Справа № 127/2350/15-ц Провадження № 22-ц/772/2112/2015Головуючий в суді першої інстанції Король О. П.
Категорія 44Доповідач Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

Іменем України

18 серпня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого, судді Стадника І.М.,

Суддів: Войтка Ю.Б., Міхасішина І.В.,

при секретарі Пантелеймоновій А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 червня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Служби у справах дітей Вінницької міської ради про виселення, -

встановила:

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 червня 2015 року позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" задоволено. Постановлено виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 із квартири АДРЕСА_1.

Вирішень питання про стягнення із ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ "Приватбанк" судового збору.

Не погодившись із рішенням відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, яка мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального прав, неповно з'ясовано обставин справи та не надано належної правової оцінки доказам, просила скасувати рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_2 і її представник ОСОБА_5 вимоги апеляційної скарги підтримали на умовах, викладених у них, і просили задовольнити.

Представник ПАТ КБ "Приватбанк" Олішевський Д.А. проти вимог апеляційної скарги заперечував, просить залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.

Інші особи, які беруть участь у справі, повідомлені в установленому порядку про дату, час і місце розгляду справи, до суду не з'явилися, що відповідно до статті 305 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі та з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляції та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 17 січня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № VIH0GK02021173, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 43 706,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % річних на строк до 15.01.2027 року.

З метою виконання зобов'язань, 17 січня 2007 року між цими ж сторонами було укладено договір іпотеки за умовами якого ОСОБА_2 передала банку в іпотеку належну їй на праві приватної власності квартиру по АДРЕСА_1, загальною площею 30,7 кв.м. Цей договір посвідчено того ж дня приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 29 жовтня 2013 року частково задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 та звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк», за рахунок чого задоволено вимоги банку, які випливають з умов кредитного договору № VIH0GK02021173 від 17.01.2007 року

04 березня 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся із листом № 30.1.0.0/2-011 до ОСОБА_2 із вимогою добровільно звільнити приміщення квартири, мотивуючи необхідністю виконувати рішення Апеляційного суду Вінницької області від 29.10.2013 року. Зазначене повідомлення направлено на адресу боржника і отримано останньою 13 березня 2014 року, що підтверджується копією розписки про отримання рекомендованого поштового повідомлення (а.с.29, 34).

Відповідно до довідки №3003 від 09.07.2014 року виданої МКП ЖЕК № 5 в квартирі АДРЕСА_1, проживає ОСОБА_2, яка є власником, а також два її неповнолітні сини: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно з частинами 1, 3 статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом.

Згідно з частиною 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передану в іпотеку квартиру є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Частини 2 і 3 зазначеної статті встановлюють певний порядок дій банку після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Ураховуючи зазначене, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо добровільно мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника, або в інший погоджений сторонами строк.

У пункті 43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке.

Згідно з частиною 4 статті 9, статті 109 ЖК України, статей 39-40 «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення.

При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Частина 2 статті 109 ЖК України визначає, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Згідно з частиною 2 статті 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Верховний Суд України в постанові від 19 березня 2014 року в справі №6-14цс14 висловив правову позицію згідно з якою За змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР).

Матеріалами справи встановлено, що банку в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 яка належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі - продажу від 17 січня 2007 року, тобто того ж дня коли укладались кредитний договір та договір іпотеки.

Таким чином, в іпотеку банку передано квартиру, яка була придбана за рахунок отриманих кредитних кошт.

Колегія суддів відкидає посилання апелянта на те, що зважаючи на рішення апеляційного суду Вінницької області від 29 жовтня 2013 року, яке набрало законної сили та згідно з яким було відмовлено в задоволенні позову про їх виселення із спірної квартири, у банку відсутні підстави для звернення до суду із позовом про виселення.

Як вбачається зі змісту рішення апеляційного суду Вінницької області від 29 жовтня 2013 року в задоволенні позову в частині виселення відповідачів із квартириАДРЕСА_1 судом відмовлено з тих підстав, що на час ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутнє виконання імперативно-диспозитивних приписів, встановлених ч. 2 статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини 3 статті 109 ЖК України щодо примусового виселення за рішенням суду мешканців із житлового будинку або житлового приміщення, на які здійснюється звернення як на предмет іпотеки, оскільки позивачем не надано доказів про отримання відповідачами письмової вимоги банку про звільнення спірної квартири.

Звертаючись в лютому 2015 року з позовом про виселення, позивач зазначив інші обставини, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги, посилаючись на відповідні докази, що підтверджують кожну обставину, тобто підстави позову є іншими.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано суду копію вимоги про виселення від 04.03.2014 року (а.с.29), копію реєстру рекомендованих поштових відправлень, направлених 08.03.2014 року (а.с. 30-32) та копії рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення із відмітками про отримання (а. с. 34).

Також є безпідставними доводи апеляційної скарги в тому, що судом першої інстанції не було застосовано Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки питання про звернення стягнення на предмет іпотеки оскаржуваним судом рішенням не вирішувалось, а зазначеним законом не передбачено застосування мораторію щодо виселення осіб із житлового приміщення (предмету іпотеки), на яке раніше судовим рішенням було звернуто стягнення.

Не можуть бути прийняті до уваги посилання апелянта на те, що виселення неповнолітніх дітей без згоди органу опуки та піклування і надання іншого житла є недопустимим з огляду на наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що на час укладення іпотечного договору між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 неповнолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 не проживав та не був зареєстрований в спірному житловому приміщенні, оскільки договір купівлі-продажу квартири, яка передана в іпотеку банку, датований того ж дня що і договір іпотеки, відповідно до якого в п.36.2 іпотекодавець ОСОБА_2, мати неповнолітнього була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідачем ОСОБА_2 не надано доказів на підтвердження реєстрації її неповнолітнього сина в спірній квартирі за згодою та з дозволу іпотекодержателя.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному й об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення позовних вимог, від повідає нормам матеріального і процесуального права, а отже є законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим підстави для його скасування відсутні.

Згідно з статтею 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного, керуючись статтями 304, 307, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 червня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:/підпис/ Стадник І.М.
Судді: З оригіналом вірно: суддя апеляційного суду /підпис/ Войтко Ю.Б. /підпис/ Міхасішин І.В. Стадник І.М.