Справа №575/500/15 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1608/15 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

21 серпня 2015 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Ільченко О. Ю.,

суддів - Гагіна М. В. , Рибалки В. Г. ,

з участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Великописарівського районного суду Сумської області від 22 липня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кириківське»

про розірвання договору оренди земельної ділянки,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Великописарівського районного суду Сумської області від 22 липня 2015 року в задоволенні вимог ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Вважає, що відповідач систематично порушує умови договору оренди земельної ділянки. Також її не поінформовано належним чином про проведення виплати орендної плати за 2015 рік до липня місяця. Зазначає, що товариство за період з 2007 по 2009 рік не сплачувало за неї податку з доходів фізичних осіб та не звітувало про це до відповідних податкових органів. Крім того, вказує, що у березні 2015 року вона зверталася до відповідача із заявою про розірвання договору оренди земельної ділянки, однак останній не надав належної відповіді, не звертався до неї для врегулювання ситуації та не виплатив заборгованість.

Заслухавши апелянта, її представників, які підтримали доводи скарги, заперечення представників відповідача, колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що договір оренди землі набрав чинності 24 січня 2007 року відповідач (орендар) щороку сплачував орендну плату, що не заперечувалось сторонами у судовому засіданні та підтверджено відповідними письмовими доказами, позивач (орендодавець) протягом всього періоду отримував орендну плату, заперечень щодо її розміру та строку її виплати не мав, з пропозицією до відповідача щодо внесення змін до договору оренди щодо конкретизації його положень чи внесення додаткових умов не звертався, тобто з умовами договору протягом 8 років погоджувався, умови договору сторонами виконувалися.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає зібраним у справі доказам та нормам матеріального права.

Відповідно до ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, а відповідно до ст.10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачка 25 травня 2015 року звернулась до суду з позовом про розірвання договору оренди земельної ділянки з підстав порушення орендарем п.п. 26, 27 та 35 Договору, а саме несвоєчасна виплата орендної плати та ухилення орендаря від сплати орендної плати.

Перевіряючи підстави позову, судом першої інстанції було встановлено, що 21 вересня 2006 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Кириківське» укладено Договір оренди земельної ділянки площею 3,50 га строком на 15 років, який був зареєстрований у Великописарівському відділенні СРФ ДП «Центр ДЗК» 24 січня 2007 року.

Згідно ст.638 ЦК України договір договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Пунктом 37 Договору оренди передбачено, що розірвання Договору в односторонньому порядку допускається за умови невиконання умов договору без поважних причин.

Позивачка в своїх доводах послалася на те, що орендна плата відповідно до п.9 Договору повинна була виплачуватись як передплата, проте сплачувалася в кінці року, тобто несвоєчасно та що починаючи з 2008 року відповідач сплачував орендну плату в меншому розмірі, ніж це передбачено Указом Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян власників земельних ділянок та земельних часток (паїв) від 02 лютого 2002 року № 92/2002 зі змінами від 19 серпня 2008 року.

За змістом п.7 Договору оренди - орендна плата сплачується орендарем у грошовій формі в розмірі 1,5% від нормативної грошової оцінки земельного паю. Крім того в цьому пункті додатково вказано «предоплата на 2007 рік», а в пункті 9 Договору, який визначає строки внесення орендної плати, записано одне слово «предоплата».

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

Таким чином умова Договору оренди про те, що орендна плата вноситься як передплата не є встановленим сторонами строком внесення орендної плати за землю, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України.

За цих умов, колегія суддів не вбачає порушень з боку відповідача щодо строків виплати.

З матеріалів справи вбачається, що починаючи з часу укладення договору орендна плата була нарахована позивачу у такі строки: за 2007 році з 01.10.07р.-31.12.07р.; за 2008 рік з 01.07.08р. 30.09.08р.; за 2009 рік з 01.10.09р. 31.12.09р.; за 2010 рік з 01.10.10р.-31.12.10р.; за 2011 рік з 01.07.11р.-30.09.11р.; за 2012 рік з 01.10.12р.-31.12.12р.; за 2013 рік з 01.10.13р.-31.12.13р.; за 2014 рік з 01.10.14р.-31.12.14р., що підтверджується інформацією Великописарівського відділення Охтирської ОДПІ про сплачений дохід та відрахований з нього податок з доходів фізичних осіб по фізичній особі ОСОБА_3 (а. с. 52 - 54).

Ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді апелянтка не спростувала неправильність відомостей наданих податковими органами.

Крім того, сторонами підтверджено, що орендна плата відповідачем в 2012-2014 роках вносилась по закінченню цих років Відповідачем надані платіжні відомості за вказані роки, з яких вбачається, що позивачка отримала орендну плату в повному обсязі виходячи з розміру 3% нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, що підтверджується довідкою відділу Держземагенства у Великописарівському районі та довідки розрахунку відповідача, які не спростовані апелянтом (а.с.31,32- 35,67).

Таким чином встановлено, що орендна плата відповідачем вносилась по завершенню господарського року. Позивачка протягом восьми років дії договору не зверталася до відповідача із заявою з приводу уточнення строку внесення орендної плати або з претензіями на несвоєчасність виплат. Такі дії сторін свідчать про узгодженість в питанні щодо строку виплати, а саме по закінченню року. З вимогою про розірвання Договору оренди позивачка звернулася вперше 21 березня 2015 року (а.с.14).

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що відповідач в лютому 2015 року повідомив позивачку про покращення умов Договору щодо оплати орендної плати до розміру 6 % та запропонував укласти додаткову угоду.

Відповідно видаткового ордеру від 31 липня 2015 року позивачка отримала орендну плату у розмірі 1 910 грн. за 2015 рік (а.с.36,109).

Таким чином доводи апелянта щодо невиплати орендної плати є такими, що не заслуговують на увагу.

Не є підставою для розірвання Договору оренди та обставина, що з 2008 року по 2010 рік включно відповідач сплачував орендну плату у розмірі 1,5% від нормативної грошової оцінки земельного паю.

Так, п. 11 укладеного Договору оренди передбачено, що розмір орендної плати переглядається у разі: зміни умов господарювання, передбачених договором, зміни розмірів земельного податку, підвищення цін, тарифів, у тому числі внаслідок інфляції, погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами, в інших випадках, передбачених законом.

Тобто, умови договору не зобов'язують сторони вносити зміни до договору, зокрема збільшувати чи зменшувати розмір орендної плати, а лише зобов'язують за певних обставин переглянути умови договору. Зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін (п. 34 Договору).

Проте, доказів пред'явлення таких вимог сторонами надано не було й матеріалами справи не встановлено.

Розмір та умови оплати, вказані в договорі, не можуть суперечити діючому на час укладення договору законодавству. Договір між сторонами укладено 21 вересня 2006 року - у період дії Указу Президента України від 2 лютого 2002 року N 92/2002 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)», яким був встановлений мінімальний розмір орендної плати у 1,5 %, визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки.

Указом Президента України від 19 серпня 2008 року N 725/2008 «Про невідкладні заходи щодо захисту власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» встановлено розмір орендної плати не менше 3 % визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки і є обов'язковим з дня набрання Указом чинності. В тексті Указу відсутнє посилання про те, що його дія розповсюджується на договори, укладені до набрання ним чинності, а тому змінити розмір орендної плати можна лише за згодою сторін.

До того ж, за відсутності відповідних змін до Договору оренди щодо розміру орендної плати, починаючи з 2011 року орендна плата сплачувалася позивачу у розмірі, що становить 3% визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки (за відрахуванням 15% ПДФО), що апелянт не спростувала.

В суді апеляційної інстанції також були досліджені оригінал Договору оренди і платіжні відомості та встановлено, що договір був укладений сторонами строком на 15 років. Належних доказів на підтвердження своїх тверджень про внесення відповідачем виправлень до тексту Договору оренди щодо строку його дії, позивачка суду не надала. Крім того ця обставина, у разі її доведення, не є підставою для розірвання договору, а має інші наслідки, передбачені діючим законодавством.

Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування рішення суду. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, вірно визначився з правами та обовязками сторін, а тому, відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Великописарівського районного суду Сумської області від 22 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -