АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2015 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Пономарь З.М., суддів Черненкової Л.А., Петешенкової М.Ю., при секретареві Яловій Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпропетровськ цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровськ від 9 грудня 2014 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна, визнання права власності на частину майна, вселення, усунення перешкод у користуванні майном; за зустрічною позовною заявою неділька максима Олександровича до ОСОБА_2 (третя особа: Публічне акціонерне товариство «Банк Восток») про поділ майна, визнання права власності, припинення права спільної сумісної власності,-

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до ОСОБА_3 з позовом, яким просила поділити по ? частині придбане ними у період шлюбу майно - квартиру АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення №224 у торгівельному комплексі літ.Ж-3 по вул.Глінки, 1 у м.Дніпропетровськ. Пізніше ОСОБА_2 доповнила свій позов вимогами про вселення у вказану квартиру та про стягнення з ОСОБА_3 52000грн. компенсації за проданий ним автомобіль «Аudі А6», 1999 року випуску, №АЕ1744АЕ, який був придбаний у шлюбі.

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_2 із зустрічним позовом, яким просив урахувати виконання ним самостійно кредитних зобовязань, відійти від рівності часток при поділі спільного сумісного майна подружжя та визнати за ним право власності на ? частини квартири АДРЕСА_1 та нежитлового приміщення №224 у торгівельному комплексі літ.Ж-3 по вул.Глінки, 1 у м.Дніпропетровськ з припиненням права спільної сумісної власності на них.

Рішенням Бабушкінського райсуду м.Дніпропетровськ від 9.12.2014р. ухвалено поділити майно подружжя, визнати право власності за ОСОБА_3 на ? частини, а за ОСОБА_2 на ? частини квартири АДРЕСА_1 та нежитлового приміщення №224 у торгівельному комплексі літ.Ж-3 по вул.Глінки, 1 у м.Дніпропетровськ з припиненням права спільної сумісної власності на вказані обєкти. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення компенсації за частину автомобіля та про вселення відмовлено. В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просила скасувати вказане судове рішення, посилаючись на його невідповідність вимогам закону.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що воно підлягає зміні в частині визначення розміру часток при поділі нерухомого майна та скасуванню в частині відмови у позовних вимогах про стягнення грошової компенсації за частину автомобіля та про вселення з ухваленням нового рішення у цій частині за такими підставами.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи наступне.

Згідно свідоцтв про одруження та розірвання шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрували свій шлюб 6.05.2000р., а розірвали 30.11.2013р. (а.с.8,10). Дітей від шлюбу подружжя не мало. Відповідно до свідоцтва про зміну імені від 4.03.2014р. прізвище «Супрун» О.С. змінено на «Лукашева» О.С. (а.с.9).

У період шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на імя ОСОБА_3 придбано наступне майно: квартира АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідченого 5.06.2002р. договору-купівлі-продажу, нежитлове приміщення №224 у торгівельному комплексі літ.Ж-3 по вул.Глінки, 1 у м.Дніпропетровськ на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 9.09.2008р. та автомобіль «Аudі А6», 1999 року випуску, №АЕ1744АЕ (а.с.12-24,66,67). На підставі положень ст.ст.60,61 СК України вказане майно є обєктами права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Відповідно до вимог ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Одночасно у цій же правовій нормі передбачена можливість відступу від рівності часток подружжя та збільшення частки одного із них у разі домовленості між подружжям або наявністю шлюбного договору, дітей чи істотних обставин.

Враховуючи зазначені вимоги закону та відсутність передбачених у ст.70 СК України підстав для відступу від рівності часток подружжя не вбачається, а тому поділ придбаного ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у період шлюбу майна має бути здійснено на підставі ст.71 СК України у рівних частках.

Вимога ОСОБА_3 про відступ від рівності часток у майні у звязку виконанням ним боргових зобовязань, з якою погодився суд першої інстанції, є безпідставною, оскільки зазначена обставина не є істотною обставиною для збільшення його частки у майні. Так, 28.01.2013р. між ПАТ «Банк Восток» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого на строк до 27.01.20016р. останній отримав кредит у сумі 1 578 000грн. (а.с.26-33). У своєму зустрічному позові ОСОБА_3 стверджував, що кредитні суми витрачені на ведення спільного з ОСОБА_2 бізнесу і після розірвання шлюбу, за період з 1.01.2013р. по 5.09.2014р. ним за свій рахунок сплачено 509333,30грн. на погашення кредиту та 21653,74грн. відсотків. Однак доказів зазначеним обставинам матеріали справи фактично не містять. За умовами кредитного договору кредит надано ОСОБА_3 на споживчі цілі, а не на виробничі. Більш того, ОСОБА_2 заперечувалось використання кредитних коштів для ведення спільного бізнесу та зазначалось про їх використання ОСОБА_3 для придбання ще одного автомобіля. Згідно укладеного 26.02.2013р. між ТОВ «УНІКРЕДИТ ЛІЗИНГ» та ОСОБА_3 договору фінансового лізину предметом лізину став придбаний того ж дня у ТОВ «Аеліта Преміум» легковий автомобіль «RANGE ROVER SРОRT», 2013 року випуску вартістю 116379,40 доларів США еквіваленту 930 220,53грн. (а.с.98-107). Зазначені обставини свідчать, що кредитні зобовязання 2013 року виникли не з приводу придбання подружжям відповідно у 2002,2008 роках спірних квартири та нерухомого майна, а тому не можуть враховуватись при поділі останніх для збільшення частки одного із подружжя. Укладення в інтересах сім'ї кредитного договору та створення на підставі ч.4 ст.64 СК України обовязків для ОСОБА_2, на що посилався ОСОБА_3, не свідчать про вирішення питання щодо вказаних обовязків зменшенням її частки у придбаному раніше майні, оскільки є підставою для можливого предявлення самостійних вимог.

Відмова суду першої інстанції у задоволенні вимоги ОСОБА_2 про стягнення компенсації за її частку придбаного у шлюбі автомобіля «Аudі А6» обгрунтована перевищенням цієї суми компенсації над вартістю здійсненого після розірвання шлюбу ОСОБА_3 за власні кошти ремонту цього автомобіля. Дійсно, згідно замовлення-наряду ПП «АВГУР» 14.05.2014р. відремонтовано «Аudі А6», 1999 року випуску, №АЕ1744АЕ, за що ОСОБА_3 сплачено 84 397грн. (а.с.127). Проте 19.09.2014р. ОСОБА_3 зняв автомобіль з обліку для реалізації та продав його згідно довідки-рахунку за 104 000грн. (а.с.113,114). Тобто, за відрахуванням з ціни проданого автомобіля грошової суми, особисто сплаченої ним за ремонт автомобіля, решта суми на підставі ст.71 СК України підлягає поділу між подружжям у рівних частках (104 000 - 84397 = 19603 : 2 = 9801,5). З врахуванням наведеного з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 9801грн.50коп. у якості компенсації за належну їй ? частину відчуженого ним автомобіля «Аudі А6». Підстав для стягнення на користь ОСОБА_2 компенсації частки у розмірі 52 000грн. від ціни автомобіля 104 000грн. не вбачається. Оскільки вкладення ОСОБА_3 у вартість автомобіля 84397грн. здійснено після розірвання шлюбу за рахунок власних коштів, поділ має бути здійснено без врахування цієї суми.

Відмовляючи у задоволенні вимоги ОСОБА_2 про вселення у квартиру АДРЕСА_1, суд першої інстанції посилався на передчасність предявлення нею вказаної вимоги. Проте вказаний висновок суперечить вимогам діючого законодавства та обставинам справи. Відповідно до положень ч.1 ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном. За положеннями ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 заперечував проти заявленої ОСОБА_2 позовної вимоги про вселення. Враховуючи зазначені обставини, наявність у ОСОБА_2 права власності на ? частини квартири АДРЕСА_1, передбачене ст.319, ч.1 ст.383 ЦК України її право власника квартири використовувати помешкання для власного проживання, позовна вимога ОСОБА_2 про вселення у вказану квартиру підлягає задоволенню.

Оскільки висновки суду першої інстанції в частині визначення розміру часток при поділі майна, відмови у стягненні грошової компенсації за частину автомобіля та у вселенні не відповідають вимогам закону та обставинам справи, його рішення на підставі п.3,4 ст.309 ЦПК України в частині визначення розміру часток при поділі нерухомого майна підлягає зміні, а в частині відмови у позовних вимогах про стягнення грошової компенсації за частину автомобіля та про вселення скасуванню.

Керуючись ст.ст.303,307,309,316 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровськ від 9 грудня 2014 року змінити в частині визначення розміру часток при поділі нерухомого майна та скасувати в частині відмови у позовних вимогах про стягнення грошової компенсації за частину автомобіля та про вселення.

Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за кожним право власності на ? частини: квартири АДРЕСА_1 та нежитлового приміщення №224 у торгівельному комплексі літ.Ж-3 по вул.Глінки, 1 у м.Дніпропетровськ.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 9801грн.50коп. компенсації за ? частину автомобіля «Аudі А6», 1999 року випуску, №АЕ1744АЕ.

Вселити ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Судді : Пономарь З.М.

ОСОБА_5

ОСОБА_6