У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І., Наумчука М.І., Олійник А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа: Селянське (фермерське) господарство «Зоря», про визнання недійсним договору поруки, за касаційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» - Сидоренко Ірини Михайлівни - на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), в якому просив визнати недійсним договір поруки від 11 квітня 2008 року № 010/28-10/007-08/3Д, підписаний між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_6, в якому його зобов'язання як поручителя визначені у розмірі 27 722,77 доларів США.

На обґрунтування вимог позивач посилався на те, що 11 квітня 2008 року між відповідачем та селянським (фермерським) господарством «Зоря» (далі - СФГ «Зоря»), головою якого є позивач, укладено кредитний договір № 010/28-10/007-08/Д на суму 140 000 грн, але відповідач не надавав позики у сумі 140 000 грн, мотивуючи тим, що виник тимчасовий дефіцит гривневих ресурсів. Через декілька днів, а саме: 14 квітня 2008 року начальник Петриківського відділення ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» ОСОБА_7. запропонувала кредит у доларах США (еквівалентно 140 000 грн).

Селянське (фермерське) господарство «Зоря» (позичальник) є сільгоспвиробником і для виконання необхідних робіт йому були потрібні кошти для придбання пально-мастильних матеріалів, мінеральних добрив тощо.

Враховуючи, що банк запевняв про неможливість здійснення кредитування у гривні через її відсутність і пропонував долари США, 14 квітня 2008 року позивач, як голова СФГ «Зоря», підписав кредитний договір № 010/28-10/007-08/Д у доларах США, який був підготовлений працівниками ВАТ «Райффайзен Банк Аваль». Але датою укладання нового кредитного договору було зазначено не фактичну дату підписання - 14 квітня 2008 року, а дату підписання першого гривневого кредитного договору - 11 квітня 2008 року.

У цей день, 14 квітня 2008 року, позивач підписав чимало різних паперів, які готували працівники банку. Других екземплярів він не отримав. Вищевказані події та обставини встановлені у рішенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2013 року у справі № 201/10101/13-ц, яке після перегляду в апеляційному порядку набрало законної сили.

У вказаній справі позивач та начальник Петриківського відділення банку «Аваль» ОСОБА_7. були допитані як свідки та пояснили, що 14 квітня 2008 року кредитний договір від 11 квітня 2008 року № 010/28-10/007-08/Д ними змінено в частині валюти кредиту у зв'язку з відсутністю коштів у відповідача в національній валюті України. У жовтні 2012 року відповідач пред'явив позивачу договір поруки від 11 квітня 2008 року № 010/28-10/007- 08/3Д, згідно із яким він є поручителем на суму 27 722,77 доларів США за кредитним договором від 11 квітня 2008 року №010/28-10/007-08/Д, але саме в цей день, 11 квітня 2008 року, договір поруки за кредит у доларах, він не підписував. Більше того, незважаючи на те що кредит був підписаний у доларах США через відсутність гривні у банку, 21 квітня 2008 року банк видав позичальнику СФГ «Зоря» позику, але не в доларах США, а в гривні.

Посилаючись на те, що 11 квітня 2008 року він мав волевиявлення на вчинення договору поруки в гривні, це відповідало його внутрішній волі та потребам фермерського господарства, просив на підставі ч. 1 ст. 230 ЦК України визнати недійсним договір поруки, оскільки відповідач ввів його в оману щодо відсутності гривневих ресурсів, ціни договору та спірний договір він підписав під впливом обману з боку відповідача.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2014 року, позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено.

Визнано недійсним договір поруки від 11 квітня 2008 року № 010/28-10/007-08/3Д, підписаний між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_6, в якому зобов'язання поручителя визначене в розмірі 27 722,77 доларів США. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» - Сидоренко І.М. порушує питання про скасування оскаржуваних рішень суду із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 11 квітня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та СФГ «Зоря», головою якого є позивач, укладено кредитний договір № 010/28-10/007-08/Д на суму 140 000 грн, згідно з п. 1.1 якого кредитор, відповідно до положень та умов цього договору відкриває позичальнику невідновлювальну кредитну лінію (далі - кредит) у сумі 140 000 грн (ліміт кредитування), термін до 10 квітня 2009 року, зі сплатою 17 % річних (а. с. 11).

Відповідно до п. 1.2 договору поруки від 11 квітня 2008 року № 010/28-10/007-08/3Д, укладеного між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_6, сторони договору встановили, що поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов'язання перед кредитором відповідати за борговим зобов'язанням боржника СФГ «Зоря», які виникають з умов вказаного вище кредитного договору від 11 квітня 2008 року № 010/28-10/007-08/Д, а саме: повернути кредит у розмірі 27 722,77 доларів США, що відповідає 140 000 грн за курсом НБУ на дату укладення договору, сплатити проценти за його користування, комісійну винагороду, неустойку (пеню, штрафи) в розмірі, строки та у випадках, передбачених кредитним договором, а також відшкодувати можливі збитки та виконати інші умови кредитного договору у повному обсязі (а. с. 5).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, встановивши, що позивач саме 11 квітня 2008 року не міг поручитися за доларові кредитні зобов'язання третьої особи, оскільки таких зобов'язань на той час не існувало, дата на спірному договорі поруки позивача перед відповідачем за доларові зобов'язання третьої особи - 14 квітня 2008 року, є спотвореною, зміст цього договору не відповідає дійсності та вимогам ст. ст. 203, 640 ЦК України, виходив з того, що підписуючи спірний договір поруки, позивач помилявся щодо обставин стосовно цього договору, які мають істотне значення, та дійшов висновку, що, на підставі ст. 215 ЦК України спірний договір підлягає визнанню недійсним.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна, оскільки вони зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

За змістом ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Як роз'яснено у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Звертаючись до суду з позовною заявою, позивач посилався на те, що 11 квітня 2008 року він мав волевиявлення на вчинення договору поруки в гривні, це відповідало його внутрішній волі та потребам фермерського господарства, просив на підставі ч. 1 ст. 230 ЦК України визнати недійсним договір поруки, оскільки відповідач ввів його в оману щодо відсутності гривневих ресурсів, ціни договору та спірний договір він підписав під впливом обману з боку відповідача.

Визнаючи недійсним договір поруки з тих підстав, що позивач помилявся щодо обставин стосовно цього договору, які мають істотне значення (ст. 229 ЦК України), суди залишили поза увагою те, що позивач обґрунтовував свій позов тим, що підписав оспорюваний договір під впливом обману з боку відповідача (ст. 230 ЦК України), та не врахували, що підстави, передбачені ст. ст. 229, 230 ЦК України для визнання угоди недійсною, є взаємовиключними.

Оскільки допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» - Сидоренко Ірини Михайлівни - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук А.С. Олійник