Ухвала

іменем україни

30 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дем`яносова М.В., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Скарбниця» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС», третя особа - приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Скарбниця», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за касаційними скаргами ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Львівської області від 20 квітня 2015 року та приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Скарбниця» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 20 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3, приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Скарбниця» (далі - ПрАТ «СК «Скарбниця») про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, посилаючись на те, що дорожньо-транспортна пригода сталася з вини відповідача ОСОБА_3, у результаті якої їх неповнолітня донька ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодження, а автомобіль зазнав механічних пошкоджень, чим спричинено матеріальну та моральну шкоду. Оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 застрахована ПрАТ «СК «Скарбниця», завдану їм матеріальну та моральну шкоду мають відшкодувати відповідачі в солідарному порядку. Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1, ОСОБА_2 просили стягнути на свою користь 40 783 грн 84 коп. на відшкодування матеріальної шкоди, 30 000 грн на відшкодування моральної шкоди, 400 грн на відшкодування витрат на проведення експертного дослідження та 11 000 грн - витрат на правову допомогу.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у якому з урахуванням уточнень просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 91 180 грн на відшкодування матеріальної шкоди, 20 000 грн на відшкодування моральної шкоди, 400 грн - за проведення автотоварознавчої експертизи та 19 300 грн - оплати за правову допомогу. Позов обґрунтовував тим, що дорожньо-транспортна пригода сталася з вини водія ОСОБА_2, який перевищив допустимі норми швидкості.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 12 лютого 2015 року первісний позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ПрАТ «СК «Скарбниця» на користь ОСОБА_1, ОСОБА_2 40 783 грн 84 коп. на відшкодування матеріальної шкоди, 30 000 грн - моральної шкоди, 400 грн витрат на проведення експертного автотоварознавчого дослідження та 11 000 грн - на правову допомогу.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 20 квітня 2015 року зазначене рішення районного суду в частині задоволення первісного позову скасовано й позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «СК «Скарбниця» на користь ОСОБА_2 26 413 грн 65 коп на відшкодування матеріальної шкоди.

Стягнуто з ПрАТ «СК «Скарбниця» на користь ОСОБА_1, ОСОБА_2 та неповнолітньої ОСОБА_5 по 2 500 грн на відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1 000 грн на відшкодування матеріальної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 3 000 грн кожному на відшкодування моральної шкоди, на користь неповнолітньої ОСОБА_5 7 500 грн на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, ОСОБА_2 просять рішення апеляційного суду в частині зменшення розміру матеріального та морального відшкодування, відмови у компенсації витрат на правову допомогу та проведення автотоварознавчого дослідження скасувати і змінити в цій частині вказане рішення, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

ПрАТ «СК «Скарбниця» у поданій касаційній скарзі просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог до ПрАТ «СК «Скарбниця».

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що дорожньо-транспортна пригода, унаслідок якої позивачам заподіяно матеріальну та моральну шкоду, сталася з вини відповідача ОСОБА_3, цивільно-правова відповідальність якого застрахована ПрАТ «СК «Скарбниця», а відтак відповідачі несуть солідарну відповідальність. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову суд виходив з безпідставності та недоведеності вимог ОСОБА_3

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2, частково погодився з висновками суду про вину водія ОСОБА_3 у настанні дорожньо-транспортної пригоди, при цьому зменшив розмір матеріального та морального відшкодування й зазначив про відсутність правових підстав для солідарної відповідальності відповідачів.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна з наступних підстав.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Разом з тим за положеннями ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права, положення ст. 1187 ЦК України регулюють правовідносини зі спричинення шкоди джерелом підвищеної небезпеки іншій особи, і у цьому випадку особа, яка є володільцем джерела підвищеної небезпеки звільняється від відповідальності у випадках визначених зазначеною нормою.

На відміну від зазначених положень, ст. 1188 ЦК України регулює правовідносини щодо шкоди спричиненої взаємодією декілька джерел підвищеної небезпеки та спричинення шкоди кожному з них і при цьому враховують дії кожного володільця джерела підвищеної небезпеки, зокрема, порушення ним правил дорожнього руху, наявність причинного зв'язку не тільки з ДТП, а і його наслідками.

За правилами ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1067/ed_2014_12_23/pravo1/T041961.html?pravo=1> у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_681/ed_2014_12_23/pravo1/T041961.html?pravo=1> у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, обчислені в порядку передбаченому законодавством.

За правилами ст. 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_663/ed_2014_12_23/pravo1/T041961.html?pravo=1> розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якої відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього пункту.

Статтею 1194 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844297/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1> передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Заперечуючи проти позову та обґрунтовуючи зустрічні вимоги, ОСОБА_3 зазначав про те, що дорожньо-транспортна пригода сталася за участю двох автомобілів НОМЕР_1, під його керуванням та автомобіля НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_2, який перевищив встановленні обмеження швидкості, проте не був притягнутий до адміністративної відповідальності лише за спливом строків притягнення до такої відповідальності, що не свідчить про відсутність складу адміністративного правопорушення у його діях, а відтак вини у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 304, 316 ЦПК України суди попередніх інстанцій, з огляду на положення ст. 1188 ЦК України, оцінку зазначеним доводам відповідача й наданим ним доказам, не надали, не встановили фактичних обставин дорожньо-транспортної пригоди та з чиєї вини сталася така пригода, зазначаючи про вину у її скоєнні тільки ОСОБА_3 не навели на підтвердження цього належних й допустимих доказів, й унаслідок чого не визначилися з обсягом відповідальності сторін та порядком відшкодування завданої сторонам матеріальної і моральної шкоди, з урахуванням наявних страхових полісів, а відтак дійшли передчасного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення первісного позову та відсутності таких підстав для задоволення зустрічних позовних вимог.

Крім того, судами не враховано положення ст. 30 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1115/ed_2014_12_23/pravo1/T041961.html?pravo=1>, відповідно до якої транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно з висновком автотоварознавчого експертного дослідження № 229 від 01 вересня 2012 року вартість відновлювального ремонту автомобіля НОМЕР_2 перевищує ринкову вартість автомобіля на момент його пошкодження й складає 33 272 грн 74 коп., матеріальний збиток, завданий власникові автомобіля становить 32 121 грн, що складає його ринкову вартість на цей момент, оскільки такий автомобіль відновлювати економічно недоцільно.

Суди першої та апеляційної інстанцій на зазначені положення норм матеріального права уваги не звернули, не з'ясували, чи є підстави для визнання транспортного засобу, а саме автомобіля НОМЕР_2 фізично знищеним з огляду на вартість відновлювального ремонту та його ринкову вартість, а, відповідно, дійшли передчасних висновків щодо розміру коштів, які підлягають сплаті позивачу, та не вирішили питання передачі такого майна відповідачу ПрАТ «СК «Скарбниця», з урахуванням його неодноразових заяв з цього приводу.

Також суди не взяли до уваги, що відповідно до п. 36.6 ст. 36 Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_969/ed_2014_12_23/pravo1/T041961.html?pravo=1> страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування й не вирішили питання про стягнення такої суми з винної у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди особи.

Крім іншого, вирішуючи питання про відшкодування витрат на правову допомогу, ні суд першої ні апеляційної інстанції не звернули уваги на наступне.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1849/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

За правилами ч. 2 ст. 56 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1817/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається до участі у справі ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2012_02_22/pravo1/KP060590.html?pravo=1> затверджено граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, відповідно до яких в цивільних справах граничний розмір компенсації витрат, пов'язаних з правовою допомогою сторін, на користь якої ухвалено судове рішення, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не перевищує суму, що обчислюється, виходячи з того, що зазначеній особі, виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Проте судами не перевірено, чи була допущена у порядку, передбаченому ч. 2 ст. 56 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1817/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, до участі у справі особа, яка надавала правову допомогу ОСОБА_1, ОСОБА_2 та чи не перевищує визначений позивачами розмір відшкодування витрат по оплаті правової допомоги граничного розміру компенсації витрат, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2012_02_22/pravo1/KP060590.html?pravo=1>, мотивів з цього приводу не навели.

Також судами в достатньому обсязі не вмотивовано та не обґрунтовано розмір морального відшкодування, що підлягає стягненню на користь позивачів, не наведено на підтвердження них належних доказів, а такі висновки судів на порушення вимог закону ґрунтуються лише на припущеннях.

При цьому, суд апеляційної інстанції стягуючи моральне відшкодування на користь неповнолітньої ОСОБА_5 у порушення ст. 11 ЦПК України вийшов за межі позовних вимог, оскільки ОСОБА_5 не була стороною у справі й позов у її інтересах позивачами не заявлявся, судом першої інстанції питання про її участь у справі через законних представників, якими є батьки неповнолітньої - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не вирішувалося.

Оскільки обставини, пов'язані із перевіркою правильності визначення обставин справи та оцінки наданих сторонами доказів, судами з'ясовувались неналежним чином, чим порушено норми процесуального права (ст. ст. 10, 60 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1822/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 61 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1823/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 179 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1951/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>) і таке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, то відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2 та приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Скарбниця» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 20 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. Гончар

Судді: В.І. Амелін

М.В. Дем`яносов

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко