Справа № 344/9950/15-ц
Провадження № 2/344/3880/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

17 серпня 2015 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої - судді: Домбровської Г.В.

при секретарі c/з: Устинської Н.С.,

за участю позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (надалі - «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_3 (надалі - «Відповідач») про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування ізольованою житловою квартирою за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.

Додатково Позивач зазначив про те, що, уклавши з Позивачем договір міни квартири, Відповідач взяв на себе зобов'язання знятися з реєстрації по даному місцю проживання протягом двох тижнів з моменту підписання договору , але не виконав даного зобов'язання.

Таким чином, посилаючись на норми закону щодо захисту прав власника, Позивач просив визнати Відповідача таким, що стратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідач - ОСОБА_3, - в судове засідання не з'явився, явку уповноваженого представника до суду не забезпечив, про причини неявки Суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином.

Відтак, виходячи зі змісту ч.1 ст. 224 ЦПК України, та того, що Відповідач про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за її відсутності до суду не подав, зважаючи на заяву представника Позивача, в якій він не заперечував проти винесення заочного рішення, з огляду на подання Позивачем достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, Суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи.

Заслухавши пояснення Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.

19 червня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено Договір міни квартир (надалі - «Договір міни»), за змістом якого ОСОБА_3 зобов'язувався передати ОСОБА_2 належну йому квартиру за номером АДРЕСА_1, а ОСОБА_2 взамін зобов'язувався передати ОСОБА_3 у власність належну йому квартиру за номером АДРЕСА_3 (пункт 1 Договору міни).

Відповідно до пункту 2 Договору міни у власність ОСОБА_3 поступає квартира за номером АДРЕСА_3, яка складається з двох житлових кімнат, житловою площею 29,2 кв.м., загальною площею 44,1 кв.м. У власність ОСОБА_2 поступає квартира за номером АДРЕСА_1, яка складається з трьох житлових кімнат, житловою площею 38,6 кв.м., загальною площею 69,2 кв.м., загальна площа комори 4,0 кв.м.

За змістом пункту 10 Договору міни ОСОБА_3 зобов'язувався знятися з реєстраційного обліку з квартири до першого липня 2015 року.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 39384742 від 19 червня 2015 року, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2.

Згідно з Довідкою № 02-02/3068 виписка з будинкової книжки про реєстрацію та склад сім'ї від 13 липня 2015 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_3.

Відтак, як вбачається зі змісту вищевказаної довідки, станом на 13 липня 2015 року ОСОБА_3 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1, хоча відповідно до пункту 10 Договору міни зобов'язувався знятися з реєстраційного обліку з квартири до 01 липня 2015 року.

Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК України») визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Так, право володіння означає юридично забезпечену власнику можливість мати майно у своєму безпосередньому фізичному чи юридичному віданні, у сфері свого фактичного господарського чи іншого впливу. Передача власником майна в тимчасове володіння інших осіб, наприклад, на зберігання, не призводить до втрати ним права власності. При цьому майно має вважатися таким, що перебуває у володінні власника, і тоді, коли він фізично ним не панує, наприклад, майно власника в житловому будинку в момент перебування його на роботі, товар належний громадянину підприємцю, розташований в його складському приміщенні, в період перебування його у відрядженні.

Право користування - це юридично закріплена можливість власника щодо господарського, підприємницького, культурно-побутового використання майна та вилучення з нього корисних властивостей власником чи уповноваженими особами.

Право розпорядження - це юридично закріплена можливість власника самостійно вирішувати юридичну і фактичну долю майна шляхом його відчуження іншим особам, зміни його стану чи призначення тощо (наприклад, продати, подарувати, передати за заповітом майно). Відповідно до частин 1,2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно зі статтею 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (частина 1 статті 383 ЦК України).

Згідно із статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Підставою для подання негаторного позову на підставі статті 391 ЦК України є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Як зазначив Позивач в судовому засіданні, не виконавши зобов'язання щодо зняття з реєстрації місця проживання в квартирі АДРЕСА_1, визначене в пункті 10 Договору міни, Відповідач порушив права Позивача, як власника даної квартири, на вільне розпорядження та користування цією квартирою.

Крім того, в судовому засіданні Позивач зазначив про те, що ним самостійно сплачуються комунальні послуги та інші платежі за даною квартирою, а оскільки розмір плати за окремі комунальні послуги залежить від кількості зареєстрованих в такій квартирі осіб, Позивач об'єктивно зобов'язаний нести додаткові витрати, пов'язані з реєстрацією Відповідача в його квартирі. Крім того, вказана обставина стримує Позивача від реєстрації у власній квартирі його та/чи членів його родини.

Враховуючи вищевикладене, Суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частин 1,2 статті 715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін.

Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов'язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 4 статті 715 ЦК України).

Отже, уклавши та посвідчивши нотаріально Договір міни від 19 червня 2015 року, ОСОБА_3, зокрема, передав у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1. Іншими словами, за даним Договором міни ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 право власності на дану квартиру.

За змістом частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відтак, право власності на квартиру включає в себе правомочності щодо володіння, користування та розпоряджання даною квартирою.

Отже, за Договором міни ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 правомочності щодо володіння, користування та розпоряджання квартирою АДРЕСА_1, тобто втратив ці правомочності на вказану квартиру.

З метою остаточного оформлення втрати таких правомочностей сторонами в пункті 10 Договору міни і було передбачено зобов'язання ОСОБА_3 щодо зняття з реєстраційного обліку з квартири до 01 липня 2015 року.

Як встановлено Судом та не спростовано належними засобами доказування, визначене в пункті 10 Договору міни зобов'язання ОСОБА_3 не виконано.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, Судом встановлено, що реєстрація ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1, яка на даний час належить ОСОБА_2, створює перешкоди у здійсненні Позивачем права власності та вільного користування і розпорядження вказаною квартирою, а тому порушені права Позивача слід поновити та визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловою площею у цій квартирі, оскільки такий спосіб захисту права власності не суперечить вимогам чинного законодавства.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Проаналізувавши доводи Позивача, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані докази, Суд дійшов висновку про те, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню шляхом визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування ізольованою житловою квартирою за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відтак, стягненню з ОСОБА_3 підлягає сплачена Позивачем сума судового збору в розмірі 243,60 грн.

На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 15, 316, 317, 319, 383, 391, 715 Цивільного Кодексу України, ст. 15 Житлового кодексу України, керуючись ст. ст. 213-216, 224-226 ЦПК України, Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування ізольованою житловою квартирою за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 243 грн. 60 коп. судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте Івано-Франківським міським судом за письмовою заявою Відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Домбровська Г.В.