Ухвала

іменем україни

14 грудня 2015 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Наумчук М.І., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 20 жовтня 2015 року у справі в частині вирішення позову ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання частково недійсним договору кредиту,

в с т а н о в и в:

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 20 жовтня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_2 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 в частині, яка підлягає розгляду Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з положеннями п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не суперечить ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 6, 638, 627 ЦК України, якими передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору.

Відповідно до ст.17 ЦПК України сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом. Рішення третейського суду може бути оскаржено в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» встановлено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Спір може бути переданий на вирішення третейського суду до прийняття компетентним судом рішення у спорі між тими ж сторонами, з того ж предмета і з тих самих підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. На час укладення угоди, в якій містилось третейське застереження (9 жовтня 2006 року), Закон не містив заборони на укладення третейської угоди між сторонами угоди, в якій одна з них є споживачем.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (ст. 17 ЦПК України, ст. 12 ГПК України, ст. 6 Закону України «Про третейські суди»), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64 Конституції України).

Третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 6 червня 2012 року у справі № 6-50цс12, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України підлягає врахуванню судами загальної юрисдикції при вирішенні справи в частині норми права, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, щодо застосування якої зроблено цей висновок.

Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що рішенням третейського суду стягнуто заборгованість за кредитним договором не може бути підставою для скасування ухвалених у справі рішень.

У випадку, коли третейський суд вирішив спір між сторонами з перевищенням наданих йому повноважень, таке може бути підставою для скасування рішення третейського суду на підставі ч. 2 ст. 385 ЦПК України, проте такі вимоги ОСОБА_2 не заявлялись і предметом розгляду не були.

Доводи касаційної скарги, додані до неї матеріали, зміст оскаржуваних судових рішень, не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їх ухваленні.

На підставі наведеного та керуючись ст. 324, п. 5 ч. 4, ч. 5 ст. 328 ЦПК України, -

у х в а л и в:

У відкритті касаційного провадження у справі в частині вирішення позову ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання частково недійсним договору кредиту, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 20 жовтня 2015 року відмовити.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ М.І. Наумчук