Апеляційний суд Житомирської області
Справа №2-2435/12 Головуючий у 1-й інст. Слюсарчук Н.Ф.
Категорія 25 Доповідач Григорусь Н. Й.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2015 року

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.

суддів Талько О.Б., Косигіної Л.М.

секретаря судового засідання Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування» до відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_2 про стягнення затрат на виплату страхового відшкодування

за апеляційною скаргою приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування» на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 19 листопада 2014 року , -

встановила:

У січні 2008 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути на його користь з відповідача НАСК «Оранта» 18 103,63 грн страхового відшкодування, з відповідача ОСОБА_1 510,00 грн франшизи, а також судові витрати.

Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 19 листопада 2014 року у задоволенні позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

В апеляційній скарзі представник позивача ПАТ «ПРОСТО-страхування», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального і матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить вказане рішення скасувати і ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що не встановлено вини ОСОБА_1 у виникненні дорожньо-транспортної пригоди та пошкодженні автомобіля, що належить ОСОБА_2 Тому, відсутні докази настання цивільно-правової відповідальності, а отже, у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

Проте з таким висновком погодитися не можна, виходячи з наступного.

Загальними підставами відповідальності за завдану майнову шкоду є наявність вини особи, яка її завдала (ст. 1167 ЦК України).

Згідно положень ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом.

Судом встановлено, що 22.07.2006 року на 129 км автодороги Київ-Чоп сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої відбулося зіткнення двох автомобілів «Опель Астра» д.н.з. НОМЕР_1, який належить ОСОБА_2 та був ним керований, та автомобіля НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 Обидва автомобілі отримали механічні пошкодження.

З матеріалів справи, зокрема протоколу про адміністративне правопорушення від 23.07.2006 року (а.с. 327, том 1) вбачається, що ОСОБА_1 23 липня 2006 року о 12.05 год. на 128 км а/д Київ-Чоп, керуючи автомобілем НОМЕР_3, виконуючи маневр розвороту не з крайнього лівого положення, не дав дороги автомобілю «Опель» д.н.з. НОМЕР_1, що рухався в попутному напрямку. Водій ОСОБА_1 порушив вимоги п.10.1., 10.4. ПДР, за що відповідальність передбачена ст. 124 КУпАП. В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження.

10 серпня 2006 року постановою Богунського районного суду м. Житомира ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення (а.с. 11, том 1).

Постановою апеляційного суду Житомирської області від 15.03.2007 року дану постанову суду першої інстанції скасовано, а провадження в адміністративній справі відносно ОСОБА_1 закрито на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП у зв'язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Наявність чи відсутність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення у тексті постанови апеляційної інстанції не зазначено (а.с. 61, том 1).

ОСОБА_1, даючи свої пояснення 23.07.2006 року працівникам ДАІ, показав, що він рухаючись зі сторони м. Вінниці на автодорозі Житомир-Станишівка, виїхав на автодорогу Київ-Чоп для того, щоб виконати розворот в напрямку м. Житомира, включив лівий поворот, пропускав автомобілі, які рухались в напрямку Києва і сам рухався по полосі розгону, подивився у дзеркало заднього виду, побачив автомобіль чорного кольору, який рухався в напрямку Києва на безпечній відстані і почав розворот на напрямок Житомира, під час розвороту почув удар в праву задню частину автомобіля (а.с. 331, том 1). Під час розгляду справи апеляційним судом, відповідач ОСОБА_1 зазначив, що не вважає себе винним у настанні ДТП та правил дорожнього руху не порушував.

Водій автомобіля марки «Опель Астра» ОСОБА_2, даючи письмові пояснення на місці ДТП пояснив, що приблизно о 12 годині виїжджаючи з Житомира до Києва, вказаним автомобілем рухався по третій смузі. Автомобіль «Таврія» рухався по першій смузі, раптово він почав змінювати напрямок руху з першої на третю смугу до місця розвороту, при цьому не включивши знак повороту. Натиснув на гальма і намагався уникнути зіткнення, рухаючись праворуч, але зачепив автомобіль «Таврія» передньою лівою частиною свого автомобіля.

Під час розгляду справи в суді другої інстанції було призначено судову авто-технічну експертизу, однак згідно висновку експерта виявилося неможливим вирішити питання про причинний зв'язок між діями водіїв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та виникненням ДТП. Клопотання про проведення повторної чи додаткової експертизи, сторонами заявлено не було.

Дослідивши матеріали даної цивільної справи та справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1, заслухавши пояснення сторін, колегія суддів приходить до висновку, що у виникненні дорожньо-транспортної пригоди та настанні її наслідків встановлена безпосередньо вина водія автомобіля НОМЕР_4 ОСОБА_1

Доказами цього є матеріали адміністративної справи № 3-11577 відносно ОСОБА_1

А саме, протокол про адміністративне правопорушення та схема місяця дорожньо-транспортної пригоди від 23.07.2006 року, протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, протокол огляду транспортних засобів «ЗАЗ 1102» д.н.з. НОМЕР_5 та «Опель Астра» д.н.з. НОМЕР_1, письмові пояснення водіїв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Окрім того, відповідно до висновку експерта № 144/15-25 від 18.06.2015 року покази водія ОСОБА_2 стосовно розташування його транспортного засобу в момент зіткнення, з технічної точки зору можуть вважатись ґрунтовними, тоді як покази водія ОСОБА_1 є технічно неґрунтовними, так як не відповідають зафіксованій слідовій інформації на схемі ДТП та визначеному місцю первинного контакту (а.с. 23-27, том 2).

22.05.2006 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір добровільного страхування транспортних засобів № 105169 (а.с. 6, том 1).

Зі змісту договору страхування вбачається, що застрахованим транспортним засобом є автомобіль марки «Опель Астра», 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1; вигодонабувачем є ОСОБА_2; страховими випадками, зокрема є, незаконне заволодіння, пошкодження транспортного засобу, тощо.

ОСОБА_2 звернувся до ПАТ «ПРОСТО-страхування» з письмовою заявою про виплату страхового відшкодування (а.с. 36, том 1).

11 серпня 2006 року було складено страховий акт і відповідно до Договору добровільного страхування транспортних засобів № 105169 від 22.05.2006 року та на підставі розрахунку суми матеріального збитку платіжним дорученням № 6699 від 16.08.2006 року ЗАТ «ПРОСТО-страхування» виплатило страхувальнику страхове відшкодування в розмірі 18 613,63 грн (а.с. 37, том 1).

Автомобіль марки «ЗАЗ 1102» д.н.з. НОМЕР_6, що належить на праві власності ОСОБА_1 був застрахований у ВАТ НАСК «Оранта».

ЗАТ «ПРОСТО-страхування» подала ВАТ НАСК «Оранта» заяву (лист) № 04-3537 про виплату страхового відшкодування (а.с. 38, том 1).

Вимогами ч. 1 ст. 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобовязується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобовязується сплачувати страхові внески та виконувати інші умови договору.

Виходячи з положень ст. 990 ЦК України та ч. 1 ст. 25 Закону України від 07.03.1996 року «Про страхування», здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою(аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 1166, п. 1 ч. 1 ст. 1188 майнова шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки одній особі з вини іншої особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, якщо вона не доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтею 33 п. 33.1.4. Закону України «Про страхування» передбачено, що водій забезпеченого транспортного засобу зобовязаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально.

У ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України вказано, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяні збитки. У ст. 38 цього Закону вказано, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду.

Як вбачається з матеріалів справи, внаслідок ДТП, яка сталась з вини ОСОБА_1, власнику застрахованого автомобіля «Опель Астра» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_2 було спричинено збитки, ця ДТП була визнана страховим випадком, про що складено страховий акт і проведено розрахунок суми страхового відшкодування. 16 серпня 2006 року ЗАТ «ПРОСТО-страхування» виплатило ОСОБА_2 страхове відшкодування в розмірі 18 613,63 грн, а відтак має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи ОСОБА_1 та його страховика ВАТ НАСК «Оранта».

Доводи в запереченнях до позовної заяви ОСОБА_1 про те, що він дотримувався правил дорожнього руху, а його пояснення неправильно записані не можна прийняти до уваги, враховуючи, що відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України доказування є процесуальним обовязком кожної із сторін, яка повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57- 60 ЦПК України. Як зазначено в частині четвертій вказаної норми цивільно-процесуального Закону, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування письмового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Між тим, всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України, які зобовязують відповідача доводити свої заперечення проти позову належними та допустимими доказами, останній, як і представник ВАТ НАСК «Оранта», ніяких доказів на підтвердження своїх заперечень не надав ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду і про існування таких доказів в запереченнях не зазначили.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в досліджені яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Враховуючи вищезазначене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового - про задоволення позовних вимог ЗАТ «ПРОСТО-страхування» та стягнення з ВАТ НАСК «Оранта» 18 103,63 грн страхового відшкодування та з ОСОБА_1 510 грн франшизи, а також підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача понесені ним судові витрати, сплачені при зверненні до суду.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування» задовольнити.

Рішення Богунського районного суду міста Житомира від 19 листопада 2014 року скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ПАТ «ПРОСТО-страхування».

Стягнути з відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» на користь приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування» кошти в сумі 18 103,63 грн та 211,04 грн судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування» 510,00 грн франшизи та 5,10 грн судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього ж часу може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді