АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач: Кравець В.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Кравець В.А.,

суддів Немировської О.В., Ящук Т.І.

за участю секретаря Круглика В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 червня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Київської обласної ради, Департаменту охорони здоров'я, Київської обласної державної адміністрації, Комунального закладу Київської обласної ради «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом», третя особа - ОСОБА_4 про визнання незаконними і скасування рішення та наказу, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та плати за адвокатські послуги,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2014 рокупозивач звернулася в суд із зазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просила визнати незаконним та скасувати п. 1.4. Рішення Київської обласної ради шостого скликання від 26 червня 2014року № 790-42-УІ «Про деякі питання щодо трудових відносин з керівниками підприємств та закладів спільної власності територіальних громад, сіл, селищ, міст Київської області» за дорученням голови Київської обласної адміністрації від 16.07.2014року, визнати незаконним та скасувати Наказ Департаменту охорони здоров'я Київської обласної адміністрації від 12 серпня 2014 року № 345 про її звільнення з посади, поновити на роботі нa посаді головного лікаря Комунального закладу Київської обласної Ради «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом», стягнути з Комунального закладу Київської обласної Ради «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом» на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі: 90 401,04 грн., стягнути пропорційно з Київської обласної ради та Департаменту охорони здоров'я Київської обласної державної адміністрації моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. та плату за адвокатські послуги в розмірі 20 000 грн.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що її звільнення було проведено з грубим порушенням законодавства, оскільки був відсутній в її діях прогул через виконання своїх обов'язків, пов'язаних із займаною посадою.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23 червня 2015 року - у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує на те, що 14.02.2014 року з 12.30 до 15.50 вона дійсно не перебувала у своєму робочому кабінеті, який знаходиться за адресою м. Київ, вул. Багговутівська, б. 1, кб. 10, але при цьому до з 12.30 до 15.00 вона займалась виключно службовими справами, передбаченими її службовими обов'язками та викликаними необхідністю здійснювати поточну діяльність Центру, а отже в цей час вона знаходилась на роботі і тому у розумінні п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, відсутній факт прогулу.

Судом не враховано, що складання Акту від 14.02.2014 року про відсутність її на робочому місці 14.02.2014 року є нелегітимним та таким, що не може породжувати юридичних прав та обов'язків та бути покладений в основу оскаржуваних рішення Київської обласної ради та Наказ Департаменту охорони здоров'я КОДА і судового рішення по справі, оскільки Акт не був складений у приміщенні КЗ «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом» 14.02.214 року (підтверджується усними та письмовими показами свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6.) та ніде не зареєстрований, а отже встановити дійсну дату складання акту не виявляється можливим.

Зазначає, що судом першої інстанції було проігноровано і не надано жодної оцінки тому факту, що вона є членом первинної профспілкової організації та при її звільненні було порушення приписи ст. 43 КЗпП України, а саме: не отримано згоди профспілкової організації на її звільнення.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник скаргу підтримали та просили її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представники відповідачів Київської обласної ради, Департаменту охорони здоров'я, Київської обласної державної адміністрації проти скарги заперечували, просили рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з його недоведеності та необґрунтованості.

Висновок суду відповідає обставинам справи та грунтується на вимогах закону.

Судом встановлено, що на підставі Контракту №70 Управління охорони здоров'я Київської обласної державної адміністрації позивач працювала головним лікарем Комунального закладу «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом» з 01.10.2004 р. (а.с.7-10)

За фактом відсутності ОСОБА_1 на робочому місці більш як три години протягом робочого дня, 14.02.2014 p., представниками відповідача - Департаменту охорони здоров'я Київської обласної державної адміністрації складено акт (а.с. 101) та направлено подання про звільнення до Київської обласної ради.

Згідно наказом Департаменту охорони здоров'я Київської обласної державної адміністрації № 345 від 12.08.2014 р. її звільнено із займаної посади за прогул з підстав п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, про що їй повідомлено під розписку (а.с.21).

ЛистомДепартаменту охорони здоров'я Київської обласної державної адміністрації, направленим на адресу позивача, що підтверджується витягом з книги реєстрації вихідної документації цього департаменту, їй було запропоновано у відповідності до вимог ч.1 ст. 149 КЗпП України надати письмові пояснення (а.с. 120-121).

На підставі п. 4 ст. 40 КЗпП власник має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин. З урахуванням цього визначення в п. 4ст. 40 КЗпП того, що до поняття прогулу належить і відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, не містить будь-яких дефектів юридичного характеру. Для звільнення працівника за п. 4 ст. 40 КЗпП важливо, щоб були докази, які з вірогідністю підтверджують відсутність працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня (зміни).

Звільнення на цій підставі допускається тільки в тому випадку, якщо працівник здійснив прогул або був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважної причини. Оцінка причин як поважних здійснюється судом при розгляді спору про звільнення. Очевидно, поважними причинами варто визнати такі причини, що виключають вину працівника. Наявність поважних причин визнається у разі доведеної непрацездатності працівника, хоча б вона і не була підтверджена лікарняним листком, відмови працівника від переміщення, якщо робота протипоказана працівникові за станом здоров'я. Поважними можуть бути визнані і причини сімейно-побутового характеру, якщо вихід працівника на роботу за наявності таких причин міг би заподіяти працівникові або іншим особам шкоду, що значно перевищує ту шкоду, що заподіяна власникові невиходом на роботу.

He може вважатися прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці. Якщо працівник не залишив місцезнаходження підприємства, він не може бути звільнений за п. 4 ст. 40 КЗпП.

Звільнення за вчинення прогулу (у тому числі і за відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) є дисциплінарним стягненням і повинне здійснюватися з додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень.

Як встановлено судом, позивач дійсно була відсутня на робочому місці в другій половині дня 14 лютого 2014 року більш як три години підряд протягом робочого дня. Дані обставини позивачкою не заперечувалися з посиланням на визначену нею службову необхідність її особистого відвідування офісу компанії - постачальника меблів з метою отримання необхідного оригіналу рахунку-фактури та, в подальшому, особистого отримання консультації від фахівця Державної податкової інспекції у Шевченківському районі міста Києва щодо оподаткування діяльності благодійної організації, яку вона мала намір створити в майбутньому. Також не заперечувався факт присутності нa роботі в першій половині дня, 14.02.2014 року, та факт зустрічі в своєму робочому кабінеті з представниками Департаменту охорони здоров'я Київської обласної державної адміністрації, які, надалі, склали акт про її відсутність на робочому місці в другій половині цього ж дня. Крім того, відсутність позивача на робочому місці в другій половині дня 14 лютого 2014 р. додатково підтверджена показами свідків: ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Не знайшли підтвердження доводи апеляційної скарги про відсутність належної оцінки суду в частині порушення відповідачем ч.1 ст. 149 КЗпП України щодо зобов'язання власника та/або уповноваженого ним органу зажадати від порушника трудової дисципліни письмових пояснень, оскільки доводи позивачки спростовуються відповідним листом Департаменту охорони здоров'я Київської обласної державної адміністрації, направленим на адресу позивачки з пропозицією надати пояснення з приводу відсутності на робочому місці, що підтверджується витягом з книги реєстрації вихідної документації цього департаменту (а.с. 120-121).

Також не приймаються до уваги доводи апелянта про незаконність звільнення у зв'язку з відсутністю попередньої згоди профспілкової організації, оскільки в силу ст.43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації допускається у випадках звільнення керівних працівників, які обираються,затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого та регіонального самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об'єднаннями громадян.

Таким чином, суд вірного висновку дійшов , що позивачка звільнена і займаної посади з дотриманням вимог ст. т40 ч.1 п.4 КЗпП України, а також, в строки, передбачені ст.. 148 КЗпП України, з додержанням порядку, встановленого ст. 149 КЗпП України.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 218,303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 червня 2015 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий Судді