АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження: 22-ц/791/2164/2015 Єдиний унікальний номер справи: 668/4375/15-ц
Головуючий в І інстанції Булах Є.М.
Категорія 27 Доповідач Приходько Л.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2015 року серпня місяця 20 дня колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого : Приходько Л.А.

Суддів : Бездрабко В.О.

Борка А.Л.

при секретарі : Гурову Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 17 червня 2015 року у справі

за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що 22 квітня 2014 року між ним та ОСОБА_3 був укладений договір позики за умовами якого позивач надав ОСОБА_3 у власність грошові кошти в сумі 123946,08грн., що за курсом НБУ на день укладення договору еквівалентно 11040,00 доларів США з кінцевим терміном повернення до 22.04.2015року. Для забезпечення виконання грошових зобов'язань між сторонами, в той же день був укладений іпотечний договір посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим № 257, згідно якого відповідач ОСОБА_3 передав в іпотеку позивачу однокімнатну квартиру, загальною площею 26,8кв.м. житловою площею 19,6кв.м., вартістю 123946,08грн, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Оскільки внаслідок не виконання позичальником зобов'язань за договором виникла заборгованість, яка станом на 26 лютого 2015 року становить 648363,12грн, з яких: заборгованість по поверненню позики - 123946,08грн; пеня за порушення термінів повернення позики - 317052,72грн; сума інфляційних витрат - 207364,32грн., просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1, вартістю 123946,08грн.; виселити з вказаної квартири ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 без надання іншого житлового приміщення,а також усунути перешкоди йому у користуванні вказаною квартирою шляхом визнання ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловими приміщеннями в квартирі та зняттям їх з реєстраційного обліку.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 17 червня 2015 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на неповне з'ясування всіх обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В судовому засіданні ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі за обставинами викладеними у скарзі. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідачі в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини своєї неявки суду не повідомили.

Заслухавши доповідача, осіб, які приймають участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що 22 квітня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений у простій письмовій формі договір позики за умовами якого ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 у власність грошові кошти в сумі 123946,08грн., що за курсом НБУ на день укладення договору еквівалентно 11040,00 доларів США, без сплати процентів, а останній, в свою чергу, зобов'язався повернути позикодавцю грошові кошти в строк і за графіком відповідно до п.3 Договору, з кінцевим строком погашення позики 22 квітня 2015року (п.1.1, 2.1 Договору).

З метою забезпечення виконання договору позики 22 квітня 2014року між сторонами укладено іпотечний договір за умовами якого ОСОБА_3 передав в іпотеку ОСОБА_2 належну йому на праві власності однокімнатну квартиру, загальною площею 26,8кв.м. житловою площею 19,6кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 порушив свої зобов'язання за договором позики, унаслідок чого виникла заборгованість.

У зв'язку з невиконанням позичальником встановленого договором обов'язку повернути позику частинами (відповідно графіку) ОСОБА_2 направив ОСОБА_3 письмову вимогу про дострокове виконання договору позики, відповідно до вимог ст. 1050 ЦК України та п. 4.2 Договору позики, яка була отримана позичальником 04 грудня 2014року.

На виконання вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку» та п.5.2 Іпотечного договору ОСОБА_2 направив ОСОБА_3 письмову вимогу про усунення порушення із зазначенням стислого змісту порушених зобов'язань, вимоги про виконання порушених зобов'язань протягом 30 днів та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вимоги. Вказана вимога отримана іпотекодержателем 04 грудня 2014 року.

Вартість предмета іпотеки, на час розгляду справи становить, відповідно до Звіту про оцінку майна №VS- 24215 від 13 серпня 2015 року, 213555грн.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач фактично подав позов про визнання права власності на нерухоме майно, ставлячи позові вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання права власності, не реалізувавши при цьому своє право позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, визначене застереженням.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна.

Так, ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із ч.3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Зі змісту п. 5.3 Іпотечного договору від 22 квітня 2014 року вбачається, що у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов'язань за основним договором сторони домовилися про те, що звернення стягнення на передане в іпотеку майно може бути здійснено будь-яким шляхом, передбаченим Законом України «Про іпотеку», та/або шляхом вчинення виконавчого напису (з урахуванням неустойки) з покладенням обов'язку оплати нотаріальних дій та/або за рішенням суду. Крім того, умовами іпотечного договору передбачений такий спосіб звернення стягнення, як набуття Іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки (п.5.4.1 Іпотечного договору).

Відповідно до ч.1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 16 ЦК України, ч.3 ст. 33, ст. 36, ч.1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.

Такі правові висновки зроблені Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 11 грудня 3013 року (справа № 6-124цс13), які відповідно до ст. 3607 ЦПК України є обов'язковими для судів.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції зазначене вище не врахував, а послався на п. 38 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішені спорів, що виникають із кредитних правовідносин», не звернувши уваги на те, що він роз'яснює судам інші правові позиції за іншими вимогами. При цьому суд не врахував роз'яснень, що містяться у п. 39 вказаної постанови, в якому судами роз'яснено, що з урахуванням положень ч.3 ст. 33, ст. 36, ч.1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом.

Отже, заявлені позивачем вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання права власності за Іпотекодержателем на предмет іпотеки є належним способом захисту.

Визначаючи розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до умов Договору позики, та розписки позичальника виданої позикодавцю 22 квітня 2014 року, позивач передав ОСОБА_3 у власність грошові кошти в сумі 123946,08грн., що за курсом НБУ на день укладення договору еквівалентно 11040,00 доларів США без сплати процентів.

При цьому умовами договору, пункт 3.2, передбачена компенсація позикодавцю знецінення суми позики внаслідок інфляції та девальвації гривні, яка розраховується за формулою з урахуванням коливань офіційного курсу долара США.

Частиною 2 ст. 533 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже з урахуванням положень ч.2 ст. 533 ЦК України, п.3.2 Договору позики, розмір заборгованості за позикою станом на день розгляду справи, відповідно до офіційного курсу долара США(1долар США = 22.06грн.), становить 243542.40грн. (11040*22.06 = 243542.40).

Умовами Договору позики передбачена відповідальність позичальника за несвоєчасне повернення позики (її чергової частини за графіком) у вигляді сплати неустойки (пені) у розмірі 3% за кожен календарний день існування простроченої заборгованості.

Оскільки судом розглядаються спори в межах заявлених позивачем вимог, розрахунок пені здійснений колегією суддів станом на 26 лютого 2015 року, відповідно до графіку повернення позики та становить 184818.43грн. (4715.34грн : 3% * 280дн. + 4715.34грн : 3% * 249дн. + 4715.34грн : 3% * 219дн. + 4715.34грн : 3% * 188дн. + 4715.34грн : 3% * 157дн. + 4715.34грн : 3% * 127дн. + 4715.34грн : 3% * 96дн. + 4715.34грн : 3% * 66дн. + 4715.34грн : 3% * 35дн. + 4715.34грн : 3% * 4дн. = 184818.43грн.). Можливість нарахування пені на суму позики, яка підлягає достроковому стягненню умовами договору не передбачена.

Отже, загальний розмір заборгованості ОСОБА_3 за договором позики від 22 квітня 2014 року становить 428360.83грн, який складається з заборгованості за позикою в розмірі 243542.40грн., та пені 184818.43грн.

За таких обставин колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності на квартиру, яка є предметом іпотеки, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за договором позики від 22 квітня 2014 року у розмірі 428360.83грн. підлягають задоволенню.

Вартість предмета іпотеки, відповідно Іпотечного договору та вимог Закону України «Про іпотеку», визначається колегією суддів на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності, у розмірі 213555грн.

Доводи позивача про те, що ціна предмета іпотеки відповідно до вимог ст. 5 Закону України «Про іпотеку» визначена умовами договору, за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, у розмірі 123946.08грн. (п.2 Іпотечного договору), суперечать вимогам закону та умовам договору, оскільки згідно із ч.3 ст. 37 Закону України « Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності, такі самі ж умови набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки передбачені п. 5.4.1 Іпотечного договору.

Разом з тим, колегія суддів вважає що позовні вимоги в частині виселення відповідачів з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки задоволенню не підлягають з огляду на таке.

За змістом ч.1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із ч.3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно з ч.2 ст. 39 цього Закону одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутись з таким позовом окремо.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, ч.2 ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних (позичкових) коштів, підлягають застосуванню як положення ч. 2 ст. 39 та/або ч.1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так і ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту(позики), забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту(позики) і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (ч. 4 ст. 109 ЖК УРСР).

Такі правові висновки зроблені Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постановах від 18 березня 2015 року (справа № 6-39цс15), від 24 червня 2015 року (справа № 6-447цс15), від 01 липня 2015 року (справа №6-875цс15), які відповідно до ст. 3607 ЦПК України є обов'язковими для судів.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи квартира АДРЕСА_2, яка є предметом іпотеки відповідно до умов Іпотечного договору від 22 квітня 2014 року належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу посвідченого 02 серпня 2000 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Драгневіч Л.Ю. За реєстровим №2006. Право власності зареєстроване 21 серпня 2000 року в Херсонському БТІ.

Отже вказана квартира придбана Іпотекодавцем не за рахунок коштів отриманих за договором позики. Вказана обставина також не заперечується позивачем.

Крім ОСОБА_3 у спірній квартирі постійно проживають та зареєстровані члени сім'ї позичальника: дружина - ОСОБА_5 та син - ОСОБА_4

Враховуючи наведене, підстави для виселення відповідачів з іпотечного майна без надання іншого постійного житла відсутні.

Також не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки позивачем не наведено жодної правової підстави, відповідно до якої відповідачі втратили право на користування спірним жилим приміщенням.

Оскільки позовні вимоги щодо зняття відповідачів із реєстраційного обліку за адресою АДРЕСА_1 є похідними від позовних вимог про виселення та визнання осіб такими, що втратили право користування житловими приміщеннями, вони також не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, судові витрати понесені до документально підтверджені позивачем в розмірі 5481грн. стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 303,307,309 ЦПК України, колегія суддів -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 17 червня 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності на однокімнатну квартиру під номером АДРЕСА_1, вартістю 213555грн., у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за договором позики від 22 квітня 2014 року у розмірі 428360.83грн.

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати розмірі 5481грн

Рішення набирає законної сили з дня його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :