Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Гірняк Л. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.12.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого- Гірняк Л.А.

Суддів- Заїкін А.П. Калараш А.А.

При секретарі - Железнова В.В.

Розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19.10.2015 року за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6

про стягнення боргу ,-

ВСТАНОВИЛА:

25.06.2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовними вимогами, посилаючись на те, що 10 вересня 2012 року між ним та ОСОБА_6 укладено договір позики, відповідно до якого відповідач взяв у нього грошові кошти в розмірі 50 доларів США та написав розписку, відповідно до котрої зобов'язався їх повернути : 30 000 доларів США до 26 жовтня 2012 року, а 20 000 доларів США до 15 січня 2013 року. Передача коштів в сумі 50 000 доларів США була здійснена в день написання розписки. Оскільки відповідач борг не повернув, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_6 борг за договором позики в розмірі 50 000 грн., що еквівалентно, 1 107 000 грн., проценти від суми позики відповідно до ст.1048 ч.1 ЦК України на рівні облікової ставки Національного Банку України в розмірі-327 035,09 грн., три проценти річних від простроченої суми за правилами ст.625 ЦК України в розмірі-84 762,84 грн. та судові витрати.

Відповідач позов не визнав посилаючись на безгрошовість розписки та на те, що розписку написав так як гроші програв в карти.

Одночасно представник посилався на правову позицію Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року по справі № 6-1967цс15 з посиланням на те, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Рішенням Суворовського районного суду Одеської області від 19 жовтня 2015 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за розпискою залишено без задоволення.( а.с.40).

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду з ухваленням нового, про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема посилається на те, що боргові зобовязання за договором позики підтверджено власноручно написаною розпискою відповідачем, що відповідач не оспорив договір позики та ним не надано доказів на підтвердження його доводів щодо карточного боргу, а суд взяв на віру його пояснення, допитавши його в якості свідка, не звернувши увагу, що ці обставини не можуть ґрунтуватись на свідченнях свідків.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, яка доповіла зміст рішення, вислухавши пояснення сторін, що з'явились, перевіривши доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні проводитися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відмовляючи в заявлених вимогах, районний суд виходив з того, що зміст розписки не відповідає умовам укладення договору позики, а тому вважав відсутність договору позики між сторонами, оскільки відповідач не вказав, що брав гроші у борг саме у позивача і тому зобов'язується повернути йому.

Однак погодитись з таким судженням районного суду не можна, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Судова колегія вважає, що вказані порушення призвели до неправильного вирішення справи, тому суд апеляційної інстанції на підставі ст.309 ч.1 п.3,4 ЦПК України рішення суду першої інстанції скасовує, ухвалює нове рішення із наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, сторонами не заперечується, що 10 вересня 2012 року ОСОБА_6 написав власноручно розписку, котрою зобов'язався віддати ОСОБА_5 50 тисяч доларів США: 30000 доларів США до 26 жовтня 2012 року;20000 доларів США до 15 січня 2013 року.( а.с.5)

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона - (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до правової позиції викладеної в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 передбачено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини. можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми(договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

За правилами ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити

договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Посилання відповідача на те, що розписка ним була написана в наслідок карткового боргу, а в суді апеляційної інстанції його представник пояснив, що це можуть бути і деліктні зобовязання, не підтверджено належними та допустимими доказами.

Між тим, в основу судового рішення, районний суд поклав свідчення позивача, допитаного, як свідка, що розписку писав напідпитку при програші в карти.

Проте, районний суд не взяв до уваги вимоги ст.1051 ч.2 ЦК України та не звернув уваги на п.12 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, які звертають увагу, що якщо правочин укладений у письмовій формі , рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Посилання представника відповідача на Постанову Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15 судова колегія не приймає до уваги, оскільки вона стосується розписки про отримання грошових коштів без зобовязання їх повернення.

Виходячи з вищезазначеного, судова колегія приходить до висновку, що власноручно написана розписка 10 вересня 2012 року ОСОБА_6 в наслідок її реального характеру є доказом не лише факту укладення договору позики на суму 50 000 доларів США, але й факту передачі грошової суми позичальнику так як факт передачі коштів боржником не спростовано, так як не доведено наявність карточного боргу чи інших підстав, на котрий посилається відповідач та його представник.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, встановлені

договором.

Оскільки ОСОБА_6 на момент пред'явлення цього позову не виконав своє грошове зобов'язання за договором позики від 10.10.2012 року та не повернув ОСОБА_5 борг в розмірі 50 000 доларів США, він підлягає стягненню з нього в судовому порядку, який на день подання даного позову, виходячи з офіційного курсу НБУ становить становить 1 107 000 грн.

У відповідності до ч. І ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Виходячи з того, що договором позики від 10.10.2012 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, не було передбачено сплату процентів за користування грошовими коштами їх розмір і порядок сплати визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, а саме: 327 035, 09 року , що становить за 30 000 доларів за період з 27.10.2012 року по 17.06.2015 року=200 642,99 горн. та за 20 000 доларів США за період з 16.01.2013 року по 17.06.2015 року-126 392 грн.10 коп.

Крім цього, відповідно до ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Отже, розмір 3% річних від простроченої суми позики, який відповідач має сплатити за період з 27.10.2012 року по 17.06.2015 року з суми 664 200 грн. становить 52 626 грн.48 коп. та з суми боргу 442 800 грн. за період з 16.01.2013 року по 17.06.2015 року-32 136 грн.,36 коп., а всього 84 762 грн.84 коп.

Одночасно судова колегія в силу ст.88 ЦПК України вважає за необхідним стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати за подачу позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 10 353 грн., так як вони документально підтверджені.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції помилково вважав , що позивач не довів суду ті обставини на котрі він посилався, що свідчить про порушення судом вимог ст.ст.212-213 ЦПК України та не врахував норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, а тому з підстав ст.309 ч.1 п.3,4 ЦПК України рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового, про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 218, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19.10.2015 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 суму позики в розмірі 1 107 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 проценти від суми позики у розмірі 327 035,09 грн.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 три проценти річних від простроченої суми позики у розмірі 84 762, 84 грн.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 понесені судові витрати в сумі 10 353 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржена на протязі 20 днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Голодуючий суддя - Л.А.Гірняк

Судді А.П.Заїкін

А.А.Калараш