу, приймається адміністрацією Санаторію, а також інші комунальні платежі.

З огляду на це, вважає, що підстави для позбавлення відповідача права користування зазначеними приміщеннями відсутні.

Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В судовому засіданні представники ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з мотивів, які у ній викладені.

Представник позивача Романко В.М. заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив її відхилити, зазначивши, що рішення суду першої інстанції є законним та необґрунтованим.

Вислухавши доповідача, пояснення представників апелянта, заперечення представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду відповідає.

Судом встановлено та вбачається із матеріалів справи, що нежитлова будівля (клуб) по АДРЕСА_1 є державною власністю і передана в оперативне управління позивачу - Державному закладу «Спеціалізований (спеціальний) санаторій «Гірське повітря», що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.19,20).

Відповідач ОСОБА_2 займає зазначене нежитлове приміщення і зареєстрована в ньому. Дана обставина підтверджується поясненнями осіб, які беруть участь у справі, показаннями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_8, записами в будинковій книзі та технічному паспорті будинку (а.с. 18, 21-22), актами огляду нежитлової будівлі (а.с.28-34).

Відповідач перебувала у трудових відносинах з позивачем з 12.01.1982р. до 05.07.1983р., що підтверджується довідкою та наказом, наданими позивачем (а.с.23, 24).

Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Отже, судом встановлено, що позивач має в оперативному управлінні нежитлову будівлю (клуб) по АДРЕСА_1. В зв'язку з трудовими відносинами з відповідачем та її чоловіком, останнім були надані в користування нежитлові приміщення в будівлі клубу, проте ніяких документів не оформлялося. Відповідач припинила трудові відносини з позивачем і не спростувала доводи позивача про те, що фактично не проживає в спірних приміщеннях.

Вірно встановивши вищезазначені обставини, суд дійшов правильного висновку, що умови передачі приміщень у користування (трудові відносини) припинилися, а тому слід усунути перешкоди позивачу в користуванні нежитловими приміщеннями шляхом позбавлення ОСОБА_2 права користування нежилими приміщеннями і зобов'язати відповідача звільнити вказані приміщення.

При цьому суд правильно вважав, що заява відповідача про застосування позовної давності не підлягає застосуванню, оскільки згідно ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Початком такого строку є дата, коли відповідач відмовилася звільнити нежилі приміщення, що стверджується записами в акті (а.с.35), і знаходиться в межах трирічного строку. Проте правовідносини з приводу усунення перешкод в користуванні нежитловими приміщеннями є триваючими і безперервними, а тому порушення прав власника у володінні власністю відбуваються постійно, тому трирічний термін позовної давності, в даному випадку, застосовуватись не може.

Посилання представника апелянта в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 самовільно не займала приміщення та в них поселилась з дозволу попереднього керівництва, не заслуговують на увагу, поскільки це не підтверджується жодними документами.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі про недоведеність факту непроживання відповідача в приміщеннях клубу спростовуються складеними комісійно актами 23.12.13р., 25.12.13р., 03.01.14р., 05.03.14р., 14.05.14р., 16.07.14р., 15.10.14р. та 09.12.14р., а також показаннями свідків ОСОБА_11, ОСОБА_10, ОСОБА_8

Посилання представника апелянта на те, що спірні приміщення були надані ОСОБА_2 не через трудові відносини з санаторієм, так як працювала вона в санаторії санітаркою з 12.01.1982 р. по 05.07.1983 р.., а прописана була 01.04.1988 р., не заслуговують на увагу, оскільки відсутні будь-які правові підстави та документи, які б підтверджували правомірне надання відповідачу вказаних приміщень у користування.

Також і інші доводи, викладені апеляційній скарзі, не спростовують правильних висновків суду.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Яремчанського міського суду від 21 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий В.М. Соколовський

Судді: О.Ю. Беркій

О.В. Пнівчук