Справа №479/87/15-ц 18.08.2015 18.08.2015 18.08.2015
Провадження №22-ц/784/1858/15
Провадження № 22ц-784/1858/15 Головуючий у 1-й інстанції Репушевська О.В.
Категорія 5 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Рішення

Іменем України

18 серпня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі Свіщуку О.В.,

за участю:

- позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,

- представника позивачів ОСОБА_4,

- відповідача ОСОБА_5,

- представника відповідача ОСОБА_6,

- представників Великомечетнянської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області Ярового Д.О., Кропивницької Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2, ОСОБА_3

на рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 23 червня 2015 року

за позовом

ОСОБА_2, ОСОБА_3

до

ОСОБА_5, Великомечетнянської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області, комунального підприємства «Первомайське міжміське бюро технічної інвентаризації», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Реєстраційна служба Кривоозерського районного управління юстиції у Миколаївській області

про

визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним свідоцтва про право власності та скасування державної реєстрації

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_5, Великомечетнянської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області, комунального підприємства «Первомайське міжміське бюро технічної інвентаризації» (далі- КП Первомайське МБТІ), зазначивши третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Реєстраційна служба Кривоозерського районного управління юстиції у Миколаївській області про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним свідоцтва про право власності та скасування державної реєстрації.

Позивач зазначав, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу від 09 лютого 1994 року він придбав у КСП ім.. Щорса Кривоозерського району Миколаївської області житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1.

У 2010 році рішенням Великомечетнянської сільської ради АДРЕСА_1 була перейменована на АДРЕСА_1, а будинку присвоєно порядковий АДРЕСА_1.

Маючи намір продати вказаний житловий будинок, він звернувся до Великомечетнянської сільської ради Кривоозерського району із заявою про приватизацію земельної ділянки для обслуговування житлового будинку.

Дана заява була розглянута та ОСОБА_2 відмовлено у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Тоді ж йому стало відомо, що будинок в цілому належить ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09 січня 2008 року, видане рішенням Великомечетнянської сільської ради № 1 від 21 жовтня 2006 року.

Посилаючись на наведене, позивач просив визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету сільської ради, яким відповідачу передано у власність житловий будинок АДРЕСА_1; визнати недійсним Свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок, видане на ім'я ОСОБА_5 та повернути цей будинок позивачу.

Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 23 червня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що позивач не підтвердив своє право власності на спірне майно, ОСОБА_5 володіє будинком на правових підставах, а тому відсутні передбачені законом підстави для визнання незаконним та скасування оскаржуваного рішення виконавчого органу.

Проте, з висновком суду щодо правових підстав відмови у позові погодитись не можна виходячи з такого.

З матеріалів справи вбачається, що правлінням колгоспу ім.. Щорса від 30 листопада 1992 року було прийнято рішення про продаж ОСОБА_2 будинку спеціаліста, як працівнику колгоспу.

09 лютого 1994 року між КСП ім.. «Щорса» Кривоозерського району від імені якого діяв ОСОБА_9 за дорученням №336 від 13 січня 1994 року та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі продажу.

За умовами цього договору ОСОБА_2 купив у КСП ім.. «Щорса» жилий будинок, з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці площею 0,50 га.

Як видно з п.2 умов вказаного договору, вартість будинку складала 25044 крб., які ОСОБА_2 повністю вніс до каси колгоспу ім.. «Щорса» 25 грудня 1992 року.

Зазначений договір купівлі- продажу посвідчений державним нотаріусом Кривоозерської нотаріальної контори Миколаївської області та зареєстрований в реєстрі за № 162.

Указаний житловий будинок у встановленому порядку було зареєстровано ОСОБА_2 у Первомайському МБТІ 15 лютого 1994 року за реєстраційним № 2.

В суді апеляційної інстанції встановлено, що з часу придбання вказаного будинку позивач у ньому не проживав і ним не користувався.

Із архівних копій протоколів загальних зборів членів колгоспу ім.. Щорса видно, що починаючи з березня 1994 року на загальних зборах колгоспників були спори з приводу законності продажу колишнім головою цього колгоспу ОСОБА_2 будинку вартістю 25 000 крб. Рішенням загальних зборів було запропоновано ОСОБА_2 добровільно звільнити проданий ним будинок, повернути його у власність колгоспу та передати ключі від цього будинку новообраному на той час голові колгоспу ОСОБА_5 для проживання.

ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції пояснив, що саме спірний будинок він купив у колгоспі та вимушений був його залишити у 1994 році, у зв'язку із вселенням в нього відповідача.

20 березня 1994 року ОСОБА_5 зареєструвався в будинку по АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою Кривоозерського районного сектору УДМС в Миколаївській області № 48.28/1280 від 27 квітня 2015 року.

14 жовтня 1996 року загальними зборами колгоспників було прийнято рішення продати ОСОБА_5 будинок в якому він проживає.

Із змісту рішень Великомечетнянської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області № 1 від 21 жовтня 2006 року та № 35 від 2014 року, видно, що АДРЕСА_1 була перейменована на АДРЕСА_1 і будинку, в якому проживає ОСОБА_5 присвоєно АДРЕСА_1.

Наведені обставини свідчать про те, що житловий будинок, місце розташування якого в договорі купівлі - продажу від 09 лютого 1994 року зазначено як АДРЕСА_1, насправді, це один і той самий будинок, стосовно якого виник спір і розташований він по АДРЕСА_1.

Сторони в суді апеляційної інстанції теж не заперечували, що будинок, який купив ОСОБА_2 у 1994 році і будинок, на який оформлено право власності за ОСОБА_5 це один і той самий будинок.

Відповідно до п.4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правовідносини, що виникли між сторонами до набрання чинності Цивільним кодексом України (до 1 січня 2004 року), регулюються нормами ЦК УРСР (в редакції від 18 липня 1963 року).

Статтею 128 ЦК УРСР встановлено порядок набуття права власності у набувача за договором з моменту передачі речі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно п. 29 Інструкції про прядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР № 45/5 від 31 жовтня 1975 року нотаріуси посвідчують угоди, щодо яких встановлено обов'язкову нотаріальну форму.

Відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, нотаріальному посвідченню підлягають: договори про відчуження (купівлі-продажу, міна, дарування, довічне утримання) житлового будинку. Іншого нерухомого майна (ст. ст. 227,242,244,426, ЦК УРСР).

Недотримання нотаріальної форми договору тягне за собою його недійсність (ст. 227 ЦК УРСР).

Отже, за нормами ЦК УРСР 1963 року права власності на жилий будинок виникало саме з часу нотаріального посвідчення договору купівлі -продажу, а не з моменту його державної реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, є договір купівлі -продажу.

Таким чином, з моменту укладення нотаріально посвідченого договору купівлі- продажу, позивач набув статусу власника житлового будинку.

Тому висновок суду першої інстанції щодо відсутності у позивача права власності на спірний будинок є помилковим.

Незважаючи на те, що позивач правомірно набув право власності на спірний будинок, 21 жовтня 2006 року Великомечетнянською сільською радою Кривоозерського району Миколаївської області було прийнято рішення № 1, яким за ОСОБА_5 оформлено право власності на спірне нерухоме майно.

На підставі вказаного рішення 09 січня 2008 року виконавчим комітетом Великомечетнянської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

Згідно із ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ст..393 ЦК України, правовий акт органу державної влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Крім того, як видно з договору купівлі -продажу від 09 лютого 1994 року, спірний будинок належав КСП ім.. Щорса на підставі рішення № 32 виконавчого комітету Великомечетнянської сільської ради народних депутатів від 18 грудня 1992 року.

Тимчасове положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України 07 лютого 2002 року №7/5 (в редакції, що діяла на час видачі оспорюваного свідоцтва про право власності на нерухоме майно), містить вичерпний перелік підстав для видачі свідоцтва про право власності місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування.

Зокрема, свідоцтво видається на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об'єкти нерухомого майна; власникам спільних будівель, які на законних підставах зробили перебудову, прибудову, внаслідок чого змінилися належні їм частки; фізичним особам, які в разі ліквідації (реорганізації) підприємства отримали у власність у встановленому законом порядку нерухоме майно підприємства; фізичним особам на підставі документів, установлених законодавством, які підтверджують їх право власності на об'єкти нерухомого майна, тощо.

З пояснень представника Великомечетнянської сільської ради в суді апеляційної інстанції встановлено, що підставою видачі ОСОБА_5 свідоцтва про право власності на спірний будинок від 09 січня 2008 року була лише заява останнього і тривале проживання за місцем реєстрації, що не могло бути підставою для видачі зазначеного свідоцтва.

З огляду на наведені обставини, враховуючи, що рішення виконавчого органу порушує права позивача на спірний житловий будинок, право власності на який він набув в установленому законом порядку, тому висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для скасування рішення Великомечетнянської сільської ради № 1 від 21 жовтня 2006 року, а відтак і визнання недійсним Свідоцтва про право власності на вказаний житловий будинок від 09 січня 2008 року, є необґрунтованим.

В той же час, відповідно до ст.71 ЦК УРСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється три роки.

Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права (ст..76 ЦК УРСР).

Згідно зі ст..80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Відповідно до ст. 257, ч.3 ст. 267 ЦК 2004 року, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки і застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

23 червня 2015 року під час судового засідання представником відповідача було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності при вирішенні даного спору.

В суді апеляційної інстанції було встановлено, що позивачі з 1996 року знали про порушення їх прав, оскільки, як пояснив ОСОБА_2, саме з цього часу був позбавлений права доступу до спірного будинку, у зв'язку з тим, що ОСОБА_5 забрав у нього ключі і почав проживати у цьому будинку.

Позов пред'явлено у січні 2015 року і доказів на підтвердження того, що з 1996 року позивачі намагалися захистити свої права, або інших доказів, які б свідчили, що пропуск строку позовної давності було обумовлено поважними причинами, позивачі не надали і про його поновлення не просили.

Із матеріалів справи вбачається, що рішення Великомечетнянської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області, яким оформлено право власності на спірний будинок за відповідачем було прийнято 21 жовтня 2006 року.

Не можна прийняти посилання позивача у позовній заяві на те, що про порушення свого права він дізнався лише в 2014 році, після отримання відмови Великомечетнянської сільскої радо у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення йому у власність земельної ділянки для обслуговування спірного житлового будинку, оскільки при обставинах вказаних вище позивач міг і повинен був і мав об'єктивну можливість знати про правову долю свого майна і захистити своє право.

Таким чином, оскільки строк позовної давності для пред'явлення позову пропущено без поважних причин, то є підстави для відмови в задоволені позову.

За таких обставин, рішення суду на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПРК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову за пропуском строку позовної давності.

Керуючись статтями 303,307,309,316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3

задовольнити частково.

Рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 23 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_5, Великомечетнянської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області, комунального підприємства «Первомайське міжміське бюро технічної інвентаризації», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Реєстраційна служба Кривоозерського районного управління юстиції у Миколаївській області про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним свідоцтва про право власності та скасування державної реєстрації відмовити за пропуском строку позовної давності.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: