Провадження № 22-ц/783/6963/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 І. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого: Бермеса І.В.

суддів: Мусіної Т.Г., Савуляка Р.В.

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4, ОСОБА_5 ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 21 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, інфляційних витрат та 3% річних, -

встановила:

Оскарженим рішенням Франківського районного суду м. Львова від 21 вересня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_6 500 000 грн. боргу, 3% річних в сумі 56 507,22 грн., 290 520 грн. інфляційних та 3654 грн. судових витрат, а всього 850 681 (вісімсот пятдесят тисяч шістсот вісімдесят одну) грн. 22 коп.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим. Вказує, що між ОСОБА_4 та ТзОВ «ВФК «Рутекс» був укладений договір поставки №132, згідно якого ОСОБА_4 зобовязався продати тепловоз ТГМ-23Б за ціною 200 000 грн. та передати його у власність ТзОВ «ВФК «Рутекс», а останнє зобовязалася прийняти та своєчасно і у повному обсязі сплатити ОСОБА_4 вартість майна. На виконання вказаного договору ОСОБА_4 відправив ТзОВ «ВФК «Рутекс» зазначений тепловоз, а підприємство зарахувало 300 000 грн. в погашення заборгованості ОСОБА_6 В свою чергу, ОСОБА_6 повідомив ОСОБА_7 про погашення заборгованості та відсутність будь-яких претензій. Крім того зазначає, що відповідно до показів свідків у ОСОБА_4 була заборгованість перед позивачем у розмірі 300 000 грн., не внаслідок отримання ним позики, а у звязку із накладенням штрафів за повернуті вагони із металобрухтом. Судом не враховано, що в матеріалах справи наявний договір застави, як забезпечення договору позики на суму 200 000 грн. Однак до даного моменту позивачем не звернуто стягнення на заставлене майно згідно договору застави від 06.05.2011 року, яке в даному випадку є єдиним способом захисту. Звертає увагу суду на те, що на договорі позики на суму 300 000 грн. відсутній підпис ОСОБА_6, а тому вважає, що такий є неукладеним та не створює жодних правових наслідків. Разом з тим, вимога про повернення коштів позивачем не предявлялася, а відтак строк виконання зобовязання не настав.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_3 на заперечення апеляційної скарги, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги та предявлених позовних вимог законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що згідно договору позики грошових коштів від 06.05.2011 року, укладеного між позивачем ОСОБА_6 та ОСОБА_4 та посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8, позивач передав відповідачу, а відповідач прийняв у власність гроші в сумі 200 000,00 грн., строком повернення до 6.10.2011року.

Дружина позичальника ОСОБА_5 дала згоду на укладення договору позики грошових коштів, що підтверджено її заявою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_8 06.05.2011 року.

Крім того, 06.05.11р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено Договір застави, згідно якого в забезпечення виконання ОСОБА_4А зобовязань за Договором позики в сумі 200 000 грн., останній передав в заставу належне йому майно, а саме-автокран марки Камаз, тепловоз, вартістю 247 800 грн.

06.05.2011року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено ще один договір позики, згідно якого ОСОБА_4А позичив у ОСОБА_6 1 300 000 грн., передачу яких здійснено до підписання договору та які мав повернути до 01.10.2011 року.

Однак, у вказані в Договорах позики терміни відповідач борги не повернув.

Тому позивач подав вказаний позов та просив стягнути з відповідачів солідарно 500 000 грн. основного боргу, 290 520 грн. інфляційних, 56 507,22грн. - 3% річних, 3 654 грн. судового збору, а всього 850 681,22 грн.

Встановивши, що відповідач отримав від позивача позику на загальну суму 500 000 грн., однак в порушення умов укладених договорів, борг не повернув, суд задовольнив позов, стягнувши вказану суму лише з відповідача, оскільки відсутні підстави щодо солідарного стягнення суми боргу з відповідачки.

Суд вказав, що договори позики відповідачем не оспорені та є чинними.

При цьому суд також врахував правовий висновок Верховного Суду України у справі №6-63цс13 від 18.09.2013 року про те, що письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом,який видається боржником кредитору за договором позики,підтверджуючи як його укладення так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду з врахуванням наступного.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Таким чином, оскільки відповідач не повернув борг, суд прийшов до правильного висновку про задоволення позов.

З врахуванням цих положень законодавства не заслуговують на увагу посилання апелянта на те, що відповідно до показів свідків у ОСОБА_4 була заборгованість перед позивачем у розмірі 300 000 грн., не внаслідок отримання ним позики, а у звязку із накладенням штрафів за повернуті вагони із металобрухтом і, що на договорі позики на суму 300 000 грн. відсутній підпис ОСОБА_6, а тому вважає, що такий є неукладеним та не створює жодних правових наслідків.

Хоча апелянт вказує, що суд не допитав свідків щодо обставин справи, однак в засіданні судової колегії не заявлено клопотання про допит свідків.

Посилання апелянта на те, що в матеріалах справи наявний договір застави, як забезпечення договору позики на суму 200 000 грн., однак позивачем не звернуто стягнення на заставлене майно згідно договору застави від 06.05.2011 року, яке в даному випадку є єдиним способом захисту, судова колегія не приймає до уваги в силу того, що позивач вправі вибрати спосіб захисту своїх прав.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказуванню не може ґрунтуватися на припущеннях

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. ст. 58, 59 ЦПК України надані суду докази мають бути належними та допустимими.

Апелянт вказує, що між сторонами існував договір поставки і ОСОБА_4 відправив ТзОВ «ВФК «Рутекс» зазначений тепловоз, а підприємство зарахувало 300 000 грн. в погашення заборгованості ОСОБА_6 і в свою чергу, ОСОБА_6 повідомив ОСОБА_7 про погашення заборгованості та відсутність будь-яких претензій.

З врахуванням заперечень цих обставин представником ОСОБА_6 - ОСОБА_3 та вищенаведеного судова колегія прийшла до висновку про те, що ці посилання є голослівні, так як не подано жодних належних доказів про те, що між позивачем та відповідачем були комерційні відносини.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Отже суд першої інстанції повно встановивши фактичні обставини справи, зокрема те, що в спірних договорах позики вказано факт отримання позичальником грошових коштів у момент укладання договору, дав об'єктивну оцінку зібраним у справі доказам.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому доходить висновку, що підстави для його скасування відсутні й апеляційну скаргу на оскаржуване рішення слід залишити без задоволення.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1ч.1ст. 314, ст.315, ст.317 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4, ОСОБА_5 ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 21 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвали законної сили.

Головуючий: Бермес І.В.

Судді: Мусіна Т.Г.

ОСОБА_9