Справа № 161/689/15-ц Провадження № 22-ц/773/1173/15 Головуючий у 1 інстанції: Ковтуненко В.В.
Категорія: 46 Доповідач: Карпук А. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Карпук А.К. ,

суддів - Здрилюк О.І., Бовчалюк З.А.,

при секретарі - Концевич Я.О.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайоного суду від 15 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

В січні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, який обґрунтовувала тим, що рішенням Луцького міськрайоного суду від 30 жовтня 2007 року за її чоловіком - ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року було визнано право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарсько-побутовими спорудами по АДРЕСА_1.

14 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Луцького районного округу Ходачинською Н.І. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом з якого вбачається, що дружина ОСОБА_3 успадкувала 1/2 частку житлового будинку за вказаною адресою.

Однак, згодом їй стало відомо про те, що у вказаному будинку зареєстровано місце проживання відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Враховуючи те, що чинним законодавством не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом квартиронаймачів колишнього власника у випадку зміни власника просила усунути перешкоди у здійсненні нею права користування своїм майном шляхом припинення права користування даним майном ОСОБА_4, та ОСОБА_7, та виселити останніх з будинку за наведеною адресою.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 15 квітня 2015 року позов задоволено частково.

Ухвалено визнати ОСОБА_4 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 що належить ОСОБА_3 на праві приватної власності.

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 понесених і документально підтверджених судових витрат по сплаті судового збору в сумі 243 грн. 60 коп.

В решті позову відмовити.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3 оскаржує рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог у зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення в оскарженій частині скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення а рішення суду до скасування з ухваленням нового рішення з наступних підстав.

Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом ОСОБА_3 на праві приватної власності належить 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_1 (а. с. 7).

Під час розгляду справи встановлено, що відповідач ОСОБА_7 вселилися в житловий будинок АДРЕСА_1 за домовленістю з попереднім власником ОСОБА_5 про відчуження останній будинку. Однак будь-яких угод щодо користування спірним будинком, або щодо придбання нерухомого майна, що на даний час належить позивачу на праві власності, ні з попереднім власником, ні між сторонами не укладалося.

З дослідженої судом апеляційної інстанції довідки Липинської сільської ради Луцького району від 23.06.2015 року вбачається, що у спірній частині будинку зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9

Вимог до ОСОБА_8 та ОСОБА_9 позивач не заявляла.

Частково задовольняючи позовні вимоги і відмовляючи у виселенні, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не є особами, які самоправно зайняли житлове приміщення, а позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідачі систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання в одному будинку. Задовольняючи вимоги про втрату права на користування житлом суд вважав доведеним, що відповідачі порушують права власника.

Однак такі висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи і зроблені з порушенням норм матеріального права.

Відповідно до ст. ст. 319 ч. 1, 321 ч. 1, 391 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК) України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та права розпорядження своїм майном.

Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, згідно з якими власник має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідач ОСОБА_2 не є членом сім'ї нового власника, між сторонами відсутня угода про користування ними спірним жилим приміщенням. Проживаючи в будинку та будучи зареєстрованою у ньому, проти чого новий власник ОСОБА_3 заперечує, відповідач порушує її права та законні інтереси. Створювані останньою перешкоди полягають у тому, що її проживання у будинку позбавляє позивача, як власника, можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй майном. За таких обставин вимога ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод та припинення права користування належним їй майном і виселення ґрунтується на положеннях ст.391 ЦК України та підлягає до задоволення.

Постановляючи рішення про втрату права на житло, місцевий суд, всупереч положень ст.15 ЦПК України не звернув уваги на вимоги, викладені у позовній заяві, які зводяться не до визнання відповідачів такими, що втратили право на житло, а полягають в усуненні першкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення з метою захисту прав позивача, як власника і безпідставно змінив заявлені позивачем вимоги.

Задовольняючи вимоги, пред'явлені до відповідача ОСОБА_4 суд виходив з того, що остання вселилася у спірне приміщення за домовленістю з попереднім власником, тому у зв'язку з переходом права власності на позивача, втратила право користування житлом.

Проте, такий висновок суду не відповідає фактичним обставинам справи та не ґрунтується на положеннях ст.ст. 10, 15, 60 ЦПК України.

Зокрема, звертаючись з позовом до ОСОБА_4 позивач не подала жодного доказу, що така особа зареєстрована та проживає у спірному приміщенні, тому відсутні підстави стверджувати, що остання порушує права позивача.

Відповідач ОСОБА_2 повідомила суду апеляційної інстанції, що з ОСОБА_4 не знайома, остання ніколи в будинку не проживала і не проживає.

Довідкою Липинської сільської ради від 26 червня 2015 року 3 7/Б-7/01.23 стверджується, що громадянка ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 не зареєстрована.

Наведеного представник позивача у суді апеляційної інстанції не заперечував.

За таких обставин у задоволенні вимог до цього відповідача слід відмовити за безпідставністю.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

У зв'язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи та допущеними ним порушеннями норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, оскаржуване рішення підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 15 квітня 2015 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Усунути перешкоди ОСОБА_3 у користуванні належною 1/2 частиною житлового будинку АДРЕСА_1.

Виселити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженку с. Коляєво Теньгушевського району Республіки Молдова з належної ОСОБА_3 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1.

В позові до ОСОБА_4 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 243 грн. 60 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: