Справа №461/2909/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2015 року Галицький районний суд м.Львова

в складі: головуючого судді Волоско І.Р.

при секретарі Підлужєному Р.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради за участю третіх осіб ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення про погодження межі між земельними ділянками ,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Львівської міської ради, мотивуючи тим, що є власником 1/8 частини будинку №31-Б по вул.Виговського у м.Львові, отримав відповідь на своє звернення до департаменту містобудування щодо виділення заїзду до будинку №31-Б, що пропонований заїзд проходить через територію земельної ділянки на вул.Виговського, 31-В, межі якої були погоджені узгоджувальною комісією для вирішення земельних спорів (витяг з протоколу №91 від 18.10.2013 р.); до вказаного листа долучено Акт встановлення і показу меж земельної ділянки за адресою: м.Львів, вул.Виговського, 31-В від 23.09.2013 р., не підписаний землекористувачами ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та землекористувачами та власниками суміжних земельних ділянок; вважає, що цей Акт складений без участі позивача та не відповідає встановленим вимогам. Узгоджувальна комісія для вирішення земельних спорів Львівської міської ради ухвалила рекомендувати погодження межі між земельними ділянками відповідно до Акту встановлення і показу меж земельної ділянки від 23.09.2013 р. по лінії А-В. Позивач вважає, що узгоджувальною комісією при прийнятті цього рішення було порушено процедуру вирішення земельного спору, визначену Положенням про узгоджувальну комісію, зокрема, в матеріалах узгоджувальної комісії відсутній висновок управління архітектури про наявність містобудівельних обмежень.

Крім того, позивач покликається, що рішенням апеляційного суду Львівської області у справі №462/20/11 зобовязано ОСОБА_2 не чинити перешкод позивачеві в користуванні прибудинковою територією, що прилягає до будинків №31-Б і 31-В по вул.Виговського в м.Львові шляхом демонтажу самовільно встановлених воріт; рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 14.08.1986 р. встановлено порядок користування земельною ділянкою по вул.Виговського, 31-Б (попередня назва вул.Червонокозача, 86); рішенням апеляційного суду Львівської області у справі №1309/2-20/11 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення меж земельної ділянки; рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 26.09.2005 р. у справі №2-1171, залишеним в силі ухвалою апеляційного суду Львівської області від 26.12.2005 р., ОСОБА_2 зобовязано демонтувати огорожу і цегляний стовбур.

На замовлення позивача ЛКП «Архітектурно-будівельний нагляд» було розроблено Проект влаштування проїзду до житлового будинку на вул.Виговського, 31-Б у м.Львові; листом управління архітектури департаменту містобудування Львівської міської ради №3-А-25336/2401 від 08.01.2009 р. було погоджено містобудівне обґрунтування в частині влаштування проїзду загального (спільного) використання орієнтовною площею 0,0098га. Вважає, що узгоджувальною комісією погоджено межу між земельними ділянками на вул.Виговського, 31-В і вул.Виговського, 31-Б відповідно до Акту встановлення показу меж земельної ділянки від 23.09.2013 р. по лінії А-В без врахування інтересів позивача як сусіднього землекористувача, а також без врахування необхідності влаштування проїзду з вул.Виговського до будинку позивача; просить суд визнати незаконним та скасувати рішення Узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради про погодження межі між земельними ділянками на вул.Виговського, 31-В і вул.Виговського, 31-Б відповідно до Акту встановлення показу меж земельної ділянки від 23.09.2013 р. по лінії А-В (протокол Узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради №91 від 18.10.2013 р.).

В судовому засіданні позивач та представники позивача позов підтримали, надавши пояснення, аналогічні викладеним у позові, та просили позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позов заперечила та пояснила, що дійсно предметом розгляду Узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів було звернення сімї ОСОБА_2 щодо погодження межі між земельними ділянками на вул.Виговського, 31-В і вул.Виговського, 31-Б; узгоджувальною комісією відповідно до встановленої процедури вирішено рекомендувати погодити межу земельної ділянки відповідно до Акту встановлення показу меж земельної ділянки від 23.09.2013 р. по лінії А-В; ствердила, що протокол узгоджувальної комісії не є рішенням, прийнятим суб'єктом владних повноважень, має рекомендаційний характер, тому не може бути предметом оскарження у суді; ствердила, що влаштувати заїзд на територію будинку №31-Б на вул..Виговського можливо зі сторони земель міста, що прилягають до цієї земельної ділянки, в тому числі зі сторони земельної ділянки, через яку здійснюється підїзд до існуючого пятиповерхового будинку; просила у задоволенні позову відмовити за безпідставністю позовної вимоги.

У судовому засіданні третя особа та представник третіх осіб позов заперечили та пояснили, що усі судові рішення, на які покликається позивач, стосуються спірної земельної ділянки, на яку ніким не було на час прийняття судових рішень оформлено право власності чи користування земельною ділянкою; позивач є співвласником будинку №31-Б на вул.Виговського у м.Львові, але в нього відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку на вул.Виговського, 31-Б; не відповідає дійсності твердження позивача про відсутність можливості проїзду до будинку на вул.Виговського, 31Б, адже такий проїзд до входу у будинку №31-Б на вул.Виговського можливо влаштувати відповідно до висновків будівельно-технічної експертиз, проведених у попередніх судових справах, в інших місцях, ніж в запропонованому позивачем місці.

Заслухавши пояснення та доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову належить відмовити за його безпідставністю з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Частиною 2 ст.152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 є власником 1/8 частини будинку №86 на вул.С.Величка (тепер будинку №31Б по вул.Виговського) у м.Львові на підставі договору купівлі-продажу частини будинку від 23.08.1996 р. та реєстраційного посвідчення від 16.09.1996 року.

Треті особи - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 є співвласниками будинку №31В по вул.Виговського у м.Львові, який розташований на суміжній земельній ділянці з земельною ділянкою на вул.Виговського, 31-Б, а також власниками земельної ділянки на вул.Виговського, 31-Б на підставі ухвали Львівської міської ради №4329 від 29.01.2015 р. та виданого на підставі неї свідоцтва про право власності від 06.04.2015 р.

Оскаржуваним рішенням узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів від 18.10.2013 р., яке було оформлено протоколом №91, за результатами розгляду звернення ОСОБА_4 і ОСОБА_3 було рекомендовано погодити межу між земельними ділянками на вул.Виговського, 31-В і вул.Виговського, 31-Б відповідно до акту встановлення показу меж земельної ділянки від 23.09.2013 р. по лінії А-В.

Як вбачається з копії акту встановлення показу меж земельної ділянки від 23.09.2013 р., наданого в судове засідання представником відповідача, цей акт підписаний третіми особами ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, представниками суміжних землекористувачів ЛКП «Богданівка», Управління природних ресурсів та ПАТ «Укртелеком» відповідно по лініях Б-В, В-Г, Г-А. Як ствердили учасники спору, у звязку із тим, що цей Акт по лінії А-Б не був підписаний, він був предметом розгляду Узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради.

Суд не приймає до уваги доводи позивача в тому, що при розгляді узгоджувальною комісією для вирішення земельних спорів не взято до уваги той факт, що акт встановлення і показів меж земельної ділянки по лінії А-В не підписаний ним як суміжним землекористувачем, так і іншими співвласниками будинку, оскільки, по-перше, чинним законодавством України не передбачено обов'язкове підписання вказаного акту суміжними землекористувачами; по-друге, позивачем не представлено належних доказів про наявність в нього права на земельну ділянку на вул.Виговського, 31-Б у м.Львові.

Відповідно до ст.125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно з ст.126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до ст.19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом; свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; рішень судів, що набрали законної сили; інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Позивачем не представлено суду правовстановлюючих документів, визначених чинним законодавством, які б засвідчували його право власності земельною ділянкою на вул.Виговського, 31-Б у м.Львові.

Більше того, рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 20.05.2014 р., залишеним в силі рішенням апеляційного суду Львівської області від 23.08.2014 р., було відмовлено позивачеві у задоволенні його позову про визнання за ним права користування прибудинковою територією будинку №31-Б на вул.Виговського у м.Львові загальною площею 0,0848 га та прибудинковою територією будинку №31-Б на вул.Виговського у м.Львові загальною площею 0,0059 га на умовах сервітутного спільно-сумісного користування.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 14.08.1986 року, на яке покликається позивач, до даного спору не має відношення, так як цим судовим рішенням було визначено порядок користування земельною ділянкою на вул.Виговського, 31Б (раніше - вул.Червонокозачій, 86) у м.Львові між співвласниками будинку, і це судове рішення не стосувалося суміжної земельної ділянки на вул.Виговського, 31В (раніше - вул.Червонокозачій, 86а), окрім того позивачем не представлено суду заключення експерта від 10.06.1986 р., про яке згадується у рішенні Залізничного районного суду м.Львова від 14.08.1986 року та яке було підставою прийняття цього судового рішення.

Доводи позивача про те, що до будинку №31Б існує лише один заїзд, запропонований ним у Проекті влаштування проїзду до житлового будинку на вул.Виговського, 31Б у м.Львові та відповідно до погодженого управлінням архітектури Львівської міської ради містобудівного обґрунтування,судом до уваги не приймається, оскільки , як вбачається з висновків судової будівельно-технічної експертизи, проведених у судових справах №2-83/2009 та №2-20/11, можливі і інші варіанти влаштування заїзду до житлового будинку на вул.Виговського, 31Б, а листом управління архітектури Львівської міської ради №3-Ко-23558/2401 від 27.11.2009 р. було зупинено дію листа управління архітектури щодо погодження містобудівного обґрунтування влаштування заїзду до будинку №31-Б.

Згідно з наданим представником відповідача висновком Управління архітектури департаменту містобудування Львівської міської ради №2401-3вих.-1233 від 11.06.2014 р. про містобудівельні обмеження та сервітути щодо користування земельною ділянкою земельна ділянка на вул.Виговського, 31-В у м.Львові розміщена в межах території житлової забудови, знаходиться поза межами червоних ліній вулиць; встановлено обмеження щодо інженерних мереж: враховувати охоронні зони мереж, розташованих на земельній ділянці та суміжних територіях; забезпечувати доступ на ділянку відповідним інженерним службам міста для ремонту, обслуговування інженерних мереж; обмеження щодо нового будівництва і реконструкції: дозволяється капітальний ремонт та реконструкція при умові дотримання Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»; обмеження щодо суміжних землекористувачів: використання території повинно здійснюватись з врахуванням меж суміжних ділянок і їх забудови з дотриманням нормативних вимог; згідно із ст.12 Земельного кодексу України надання земельних ділянок із земель комунальної власності належать до повноважень міської ради.

Як ствердила представник відповідача, цей висновок про містобудівельні обмеження та сервітути щодо користування земельною ділянкою був однією із підстав прийняття Львівською міською радою ухвали №4329 від 29.01.2015 р. «Про затвердження громадянам проектів землеустрою і передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок» в частині передачі у власність сімї ОСОБА_4 земельної ділянки на вул.Виговського, 31-В у м.Львові.

Суд вважає, що відсутність цього висновку про містобудівельні обмеження та сервітути щодо користування земельною ділянкою на вул.Виговського, 31-В у м.Львові в матеріалах узгоджувальної комісії, на підставі яких було прийнято оскаржуване позивачем рішення узгоджувальної комісії, при відсутності у позивача оформленого права землекористування та наявності в складі узгоджувальної комісії представника управління архітектури департаменту містобудування не вплинуло на результат розгляду заяви сімї ОСОБА_4 погодження межі між земельними ділянками на вул.Виговського, 31-В і вул.Виговського, 31-Б та суть прийнятого узгоджувальною комісією рішення з цього питання.

Відповідно до ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права інтересу у передбачений законом спосіб.

Статтями 10 і 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п.1.3 Положення про узгоджувальну комісію для вирішення земельних спорів, затвердженого ухвалою Львівської міської ради №1826 від 14.11.2012 р., основною формою діяльності узгоджувальної комісії є засідання; основним документом, який створює комісія, є протокол. За результатами розгляду спорів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, додержання громадянами правил добросусідства узгоджувальна комісія готує своє рішення, яке оформляється відповідно до протоколу. Рішення узгоджувальної комісії є підставою для прийняття ухвали міської ради (п.1.4 Положення про узгоджувальну комісію для вирішення земельних спорів).

Способи захисту у прав на земельні ділянки передбачені Земельним кодексом України. Відповідно до ч.2 ст.152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється згідно з ч.3 ст.152 Земельного кодексу України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (ст.16 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.158 Земельного кодексу України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Згідно з п.«б» і «в» ч.1 ст.12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, надання земельних ділянок у власність громадян і юридичних осіб та у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Відповідно до п.п.5 п.«б» ч.1 ст.33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження щодо вирішення земельних спорів у порядку, встановленому законом. Згідно з п.34 ст.26 цього Закону до виключної компетенції міських рад відноситься вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Частинами 1 та 2 ст.159 Земельного кодексу України визначено, що земельні спори розглядаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, та органами місцевого самоврядування на підставі заяви однієї із сторін.

Згідно з ст.158 Земельного кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Узгоджувальна комісія для вирішення земельних спорів є дорадчим органом Львівської міської ради, а не органом місцевого самоврядування, рішення якого може бути оскарженим відповідно до ч.5 ст.158 Земельного кодексу України власником землі або землекористувачем. Рішення узгоджувальної комісії, яке не є рішенням органу місцевого самоврядування, носить рекомендаційний характер і спрямоване на мирне врегулювання земельних спорів. Цим рішенням права та обов'язки щодо землекористування не визначаються.

В той же час міська рада вправі врахувати чи відхилити зауваження власника землі або землекористувача на рішення узгоджувальної комісії при прийнятті нею свого рішення щодо земельного спору і вже це рішення відповідно до ч.5 ст.158 Земельного кодексу України може бути оскаржено у суді при наявності для того правових підстав.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч.5 ст.158 Земельного кодексу України право на оскарження рішення органу місцевого самоврядування мають власник землі або землекористувач. Виходячи з положень ст.125, 126 Земельного кодексу України та ст.19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", позивач не є власником землі або землекористувачем.

За вищенаведених обставин у суду немає правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до Львівської міської ради про визнання незаконним та скасування оскаржуваного рішення узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.ст. 12, 40, 83, 103, 116, 118, 121, 125, 126, 152, 158-159, 161 Земельного кодексу України, ст.26, 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" суд ,-

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Львівської міської ради за участю третіх осіб ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення про погодження межі між земельними ділянками - відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя І.Р.Волоско.