АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 215/1749/15-ц 22-ц/774/1773/К/15
Справа № 215/2749/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1773/К/15 суддя: Тарасенко О.В.
Категорія - 26 (ІІІ) Суддя-доповідач - Чорнобук В.І.
РІШЕННЯ

Іменем України

18 серпня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Чорнобук В.І.

суддів - Братіщевої Л.А., Грищенко Н.М.

при секретарі - Бевзі М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 13 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" про відшкодування моральної шкоди, -

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4,

представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» - Некрасова Катерина Олександрівна,

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі - ПАТ «Кривбасзалізрудком») про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що працюючи протягом тривалого часу в шкідливих умовах праці у відповідача, отримала професійне захворювання, у зв'язку із чим висновком МСЕК від 17.02.1997 року їй встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 25%. При повторному огляді висновком МСЕК від 13.02.2006 року позивачу встановлено 40% втрати професійної працездатності і третю групу інвалідності, з 01 березня 2006 року безстроково.

Позивач вважає, що у зв'язку з отриманим професійним захворюванням їй спричинено моральну шкоду, а тому просила стягнути на її користь з ПАТ «Кривбасзалізрудком» 701 568,00 грн. у відшкодування моральної шкоди, без утримання податку з доходів фізичних осіб.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 13 липня 2015 року, позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди 2 550,00 грн. Стягнуто з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального права, ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про задоволення її позовних вимог в повному обсязі. Зокрема, судом не враховано, що правовідносини сторін щодо відшкодування моральної шкоди є триваючими і тривають доти, доки не буде відшкодована моральна шкода. Крім того, на час встановлення позивачу втрати професійної працездатності 17.02.1997 року, діяла редакція абз. 5 п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, згідно якої розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від будь-яких виплат. Редакція абз.5 п. 11 Правил, що була помилково застосована судом першої інстанції, почала діяти лише з 24.10.1997 року.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідача ПАТ «Кривбасзалізрудком» зазначає, що рішення суду є законним і обґрунтованим, визначений судом розмір моральної шкоди відповідає засадам розумності, виваженості і справедливості, тому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду - залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4, який підтримав доводи апеляційної скарги і просив її задовольнити, представника відповідача ПАТ «Кривбасзалізрудком» - Некрасову К.О., яка заперечувала проти апеляційної скарги і просила її відхилити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 в період з 16.12.1985 року по 30.01.1998 року працювала підземним сигналістом на шахті ім. «Орджонікідзе» виробничого об'єднання «Кривбасруда», правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком».(а.с. 22-25)

Відповідно до висновку ВКК №29 від 22.01.1997 року, у позивача була встановлена наявність професійного захворювання з діагнозом: Пиловий бронхіт І ст., емфізема легень І ст., ЛН другого ступеня. (а.с.16)

Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 16.12.1996 року встановлена причина зазначеного професійного захворювання - тривала робота в умовах впливу на організм шкідливих умов праці: пил, переохолодження, які склались в результаті неналежного виконання керівництвом підприємства, де працював хворий, свого обов'язку безпечні та нешкідливі умови праці. (а.с. 17-19)

Висновком МСЕК №281 від 17.02.1997 року (а.с.75) їй встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 25%. За результатами повторного огляду МСЕК від 13.02.2006 року (а.с.20) ОСОБА_2 встановлено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 40 % і третю групу інвалідності, з 01 березня 2006 року безстроково.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ст.12 Закону України «Про охорону праці», п. 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків й виходив з обов'язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв'язку з отриманими ним на виробництві професійним захворюванням. Однак враховуючи, що максимальний розмір моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, суд дійшов висновку, що з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню в рахунок відшкодування моральної шкоди 2 550 грн.

Проте колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду з огляду на наступне.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що так як питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до пункту 38 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 (далі - Правила) право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Згідно зі статтею 440-1 ЦК УРСР (яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних і моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону праці» в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Як вбачається з акту розслідування професійного захворювання від 16 грудня 1996 року причиною професійного захворювання є тривала робота в умовах впливу на організм шкідливих умов праці: пил, переохолодження, які виникли в результаті порушення керівництвом шахти ім. Орджонікідзе ВО «Кривбасруда», правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком» вимог законодавства, якими передбачений обов'язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Таким чином, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо обов'язку відповідача відшкодувати шкоди, яка була завдана позивачу ОСОБА_2, у зв'язку з отриманими нею на виробництві професійним захворюванням.

Разом з тим, відповідно до п. 38 Правил, якими регулюються спірні правовідносини, право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Тому, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, слід враховувати встановлені законодавством обмеження максимального розміру відшкодування моральної шкоди, які були передбачені Правилами на день встановлення потерпілому стійкої втрати професійної працездатності.

Аналогічний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду України від 16 травня 2012 року (справа №6-27цс12) і в силу ст.214, 360-7 ЦПК Україну він має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

При цьому, згідно з ч.1 ст.95 КЗпП України мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються в кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд, вирішуючи це питання на засадах розумності, виваженості та справедливості, повинен виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи.

Отже, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, треба враховувати встановлені законодавством обмеження максимального розміру відшкодування моральної шкоди, які були передбачені Правилами на день установлення потерпілому стійкої втрати професійної працездатності, при цьому необхідно виходити з розміру мінімальної заробітної плати на час розгляду справи та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

До такого висновку прийшов Верховний Суд України у постанові від 24 грудня 2014 року по справі №6-188цс14.

Позивачу ОСОБА_2 було первинно встановлено втрату професійної працездатності висновком МСЕК №281 від 17.02.1997 року.

Пунктом 11 Правил (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Абзац 5 пункту 11 Правил щодо встановлення обмеження розміру відшкодування моральної шкоди 150 неоподатковуваними мінімумами доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат було змінено згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 1100 від 3 жовтня 1997 року. Однак ця правова норма не має зворотної дії у часі.

Враховуючи вищевикладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що вирішуючи питання щодо максимального розміру відшкодування моральної шкоди, який передбачений Правилами на день установлення потерпілій стійкої втрати професійної працездатності, треба виходити з того, що цей розмір складатиме 243 600 грн. (1218 грн. - розмір мінімальної заробітної плати на час розгляду справи * 200 = 243 600 грн.)

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про помилковість застосування судом абз.5 п.11 Правил у редакції Постанови Кабінету Міністрів України № 1100 від 03 жовтня 1997 року, яка почала діяти лише 24.10.1997 року, та передбачала обмеження розміру відшкодування моральної шкоди 150 неоподатковуваними мінімумами доходів громадян.

Під час визначення розміру моральної шкоди підлягають врахуванню роз'яснення викладені у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідачів та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.

Тому колегія суддів, беручи до уваги характер та тривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, тяжкість її професійного захворювання і тривалість негативних наслідків, що наступили, вважає необхідним змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і збільшивши його з 2 550 гривень до 10 000 гривень.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позивач ОСОБА_2 звільнена від сплати судового збору, то відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, з відповідача ПАТ «Кривабасзалізрудком» на користь держави підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції у розмірі 121,80 грн.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду підлягає зміні в частині розміру стягнутої моральної шкоди з 2 550 грн. до 10 000 грн. В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права, тому підлягає - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.3 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 13 липня 2015 року змінити, збільшивши розмір моральної шкоди, стягнутої з Публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" на користь ОСОБА_2 з 2 550 грн. до 10 000 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" на користь держави судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції в розмірі 121,80 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: