Справа № 626/2427/15-ц
Провадження № 2/626/891/2015
РІШЕННЯ

Іменем України

28.12.2015 року м. Красноград

Красноградський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді: Тарасенко Л.І.

при секретарі Деревінській Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Краснограді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариство з Обмеженою Відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів ,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з Обмеженою Відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору фінансового лізингу №002906 від 29.10.2015 року, стягнення матеріальних збитків в сумі 101 200 грн., які складаються із сплачених коштів в розмірі 100 000 грн. та сплаченої комісії банку в розмірі 1200 грн. та моральної шкоди у розмірі 5 000 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав та просив задовольнити у повному обсязі, свої вимоги мотивував тим, що 29.10.2015 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» було укладено договір фінансового лізингу № 002906 з додатками (надалі договір), предметом лізингу по даному договору є автомобіль Geely Emgrand 7, хоча він збирався взяти інший автомобіль. Він 29.10.2015 року оплатив рахунок на суму 100 000,00 грн. із зазначенням призначення платежу: оплата згідно договору №002906 від 29.10.2015 року. Перед укладенням договору представник відповідача в усній формі роз'яснила позивачу, що він повинен спочатку сплатити передплату за предмет лізингу в сумі 100 000,00 грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть йому в користування предмет лізингу - автомобіль, однак, представник позивача не роз'яснила йому призначення платежу, який виявився комісійною винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору, хоча позивач вважав, що це часткова оплата вартості автомобіля. В договорі це передбачено, але у нього не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надала йому достовірної інформації, завірила позивача в тому, що всі істотні умови договору вона йому пояснила та спонукала його підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. Протягом обіцяних днів предмет лізингу так і не був переданий. Також зазначив, що ця угода порушує його права як споживача, містить несправедливі умови, а також суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансовий лізинг», зокрема відповідач при укладанні договору використовував нечесну підприємницьку діяльність шляхом введення його в оману щодо прийняття швидкого рішення відносно підписання договору лізингу. Враховуючи викладене, просив визнати недійсним укладений між ним та відповідачем по справі договір фінансового лізингу № 002906 від 29.10.2015 року, стягнути з ТOB «Лізингова компанія «Еталон» на його користь 100 000,00 грн. отриманих відповідачем за недійсним правочином, сплачену комісію банку в розмірі 1200,00 грн. та моральну шкоду, яку він оцінює в 5000 грн.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, позивач в судому засіданні не заперечував проти розгляду справи за його відсутності. Відповідно наданих заперечень на позов відповідач просить розглянути справу без участі представника ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» а також просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову про визнання недійсним договору фінансового лізингу та повернення коштів у повному обсязі. Із заперечень відповідача вбачається, що 29.10.2015 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу №002906 з відповідними додатками до нього. За умовами договору відповідач придбає у власність предмет лізингу і надає його позивачу за плату в тимчасове володіння та користування на умовах даного договору. Позивач особисто підписав кожну сторінку договору. Договір повністю відповідає вимогам чинного цивільного законодавства України, умови викладені детально і ясно, а тому позивач мав повну і достовірну інформацію про послуги відповідача та порядок їх надання. На виконання умов договору фінансового лізингу №002906, позивачем 29.10.2015 року, згідно з Додатком №1 до зазначеного Договору, позивачем сплачено частину першого лізингового платежу в розмірі 100 000,00 грн., з яких відповідно до п.8.2.1а ст. 8 та Додатку № 1 договору, 25090,00 грн. комісія за організацію, а 74 910,00 грн. відповідно до п. 8.2.1б ст. 8 частина авансу ціни предмету лізингу. Договір фінансового лізингу №002906 вчинений у письмовій формі відповідно до ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг», підписаний ОСОБА_1 добровільно на кожному аркуші зазначеного Договору, в якому передбачені усі істотні умови. Крім того 29.10.2015 року в день підписання договору, позивач написав заяву про те, що він уважно прочитав та зрозумів умови договору, і отримав свій примірник Договору з Додатками 1, 2, 3, а також ОСОБА_1 29.10.2015 року підписав заяву (для фізичної особи) на отримання фінансового лізингу, в якій вказано про марку, модель, та вартість предмета лізингу який він самостійно обрав. Отже твердження позивача про введення його в оману, суперечить фактичним обставинам справи, оскільки договір фінансового лізингу, укладений з ОСОБА_1 вчинений з дотриманням норм ЦК України, ЗУ «Про фінансовий лізинг», містить основні істотні умови, встановлені законом, вчинений у письмовій формі, а тому не може бути визнаний судом недійсним у встановленому законом порядку.

Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що між позивачем ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» 29.10.2015 року було укладено договір фінансового лізингу № 002906 з додатками (надалі договір), предметом лізінгу по даному договору є автомобіль Geely Emgrand 7 (а.с. 10-18).

У відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до пункту 8.2.1 вказаного договору перший лізинговий платіж складається із:

а) Комісійної винагороди Лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього Договору (надалі комісія за організацію), яка розраховується у Додатку № 1 до даного Договору;

б) ОСОБА_2 Предмета Лізингу, який розраховується, як: Авансовий платіж, який визначається у Додатку № 1 до даного Договору;

в) Комісійної винагороди Лізингодавця за передачу Предмета Лізингу, як платіж, що покриває витрати Лізингодавця, пов'язані з організацією передачі Предмета Лізингу на користь Лізингоодержувача. Розмір Комісійної винагороди Лізингодавця за передачу Предмета Лізингу визначений в Додатку № 1 до даного Договору.

Пунктами 8.2.2, 8.2.3 оспорюваного договору визначені періодичний авансовий платіж, другий лізинговий платіж за наведеними в договорі формулами.

Крім того слід зазначити, що комісійна винагорода лізингодавця за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладанням договору передбачена ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», зокрема в якій зазначено, що лізингові платежі можуть включати:

а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмету лізингу;

б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно;

в) компенсацію відсотків за кредитом;

г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу.

Отже комісія за організацію Договору відноситься до інших витрат, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу, зокрема такими витратами відповідача є: надання консультації менеджером, прийняття заяви на отримання фінансового лізингу, оформлення договору, робота з клієнтом, організаційні заходи щодо підписання договору, організація та супровід договору протягом всього часу його дії (шість років) та інші витрати повязані з виконання Договору лізингу.

У додатку № 1 до укладеного договору зазначена вартість предмета лізингу 250 900,00 грн., відсоток платежів - 50%, сума виплат - 125 450,00 грн., щомісячний платіж - 10 454,17 грн., комісія за організацію (10%) 25 090,00 грн., комісія за передачу ( 3%) 7 527,00 грн. (а.с. 16).

У додатку № 2 до оспорюваного договору - графіку сплати другого лізингового платежу - зазначено вартість предмета лізингу 250 900,00 грн., авансовий платіж - 50 %, сума лізингу 125 450,00 грн., викупна вартість 3 764,00 грн., відсоткова ставка - 12,5 %, комісія - 5% та щомісячний платіж - 3 151,58 грн., а також витрати, які сплачує: лізингоодержувач за відвантаження предмета лізингу - комісію за передачу предмета лізингу в сумі 7 527,00 грн. (а.с. 17).

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Судом встановлено, що на виконання умов договору фінансового лізингу позивач ОСОБА_1 29.10.2015 року сплатив товариству 100 000,00 грн., із зазначенням призначення платежу: авансовий платіж згідно договору №002906 від 29.10.2015 року (а.с. 19).

Відповідно до п. 8.2.1. а ст. 8 та Додатку 1 Договору лізингу із сплачених ОСОБА_1 29.10.2015 року 100 000,00 грн. із призначенням платежу: авансовий платіж згідно договору №002906 від 29.10.2015 року, 25 090,00 грн. Комісія за організацію, а 74 910,00 грн. відповідно до п. 8.2.1б ст. 8 частина авансу предмету лізингу.

Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» вказує, що нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

В матеріалах справи відсутні докази і позивач таких не надав, що під час укладення договору фінансового лізингу відповідач ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» вчинив дії, які можливо кваліфікувати як прояв недобросовісної конкуренції, чи вчинив дії або бездіяльність, що ввели позивача в оману або були агресивними.

Твердження позивача щодо відсутності у нього реальної можливості детально ознайомитись із умовами договору, на думку суду, ні на чому не базуються і не підтверджені жодними доказами.

Волевиявлення позивача на укладання саме такого договору не спростоване, оскільки його підпис на кожній сторінці договору свідчить про те, що він знав та свідомо допускав настання прав і обов'язків згідно з умовами договору.

За таких обставин твердження позивача про недійсність договору через невідповідність укладеного договору Закону України «Про захист прав споживачів» є необґрунтованим і недоказаними.

Крім того положення Закону України «Про захист прав споживачів» у даному випадку мають застосовуватися у системному зв'язку зі спірними правовідносинами, що регулюються Законом України "Про фінансовий лізин", який є спеціальним.

Відповідно до п 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 5 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Згідно ч. 2 ст. 215, ч. 2 ст. 216 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 806 ЦК України фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у свою власність річ відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Частиною пятою ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що під поняттям "фінансова послуга" розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Згідно ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю - продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

З наведеного вбачається, що відповідачем було дотримано вимог чинного законодавства при розробленні проекту договору фінансового лізингу, який сторони в подальшому підписали.

Суд вважає безпідставними посилання позивача на недійсність договору фінансового лізингу як укладеного із застосуванням нечесної підприємницької практики, зокрема, встановлення несправедливих умов договору, ведення агресивної підприємницької практики та введення споживача в оману.

У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Вказаними нормами передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

От же в судовому засіданні не встановлено, що відповідач в момент вчинення правочину не додержувався вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, тому відсутні підстави для визнання укладеного сторонами договору недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Враховуючи зазначене, суд не знаходить передбачених законом підстав для застосування положень ст. 216 ЦК України і стягнення з товариства на користь позивача коштів за недійсним правочином, оскільки не встановлені підстави для визнання правочину недійсним.

Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Крім вище викладеного необхідно зазначити, що згідно п.3 ч.1 ст. 11 ЗУ «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

Отже, чинним законодавством про фінансовий лізинг чітко передбачено порядок, умови та наслідки розірвання договорів фінансового лізингу лізингоодержувачами в односторонньому порядку, тобто законодавством передбачена можливість відмовитись від правочину в разі неналежного виконання лізингодавцем умов договору, а саме лише у разі затримки передачі товару в користування, в інших випадках сторони мають обов'язково керуватись умовами договору.

У пункті 4.4. 2 Договору вказано, що Лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбаченому законом та цим Договором випадках.

Враховуючи вище викладене, вбачається що право позивача на розірвання Договору передбачено як спеціальним законом, так і самим Договором, а тому зазначені твердження позивача, про те, що умови Договору не передбачають права на його розірвання є безпідставними.

Щодо тверджень Позивача про надання лізингодавцю можливості не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем у разі невиконання ним зобовязань за договором, слід зазначити наступне.

У відповідності до п. 4 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» дозволяється не повертати кошти на оплату, здійснену споживачами, у разі відмови останнього укласти або виконати договір лише при наявності відповідної компенсації від продавця.

Вказана компенсація передбачена п. 12.12. Договору це 80% від суми авансового платежу.

Так, п. 12.12 спірного Договору передбачено, що у випадку розірвання Лзингоодержувачем до підписання ОСОБА_3 Предмета Лізингу, Лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансу авансових платежів. В такому випадку Комісія за організацію даного Договору Лізингоодержувачу не повертається.

Отже, в даній ситуації, із сторони, що порушила умови, по Договору стягується: 10% - комісія за організацію, 20% - від сплаченої суми авансового платежу чи його частини.

За своєю правовою природою, вказана штрафна санкція, застосовується для забезпечення виконання зобовязання, що не суперечить ч. 2 ст. 546 ЦК України та стимулює лізингоотримувача належним чином виконувати взяті на себе зобовязання.

З огляду на викладене п. 12.12 Договору є справедливою умовою та не суперечить п. 4 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Також є безпідставними твердження позивача про те, що оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює Відповідач, то п. 3.5. Договору суперечить ст. 808 ЦК України та п. 2,4, ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця відносно якості, комплектності, справності Предмета Лізингу, оскільки ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» укладає Договори фінансового лізингу і надає послуги непрямого лізингу у відповідності до ст. 806 ЦК України, частини 2 ст. 1 ЗУ «Про фінансовий лізинг» та відповідно купує предмет лізингу до встановлених Лізингоодержувачем специфікацій та умов, що підтверджується укладеним Додатком № 3 Договору (Специфікація).

Статті 10, 11 ЦПК України передбачають, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд вважає, що позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

З урахуванням викладених вище положень договору, норм законодавства та того факту, що позивач, як лізингоодержувач, не сплатив лізингодавцю в повному обсязі Авансовий платіж ціни предмету лізингу, який він відповідно до п. 5.2 Договору має право сплачувати впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання спірного договору, тобто з 29.10.2015 року, платежами визначеними в Додатку № 1 Договору (необхідно згідно договору сплатити 125 450,00 грн., сплачено 74 910,00 грн.), тобто позивачем не виконано належним чином свої договірні зобовязання, що в розумінні п.5.1. Договору є перешкодою для передачі йому предмету лізингу, отже позовні вимоги про визнання договору недійсним та стягнення сплачених позивачем за договором коштів є безпідставними.

Після всебічного, повного дослідження й оцінки всіх наданих сторонами доказів в їх сукупності і взаємозв'язку суд приходить до висновку, що позов про визнання недійсним укладеного сторонами договору фінансового лізингу задоволенню не підлягає.

Інші вимоги позивача є похідними від цієї вимоги, і тому також не підлягають задоволенню.

Керуючись Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів», Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 5 листопада 2009 року, ст. 203, 215, 216, 627. 629, 638 ЦК України, ст.ст. 3,4, 57-60 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариство з Обмеженою Відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення в апеляційний суд Харківської області через Красноградський районний суд.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя