Справа № 158/625/15-ц Провадження № 22-ц/773/1372/15 Головуючий у 1 інстанції: Костюкевич О.К.
Категорія: 27 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю. ,

суддів - Завидовської-Марчук О.Г., Лівандовської-Кочури Т.В.,

при секретарі - Лимарі Р.С.,

з участю:

представника позивача - Місюри І.В.,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 14 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

В березні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з даним позовом, в якому просило після уточнення позовних вимог стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 25476,79 доларів США, що за курсом Національного Банку України 21,32 грн. складає 756365,16 грн., згідно із розрахунку заборгованості станом на 19.06.2015 року.

Позивач покликався на те, що відповідно до умов укладеного між сторонами кредитного договору відповідач ОСОБА_3 отримала кредит в сумі 13109,60 доларів США, з кінцевим строком повернення коштів до 25 листопада 2010 року.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 14 серпня 2009 року стягнуто в користь ПАТ КБ «ПриватБанк» з ОСОБА_3, ОСОБА_4 солідарно борг у сумі 74789,84 грн., що еквівалентно 9725,47 доларів США.

В позові вказано, що внаслідок неналежного виконання обов'язків за кредитним договором відповідач станом на 27 лютого 2015 року має заборгованість в сумі 39244,85 доларів США, що складається з заборгованості за кредитом в сумі 5073,77 доларів США, заборгованості за відсотками за користування кредитом у сумі 0,21 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в сумі 34170,87 доларів США.

Після подання уточненої позовної заяви сума заборгованості зменшена внаслідок зарахування частини присудженого боргу сумою в 9725,47 доларів США згідно рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 14 серпня 2009 року.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 14 липня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 756365,16 грн., що еквівалентно 35476,79 доларів США. Вирішено питання судового збору.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав з наведених у ній мотивів, а представник позивача в суді заперечила апеляційну скаргу, пославшись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки боржниками зобов'язання не виконувалось належним чином внаслідок чого виникла заборгованість, тому визначена сума підлягає солідарному стягненню з боржника та поручителя.

З висновками суду першої інстанції в повній мірі погодитись не можна з огляду на наступне.

Судом встановлено, що між сторонами по справі ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_3 укладено кредитний договір за №VO15GA00002886 від 24.11.2006 року, за яким остання отримала кредит в сумі 13109,60 доларів США, які зобов'язувалась повернути не пізніше 24.11.2010 року та сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 1,33% на місяць, а в разі порушення зобов'язань - 3,16% на місяць та пеню в розмірі 0,15% від суми боргу. Погашення кредиту повинно проводитись в сумі 375, 42 доларів США щомісячно з 24 по 30 число кожного місяця. Згідно з п.4.1 Кредитного договору за порушення взятих на себе зобов'язань по своєчасному поверненню основної суми кредиту та сплаті відсотків за користування кредитом позичальник зобов'язувалася сплачувати на користь банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожний день прострочення.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором був укладений договір поруки № V015GA00002886/1 від 24 листопада 2006 року, за умовами якого ОСОБА_4, зобов'язалася перед кредитором відповідати солідарно з боржником за порушення його зобов'язання за кредитним договором.

З матеріалів справи також вбачається, що рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 14 серпня 2009 року стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором № V015GA00002886 від 24 листопада 2006 року в розмірі 74789,84 грн., яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 67436,49 грн., несплачених відсотків -7189,94 грн., комісії - 153,80 грн. та пені - 61 грн.

З долучених до матеріалів даної справи копій квитанцій про сплату заборгованості за кредитним договором (а.с. 46-64) та з довідки Ківерцівського ВДВС від 10.09.2015 року, вбачається, що на виконання зазначеного судового рішення ОСОБА_3 перерахувала на користь банку 35087,26 грн.

Звертаючись до суду з даним позовом, ПАТ КБ «Приватбанк» посилалось на те, що за період часу з дня ухвалення рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 14 серпня 2009 року до 19.06.2015 року утворилась нова заборгованість за кредитом, відсотками та пенею на загальну суму 35476,79 доларів США, що еквівалентно 756365,16 грн., що підтверджено наданим розрахунком заборгованості за кредитним договором №V015GA00002886.

Позивач визначив в уточненій позовній заяві нову суму заборгованості за кредитним договором шляхом віднімання стягнутої суми заборгованості за рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 14 серпня 2009 року від нарахованої суми станом на 19 червня 2015 року. Однак позивач включив до суми боргу тіло кредиту, яке було предметом позову, що розглянутий судом у 2009 році.

Аналізуючи вищенаведене та наявні письмові докази, колегія суддів приходить до висновку, що рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 14 серпня 2015 року встановлено, що банк скористався правом дострокової вимоги за кредитним договором, та цим рішенням було стягнуто не лише прострочену заборгованість за тілом кредиту та відсотками, але й усе тіло кредиту, яке підлягало поверненню, що також підтверджено і розрахунком заборгованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст.ст. 530,631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України), що підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Кодексом також передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 Кодексу). Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

За змістом наведених вище норм закону, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, тобто встановлює певні юридичні наслідки у вигляді обов'язку сплатити певну суму, яка залежить не тільки від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання, а й від часу такого невиконання.

Відповідно до ч.2 ст.551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, аналізуючи вищевикладене, оскільки 14 серпня 2009 року було ухвалене судове рішення про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, то повторне стягнення тіла кредиту не передбачене законом.

Зі змісту договору кредиту № V015GA00002886 від 24.11.2006 р. вбачається, що термін його дії сторонами визначено до 25.11.2010 року.

В суді апеляційної інстанції представником позивача надано до матеріалів справи копії додаткових угод №1 від 27.09.2012 р. та №2 від 13.11.2013 р. до кредитного договору від 24.11.2006 р., на умови яких представник банку покликався при запереченні позовних вимог по даній справі. Однак зазначені додаткові угоди не були предметом розгляду в суді першої інстанції, на них не було посилань ні в позовній заяві банку, ні в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

Колегія суддів прийшла до висновку, що зазначені додаткові угоди не можуть братися до уваги, оскільки вони були укладені після закінчення строку договору.

Із тексту позовної заяви та уточнених позовних вимог (а.с.2-4, 70-71) та розрахунків (а.с. 5-7, 74-77) вбачається, що до складу суми боргу входить тіло кредиту, 0,21 долара США процентів і пеня за весь період з 01.12.2006 р. по 19.06.2015 р.

Однак в апеляційному суді представник позивача пояснила, що сума боргу складається з нарахованої пені 16067,20, штрафу згідно додаткової угоди №2 -19409,59, що в загальному становить 35476,79 доларів США за період з 05.06.2014 р. по 19.06.2015 р.

Разом з тим, за умовами укладеного 24.11.2006 року між сторонами кредитного договору не передбачено застосування штрафу як виду неустойки за порушення умов договору, а визначено лише сплату пені.

Однак пеня банком розрахована за період, який перевищує один рік, що суперечить нормам ст.258 ЦК України.

Отже, виходячи із розрахунку,наданого банком в суді першої інстанції до уточненої позовної заяви (а.с.74-77), в межах однорічного строку позовної давності пеня становить 20905,08 доларів США, що еквівалентно 445887,67 грн.

Разом з тим, частиною третьою статті 551 ЦК України, передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, ч.3 ст.551 ЦК України з урахуванням положень ст.3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Саме така за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-100 цс 14 від 03 вересня 2014 року, ухваленій в порядку ст.ст.353 - 3607 ЦПК України.

У абз. 1, 2 п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст.599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Така ж правова позиція викладена і в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" в справі N 1-12/2013 від 11 липня 2013 року, відповідно до якої Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту.

Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року N 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

Оскільки відповідачами було заявлено і щодо строку позовної давності і відносно зменшення пені на підставі ст.551 ЦК України, суд першої інстанції безпідставно не звернув на це увагу та не вирішив заявлених клопотань.

Враховуючи наведене та беручи до уваги ступінь виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитом, щомісячне погашення боржником присуджених сум та зважаючи на те, що розмір пені і в межах строку позовної давності значно перевищує розмір збитків від невчасної сплати заборгованості, судова колегія вважає, що суму пені слід зменшити до 30000 грн.

Отже, підлягає до стягнення солідарно з відповідачів в користь банку заявлена в позові сума процентів за користування кредитом 0,21 долара США та зменшений розмір пені 30000 грн.

На порушення вказаних вимог закону суд уваги не звернув, не дослідив розрахунок заборгованості, наданий представником позивача, не надав йому відповідної правової оцінки, тому рішення суду належить скасувати з ухваленням нового.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Тому, враховуючи розмір задоволених позовних вимог та зазначені вище норми закону, колегія суддів вважає, що з відповідачів слід стягнути на користь позивача по 150,00 грн. з кожного судового збору та з позивача на користь відповідача ОСОБА_4 785,00 грн. понесених витрат за сплату судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 14 липня 2015 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в користь публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" по 150 (сто п"ятдесят) гривень понесених судових витрат зі сплати судового збору з кожного.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно в користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 0,21 долара США заборгованості за процентами за користування кредитом та 30000 (тридцять тисяч) гривень пені за несвоєчасність виконання зобов'язання за кредитним договором №V015GA00002886 від 24 листопада 2006 року.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в користь ОСОБА_4 понесених витрат за сплату судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 785 (сімсот вісімдесят п'ять) гривень.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді