АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/5985/13-ц Головуючий в суді першої
Провадження № 22ц/774/2420/К/15 інстанції ОСОБА_1
Категорія № 48 (1) Доповідач Ляховська І.Є.
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 грудня 2015 року м. Кривий Ріг
Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:
головуючого - судді Ляховської І.Є.
суддів - Барильської А.П., Михайлів Л.В.,
із секретарем Горбачевською І.П.,
за участю представника апелянта ОСОБА_2,
представника позивача ОСОБА_3,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_4 Аваль» в особі Дніпропетровської обласної дирекції Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_4 Аваль» на ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2013 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу і розподіл майна подружжя,

В С Т А Н О В И Л А :
Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2013 року визнано мирову угоду про розподіл майна подружжя, укладену між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, згідно якої за сторонами визнано право власності на спірне майно на умовах, визначених ними в укладеній мировій угоді про розподіл майна подружжя та закрито провадження у справі. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2013 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 розірвано.
Не погодившись із зазначеною ухвалою суду, Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_4 Аваль» в особі Дніпропетровської обласної дирекції Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_4 Аваль» (надалі ПАТ «ОСОБА_4 Аваль», ОСОБА_4), яке не брало участі у справі, подало апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування ухвалу суду із направленням справи для продовження її розгляду до суду першої інстанції. Свої доводи мотивує тим, що ухвала про визнання мирової угоди впливає на права Банку як кредитора та стягувача. Вважає, що незалучення Банку до розгляду даної справи позбавило його права відстоювати та захищати свої інтереси в частині звернення стягнення на майно боржника з метою задоволення своїх вимог.
У наданих суду запереченнях на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обґрунтоване.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив із того, що визнання вказаної мирової угоди не суперечить закону та не порушує права та інтереси інших осіб.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.
Згідно з п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» за змістом частини третьої статті 14, статті 292 ЦПК право на апеляційне оскарження судових рішень мають сторони та інші особи, які беруть участь у справі. Право на апеляційне оскарження мають також особи, які не брали участі у справі, за умови, що суд вирішив питання про їх права та обов'язки.
В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Зазначає, що визнавши мирову угоду, суд порушив права Банку, як стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення суду про стягнення з ОСОБА_6 заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 312 000,83 грн. (а.с. 108-109).
Згідно з частиною 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
У відповідності до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно з частиною 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є
обєктом права спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою. Для укладання одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Згідно зі ст. 71 СК України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.
Відповідно до п. 4 частини 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо сторони уклали мирову угоду і вона визнана судом.
Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», закриваючи провадження у справі у зв'язку з визнанням укладеної між сторонами мирової угоди, суди повинні враховувати положення статті 175 ЦПК та до ухвалення відповідного судового рішення роз'яснювати сторонам наслідки вчинення відповідних процесуальних дій.
За положеннями ст. 175 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову. Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.
Тобто мирова угода - це досягнута між сторонами в ході судового розгляду й під контролем суду, заснована на взаємних поступках угода, яка по-новому визначає їх суб'єктивні права й обов'язки та є двостороннім волевиявленням сторін. Метою такої угоди є врегулювання спору між самими сторонами, а її умови можуть стосуватися лише прав та обов'язків сторін і предмета спору. Не може визнаватися судом мирова угода, яка порушує права, свободи й охоронювані законом інтереси інших осіб.
Як убачається із матеріалів справи, під час розгляду справи про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя сторони звернулися до суду із заявою про визнання мирової угоди від 01липня 2014 року, яка укладена між ними.
Визнаючи мирову угоду та закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції вірно виходив з положень статті 175 ЦК України, встановивши, що мирова угода стосується прав та обов'язків сторін та предмету позову, не суперечить вимогам і не порушує прав та інтересів інших осіб.
Такого висновку суд дійшов на підставі зясування тих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Звертаючись до суду апеляційної інстанції із даною апеляційною скаргою, ПАТ «ОСОБА_4 банк Аваль» вказував, що затвердження даної мирової угоди призвело до порушення прав Банку у звязку з тим, що 28 квітня 2011 року між Банком та ОСОБА_5 укладено кредитний договір №012/0000-120/60, відповідно до якого позичальнику надано кредит в сумі 145000грн. з відсотковою ставкою за користування 19,5% річних строком до 27 квітня 2014 року на придбання автомобіля «Volkswagen Transport», 2006 р.в., д/н НОМЕР_19. У забепеченння даного кредиту між сторонами укладено договір застави даного транспортного засобу №12/0000-120/82. Крім того, 05 листопада 2007 року між ВАТ «ОСОБА_4 Аваль», правонаступником якого є апелянт, та ОСОБА_6 укладено Генеральну кредитну угоду №К-Г 014/05-3/27 від 05 листопада 2007 року та Кредитний договір угоду №К-Г 014/05-3/27/1 від 05 листопада 2007 року, згідно з якими останньому надано кредит у сумі 1339800грн. з відсотковою ставкою за користування 12,5% річних строком до 04 листопада 2022 року. 13 травня 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про стягнення заборгованості з ОСОБА_6 Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2014 року, з ОСОБА_6 на користь Банку стягнуто заборгованість по кредитному договору. 18 листопада 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовною заявою про звернення стягнення на частку у праві спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4. Заочним рішенням суду від 07 липня 2014 рокузаява Банку була задоволена, видано виконавчі листи, державною виконавчою службою відкрито виконавче провадження. Проте за заявою ОСОБА_5, яка надала суду ухвалу суду про затвердження мирової угоди, укладеної між нею та ОСОБА_6, ухвалою від 24 червня 2015 року заочне рішення скасовано. На його думку, сторони свідомо приховали від суду наявність кредитної заборгованості перед Банком та знаходження спірного майна в заставі Банку (автомобіль автомобіля «Volkswagen Transport», 2006 р.в., д/н НОМЕР_19), не залучили ОСОБА_4 до участі у справі, фіктивно розірвали свої шлюбні відносини 23 липня 2013 року та розділили спільне майно подружжя, оформивши все спільне майно подружжя на ОСОБА_5, тим самим позбавили ОСОБА_4 законного права стягувати кредитну заборгованість з ОСОБА_6 за рахунок його частини в спільному майні подружжя.
Статтею 589 ЦК України закріплено право звернення стягнення на предмет застави у разі невиконання боржником зобовязання, забезпеченого заставою, та право на задоволення в повному обсязі вимоги, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобовязання, необхідних витрат, понесених у звязку з предявленням вимоги, якщо інше не встановлене договором.
Згідно з ч. 1 ст. 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.
Із наданих апелянтом доказів убачається, що рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2013 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2014 року, з ОСОБА_6 на користь ПАТ «ОСОБА_4 Аваль» стягнуто заборгованість по кредитному договору у сумі 1 312 000,83 грн., укладеному ним із Банком як фізично особою-підприємцем (а.с. 108-109).
Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 липня 2014 року для задоволення грошових вимог Банку за кредитним договором № К-Г 014/05-3/27/1 від 05 листопада 2007 року в сумі 1 445 902грн. 87 коп. звернуто стягнення на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності подружжя, що належить боржнику ОСОБА_6 (а.с. 110-113).
Зазначене рішення скасовано ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2015 року за заявою ОСОБА_5
Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги Банку про порушення його законного права на стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_6, тим, що сторони приховали від суду факт знаходження спірного майна в заставі Банку (автомобіль автомобіля «Volkswagen Transport», 2006 р.в., д/н НОМЕР_19).
Судом встановлено, що автомобіль Фольцваген Транспортер, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_7, під час спільного проживання сторін у шлюбі був зареєстрований за позивачем ОСОБА_5 і за умовами укладеної сторонам мирової угоди виділений в натурі останній.
Статтею 27 цього Закону передбачено, що застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи. Застава зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги, на іншу особу.
У звязку з цим доводи апеляційної скарги Банку, які зводяться до того, що мирова угода сторін, за умовами якої право власності на заставлене майно перейшло до ОСОБА_5, порушує права Банку як заставодержателя та ускладнить звернення стягнення на предмет застави, не заслуговують на увагу, оскільки поділ спільного майна подружжя не впливає на положення договору застави.
Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги Банку стосовно фіктивності розірвання шлюбу сторонами.
Відповідно до ст.. 10 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст.. 61 цього Кодексу.
Відповідно до вимог статей 11, 27, 60 ЦПК, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, зобовязана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.
Всупереч зазначених вимог Банком не підтверджені належними та допустимими доказами зазначені доводи.
Також не можуть бути взятими до уваги посилання Банку на те, що він позбавлений законного права на стягнення з ОСОБА_6 кредитної заборгованості за рахунок його частини в спільному майні подружжя через приховання сторонами від суду наявності кредитної заборгованості та оформлення всього спільного майна подружжя на дружину відповідача - ОСОБА_5
Як убачається із матеріалів справи, вартість придбаного в шлюбі спільного майна подружжя, що стало предметом його поділу в судовому порядку, становить 4 124 990 грн.
За умовами укладеної сторонами мирової угоди, затвердженої судом 23 липня 2013 року, сторони згідно з частинами 2, 3 ст. 70 Сімейного кодексу України відступили від засад рівності часток подружжя в інтересах дітей, які залишились на утриманні позивача, та домовились про передачу у власність позивача ОСОБА_5 майна загальною вартістю 2 258 141 грн. за умови сплати нею в користь відповідача 500 000 грошової компенсації за належну йому частку в спільному майні подружжя.
При цьому за відповідачем ОСОБА_6 визнано право власності на частину виробничого корпусу «Д-1» (бокси), загальною площею 516,8 кв.м, розташовану в м. Нікополі, вул. Електрометалургів, 250; будівлю їдальні загальною площею 390,2 кв.м, розташовану в м. Нікополі, вул. Електрометалургів, 250, вартістю 488 065 грн.; нежитлові будівлі (частина виробничого корпусу та бокс арочний) загальною площею 516,8 кв.м, розташовані у м. Нікополі, вул. Електрометалургів, 250, вартістю 352 898 грн.; автомобіль Мерседес-Бенц 1223 Атего, 1999 року випуску, державний номер НОМЕР_8 та причепфургонЕ марки «Сампо» державний номер НОМЕР_17, вартістю 151 867 грн.; автомобіль Мерседес-Бенц 1520, 1998 року випуску, державний номер НОМЕР_18 та причепфургонЕ марки «Метако» державний номер АЕ 9572ХХ, вартістю 143844 грн., на загальну суму 1 625 961 грн., а також право на отримання від ОСОБА_5 грошової компенсації за належну йому частку в спільному майні подружжя в сумі 500 000,00 грн.
До суду апеляційної інстанції позивачем надана нотаріально посвідчена заява відповідача ОСОБА_6 від 13 листопада 2015 року про отримання ним від ОСОБА_5 грошових коштів у сумі 500 000 грн.
Таким чином, за наслідками мирової угоди в користь ОСОБА_6 перейшло спільне майно подружжя на загальну суму 2 125 961 грн., у той час як заборгованість відповідача перед Банком за кредитними зобовязаннями становить 1 445 902грн. 87 коп.
За таких обставин посилання Банку на неможливість задоволення вимог Банку у звязку з тим, що все спільне майно подружжя передано у власність позивача, є безпідставним.
На думку колегії суддів, умови мирової угоди, укладеної між ОСОБА_5 та ОСОБА_6В, не порушують права ПАТ «ОСОБА_4 Аваль», тому підстави для скасування ухвали суду про затвердження мирової угоди відсутні.
За таких обставин апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_4 Аваль» в особі Дніпропетровської обласної дирекції Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_4 Аваль»підлягає відхиленню, а ухвала суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. 303, 307, 312, 313- 315 ЦПК України колегія суддів,
Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_4 Аваль» в особі Дніпропетровської обласної дирекції Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_4 Аваль» відхилити.
Ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2013 року залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий І.Є.Ляховська

Судді: А.П.Барильська

ОСОБА_10