Справа № 604/1116/15-ц
Провадження № 2/604/392/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2015 року сел. Підволочиськ

Підволочиський районний суд Тернопільської області

в складі : головуючого судді Сташківа Н.Б.

за участі

секретаря судового засідання Стадніцької З.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «Форум» про визнання окремого пункту договору несправедливим та недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_3 у вересні 2015 року звернувся до суду із позовом до відповідача ПАТ ОСОБА_2 «Форум», про визнання недійсним та несправедливим пункту 4.1. кредитного договору № 124/07/26 Z від 11 грудня 2007 року, укладений між Акціонерним комерційним банком «Форум» та позивачем ОСОБА_3, мотивуючи свої вимоги тим, що між Акціонерним комерційним банком «Форум» та позивачем був укладений кредитний договір № 124/07/26 Z. Згідно п.п. 1.1. кредитного договору банк надав позивачу кредит на споживчі потреби у сумі 20 000 доларів США, з кінцевим терміном повернення кредитних коштів у строк до 01 грудня 2017 року, та зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 13% річних. Відповідно до п. 4.1. кредитного договору, за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів та за несвоєчасну повну чи часткову сплату процентів, позичальник сплачує неустойку у вигляді пені у розмірі 0,2% процентів за кожен день прострочення, що обчислюється з суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів. Вважає, що сплата неустойки у вигляді пені у розмірі 0,2 % за кожен день прострочення є несправедливим, оскільки відповідно до вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50 % вартості продукції) у разі невиконання ним зобовязань за договором, а платою за кредитним договором буде розмір процентної ставки за кредитом, який споживач сплачує банку за користування кредитними коштами, тобто, розмір пені не повинен перевищувати половину розміру процентної ставки згідно договору. Таким чином, ураховуючи розмір нарахованих відповідачем процентів за користування кредитом та суму нарахованої пені, вбачається перевищення розміру пені більш як на половину розміру процентної ставки, що становить 73% від суми неповерненого кредиту. Вказане свідчить про включення до кредитного договору умови, яка є за своєю правовою природою несправедливою і такою, що не відповідає нормам Закону України «Про захист прав споживачів», що є підставою для визнання п. 4.1. кредитного договору у встановленому законом порядку недійсним.

Представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, зіславшись на обставини, що у них викладені та доповнив, що умови договору суперечать окрім вимог ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» і постанові НБУ № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» відповідно до п.3.1. якої банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо), тобто з даної постанови випливає, що в сукупну вартість кредиту, сума кредитних коштів не включається, відповідно до вимог ст.. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» вартість продукції є вартістю кредиту, яка не повинна перевищувати 50 %. Враховуючи що відповідачем порушено права позивача просить позовні вимоги задоволити у повному обсязі.

Представник відповідача заявлені позовні вимоги не визнав та пояснив, що 11 грудня 2007 року між АКБ «Форум» правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум» був укладений кредитний договір № 124/07/26 Z. Згідно даного договору банк надав позичальнику кредит в сумі 20 000 дол. США з кінцевим терміном повернення у строк до 01 грудня 2017 року та сплати відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 13 % річних. У відповідності до п. 3.2.6 Кредитного договору ОСОБА_2 має право стягувати з позичальника неустойку, штраф, пеню за невиконання чи неналежне виконання умов даного договору. П 4.1 Кредитного договору передбачено, що за несвоєчасне повне чи часткове задоволення кредитних коштів та за несвоєчасну чи часткову сплату процентів, позичальник сплачує неустойку у вигляді пені у розмірі 0,2 процентів за кожен день прострочення, що обчислюється з суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів. Сплата пені не звільняє позичальника від сплати процентів за користування кредитними коштами до моменту фактичного погашення заборгованості. Вважає, що необгрунтованим є твердження позивача про те, що умови п. 4.1 кредитного договору щодо сплати позичальником у випадку несвоєчасного повного чи часткового повернення кредитних коштів та за несвоєчасну повну чи часткову сплату процентів пені в розмірі 0,2 відсотка річних за кожен день прострочення, що обчислюється з суми неповернутого кредиту та/або несплати процентів. При обчисленні позивачем пені у розмірі 73% позивачем не враховано, що пеня нараховується за кожен день прострочення, відтак фактично залежить від кількості днів прострочки по кредиту та прострочки по відсотках і умовами договору не передбачається річне відображення нарахування пені. В даному випадку позивач ототожнює пеню та плату за користування кредитом. Також вважає, що позивачем не доведено, в чому полягає перевищення понад 50 % вартості продукції, оскільки прострочена заборгованість позичальника не являється вартістю продукції, а сумою коштів, які позичальник не повернув банку в строки визначені кредитним договором і якщо позичальник не сплатив в поточному місяці 167 дол. США щомісячного платежу по кредиту то саме на вказану суму нараховується пеня в розмірі 0,2 % за кожен день прострочки, а не на суму виданого кредиту, а в разі прострочення відсотків 0,2 % за кожен день прострочення нараховуватиметься саме сума прострочених відсотків, а позивач свої пояснення зводить до підміни понять пені та відсотків за користування кредитом, зазначаючи, що 0,2 % в день нараховується на суму виданого кредиту, а тому в річному відображенні становитиме 73% вартості продукції, що не відповідає дійсності. Також посилається на те, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цивільного кодексу, інших актів законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином позивач ОСОБА_3 в повній мірі, розуміючи суть послуги, що хоче отримати, вартість цієї послуги, усвідомлюючи свої дії цілеспрямовано діяв після досягнення позитивного для себе результату, а саме укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів. Кредитний договір був укладений відповідно до вимог чинного законодавства на умовах вільного волевиявлення сторін. Вважає, що обставини на які посилається позивач за позовом, зокрема вимог ст.. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» не знайшли свого підтвердження і не ґрунтуються на жодній із підстав недійсності правочину передбачених ЦК України, а тому в задоволенні позовних вимог просить відмовити, а також застосувати строк позовної давності.

Вислухавши пояснення уповноважених представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання про наявність достатніх підстав для задоволення позовних вимог виходячи із наступного :

З матеріалів справи убачається, що на виконання вимог Закону України «Про акціонерні товариства»№ 514-VI від 17.09.2008 року Акціонерний комерційний банк «Форум»19.04.2010 року змінив своє найменування на Публічне акціонерне товариство «Банк Форум».

Публічне акціонерне товариство «Банк Форум» є правонаступником усіх прав та обов'язків Акціонерного комерційного банку «Форум» згідно протоколу загальних зборів акціонерів від 04.03.2010 року.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Підстави виникнення цивільних прав та обов'язків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів.

Статтею 14 цього Кодексу визначено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.

Під кредитними правовідносинами розуміють такі, що виникають з приводу надання (передачі, використання) грошових коштів на умовах повернення.

Закон України «Про оподаткування прибутку підприємств»(у редакції Закону України від 22 травня 1997 р., що діяв на час виникнення договірних зобовязань) дає загальне визначення поняття кредиту. За згаданим Законом це кошти та матеріальні цінності, які надаються резидентами або нерезидентами у користування юридичним або фізичним особам на визначений строк та під процент. Кредит розподіляється на фінансовий кредит, товарний кредит та кредит під цінні папери, що засвідчують відносини позики.

Більш повне визначення міститься в Положенні про кредитування, затвердженому постановою Правління Національного банку України від 28 вересня 1995 р. № 246. Цим актом кредит визначається як позичковий капітал банку у грошовій формі, що передається у тимчасове користування на умовах забезпеченості повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. Кредитна операція - це договір щодо надання кредиту, який супроводжується записами за банківськими рахунками, з відповідним відображенням у балансах кредитора та позичальника.

Принцип забезпеченості кредиту передбачає наявність у банку права для захисту своїх інтересів, недопущення збитків від неповернення боргу через неплатоспроможність позичальника. Принципи повернення, строковості та платності означають, що кредит має бути повернений позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк із відповідною платою за його користування. Цільовий характер використання передбачає вкладення позичкових коштів із конкретною метою, визначеною кредитним договором.

Сторонами кредитного договору є кредитодавець - банк або інша кредитна організація, яка надає кошти, а також позичальник - особа, якій надаються кошти.

Предметом договору кредитування є сума грошових коштів (речей, визначених родовими ознаками), яка передається позичальникові на умовах повернення та сплати процентів.

Кредитний договір укладається в письмовій формі, недодержання якої призводить до недійсності договору. Він є оплатним, консенсуальним, двостороннім.

Кредитний договір є різновидом договору позички, тому до правовідносин, що виникають на його основі, застосовуються ті ж правила, що діють для договорів позички.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 11 грудня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «Форум» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 124/07/26 Z, за п. 1 якого банк надав ОСОБА_3 кредит у вигляді не відновлюваної кредитної лінії в сумі 20 000,00 доларів США для споживчих потреб, терміном до 01 грудня 2017 року з процентною ставкою 13% річних.

Відповідно до п.п. 2.3., 2.6., 3.3.2. кредитного договору, боржник зобов'язалася здійснювати повернення кредиту та сплачувати проценти за користування кредитом на відкритий їй позичковий рахунок, не пізніше строку, визначеного п. 1.2. кредитного договору, тобто до 01 грудня 2017 року.

Пунктом 4.1. кредитного договору передбачено, що за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів та за не своєчасну повну чи часткову сплату процентів, позичальник сплачує неустойку у вигляді пені у розмірі 0,2 процентів за кожен день прострочення, що обчислюється з суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів. Сплата пені не звільняє позичальника від сплати процентів за користування кредитними коштами до моменту фактичного погашення заборгованості.

Таким чином предметом спору за зустрічним позовом є визнання недійсним пункту 4.1. кредитного договору № 124/07/26 Z від 11 грудня 2007 року, укладеного між АКБ «Банк Форум» та ОСОБА_3 з підстав невідповідності умов даного пункту договору положенням статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», вказуючи на їх несправедливість, та наслідком яких є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача ОСОБА_3, як споживача послуг банку, в межах спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами.

Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обовязки, які покладаються на них за договором.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, крім договорів, цивільні права та обов'язки виникають також з актів цивільного законодавства.

Відповідно до положення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

У листі НБУ «Про окремі питання практичного застосування Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 16.06.2007 року № 40-117/2093-6134 зазначено, що метою розробки Правил було встановлення єдиного для усіх банків порядку надання споживачу повної та достовірної інформації про сукупну вартість кредиту. Одночасно слід зазначити, що листом від 19.01.2006 N 18-112/219-637 НБУ звертав увагу банків на необхідність врахування банками в своїй кредитній політиці вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, наголошувалося на необхідності перегляду діючих форм кредитних договорів. Разом із цим зверталася увага банків на можливість виникнення в їх діяльності певних ризиків під час укладення та виконання договорів про споживчий кредит з фізичними особами, що обумовлені нормами ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Слід підкреслити, що договір споживчого кредиту - це правочин, який надає споживачу особливі засоби правового захисту, які не притаманні для інших банківських правочинів.

Разом із тим рішенням Конституційного Суду № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року зазначено, що у справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого субєкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносин, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контроль за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Відповідно до частини 1, 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно до частини 1-3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнане недійсним.

У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: такі положення також підлягають зміні; договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Згідно зі статтею 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів усіх учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу).

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України. Тобто, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі.

Відповідно до статті 217 Цивільного кодексу України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Не призводить недійсність окремої частини правочину до недійсності інших його частин. Тому законодавець не встановлює недійсності правочину через недійсність окремої його частини, але лише за умови, якщо є підстави вважати, що правочин міг би бути вчинений без включення до нього цієї недійсної частини.

Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як визначено в статті 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Аналізуючи долучений до матеріалів справи кредитний договір № 124/07/26 Z від 11 грудня 2007 року, надавши оцінку наявним в справі доказам, приймаючи до уваги пояснення та заперечення сторін, керуючись положенням законодавства України, діючого на час виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність законних підстав для визнання недійсним пункту 4.1 кредитного договору № 124/07/26 Z від 11 грудня 2007 року, яким встановлено неустойку у вигляді пені в розмірі 0,2% за кожен день прострочення виконання позивачем зобов'язань за кредитним договором, - оскільки судом встановлено факт невідповідності даного положення кредитного договору вимогам діючого цивільного законодавства, даний пункт кредитного договору є таким, що суперечить загальним засадам цивільного законодавства, визначеним законом принципам врегулювання договірних відносин, та містить вимоги, що суперечить інтересам відповідачки, як споживача послуг банку. Ураховуючи визначення понять, що становлять загальні засади цивільного законодавства України, а саме понять справедливості, добросовісності та розумності, - що практично виражається у встановленні нормами закону рівних умов для участі всіх осіб у

цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства та кожної особи в умовах виникнення договірних відносин, - судом встановлено факт несправедливості умови пункту 4.1. спірного кредитного договору щодо сплати відповідачкою як споживачем послуг 0,2% пені за кожен день прострочення виконання зобов'язань за споживчим кредитуванням, що становить 73% від суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів в рік, оскільки дана умова договору встановлює вимогу щодо сплати відповідачкою непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання нею зобов'язань за спірним договором, що відповідно до положень статей 11, 18 Закону України „Про захист прав споживачів" - є несправедливим та суперечить принципам розумності, справедливості та добросовісності в межах договірних зобов'язань, наслідком чого наявний істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача ОСОБА_3 як споживача послуг банку щодо споживчого кредитування, в розрізі даного спору.

Аналогічна правова позиція, і викладена у Ухвалі Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого Суду України від 19 червня 2013 року у справі за позовом ПАТ ОСОБА_2 «Форум» до особи 1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом особи 1 до ПАТ ОСОБА_2 «Форум» про визнання кредитного договору частково недійсним.

Крім того суд не бере до уваги посилання представника відповідача щодо застосування до даних правовідносин строку позовної давності, оскільки за змістом ч.3 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася, або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Строк дії кредитного договору № 124/07/26 Z від 11 грудня 2007 року встановлено до 01 грудня 2017 року.

Сторони здійснюють свої права та обовязки протягом строку його дії, тобто протягом усього часу дії кредитного договору сторони можуть звертатись за захистом порушених прав.

Таким чином доводи представника відповідача про те, що позивач ОСОБА_3 дізнався про порушення свого права з моменту підписання кредитного договору, тобто з 11 грудня 2007 року, а тому пропустив строк звернення до суду із відповідним позовом є помилковим.

Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» про визнання недійсним пункту кредитного договору підлягає до задоволення, тому суд визнає недійсним пункт 4.1. кредитного договору № 124/07/26 Z від 11 грудня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «Форум» та ОСОБА_3

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 3, 6, 203, 215, 217, 525, 526, 530, 553, 554, 559, 611, 625, 629, 1054 Цивільного кодексу України, ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5, ст.ст. 10, 31, 58, 60, 88, 208-210, 212-215, 218, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_3 задоволити.

Визнати умови п.4.1 кредитного договору № 124/07/26 Z від 11 грудня 2007 року укладеного між Акціонерним комерційним банком Форум» та ОСОБА_3 несправедливим.

Визнати п.4.1 кредитного договору № 124/07/26 Z від 11 грудня 2007 року укладеного між Акціонерним комерційним банком Форум» та ОСОБА_3 недійсним.

Стягнути із відповідача по справі Акціонерного комерційного банку Форум» в користь ОСОБА_3 сплачений та документально підтверджений судовий збір у розмірі 487,20 грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Тернопільської області через Підволочиський районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення, а особи які не були під час проголошення судового рішення протягом цього ж строку з часу отримання копії судового рішення.

Суддя