Справа № 541/805/15-ц
Провадження №2/541/489/2015
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 серпня 2015 року Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючого - судді Сидоренка Ю.В.,

при секретарі - Кійченко Т.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Миргороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням, та зустрічним позовом ОСОБА_2, в т.ч. в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, до ОСОБА_1 про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, треті особи Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області, Миргородська міська рада (як орган опіки та піклування),

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2015 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1, в якій позивач просить суд визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 22 в будинку № 60 по вулиці Багачанській в м.Миргороді та дозволити Миргородському МРВ УМВС України в Полтавській області зняти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що є власником вказаної квартири. ОСОБА_2 є його колишньою дружиною, з якою він з 27 липня 2001 року по 4 липня 2013 року перебував у зареєстрованому шлюбі, а ОСОБА_3 це його неповнолітній син, який на даний час проживає з матірю. З моменту створення сімї до припинення шлюбу вони проживали однією сімєю в квартирі. Після розірвання шлюбу, а саме 8 липня 2013 року, колишня дружина забрала всі свої речі та майно і з сином виїхала на інше місце проживання. При цьому не знялася разом з сином з реєстраційного обліку по місцю його проживання до цього часу. У звязку з тим, що відповідачі більше шести місяців у вказаній квартирі не проживають, але не бажають особисто знятися з реєстраційного обліку, позивач змушений звернутися до суду, вважаючи що відповідачі втратили право користування його квартирою.

ОСОБА_2 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1, про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення у зазначену квартиру. В обґрунтування позову зазначила, що вона була зареєстрована у спірній квартирі 12 грудня 2001 року як член сімї ОСОБА_1 та є зареєстрованою в ній до цього часу. 5 вересня 2006 року у них з відповідачем народився син ОСОБА_3, який з дня народження проживав з нею та відповідачем у вказаній квартирі. 4 липня 2013 року шлюб між нею та ОСОБА_1 був розірваний рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області за позовом ОСОБА_1 8 липня 2013 року вона з малолітнім сином змушена була виїхати з указаної квартири та до цього часу проживає з ним у орендованих житлових приміщеннях. В подальшому вона неодноразово прохала відповідача надати можливість проживати їй з сином в одній з кімнат квартири, але останній їй відмовляв, а коли вона зявлялась до вказаної квартири з метою проживання в ній з сином, то виявляла змінений замок на вхідних дверях, які відповідач їй не відчиняв.

Ухвалою суду від 28 травня 2015 року вказані позови обєднані в одне провадження (а.с.38).

В судовому засіданні позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та його представник адвокат ОСОБА_4 позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, проти задоволення зустрічного позову заперечували посилаючись на те що ОСОБА_2 у липні 2013 року сама виїхала з спірної квартири, забравши при цьому частину їх спільного майна та свої особисті речі і з того часу не зверталась до відповідача за зустрічним позовом з питання вселення в квартиру.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5, що діє на підставі довіреності (а.с.25) позовні вимоги зустрічного позову підтримали, просили їх задовольнити, у задоволенні первісного позову просили відмовити з тих підстав, що вона не проживала у спірній квартирі через те, що позивач її звідти вигнав, а коли вона намагалась вселитися, то він їй у цьому перешкоджав, змінивши вхідний замок та не відчиняючи двері навіть на прохання сина.

Представник третьої особи Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області ОСОБА_6, що діє на підставі довіреності (а.с.26, 62), у вирішенні спору поклалась на розсуд суду.

Представник органу опіки і піклування Миргородської міської ради ОСОБА_7, що діє на підставі довіреності (а.с.27), у судовому засіданні вважала що з урахуванням інтересів малолітньої дитини первісний позов не підлягає до задоволення та просила задовольнити зустрічний позов.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_1, що вбачається з наявної у матеріалах справи копії договору куплі-продажі квартири від 9 липня 2001 року (а.с.6) та копій рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 27 березня 2013 року і ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 29 квітня 2013 року (а.с.46, 47-48). У вказаній квартирі зареєстрована ОСОБА_2 з грудня 2001 року, та ОСОБА_3 з дати народження 05.09.2006 року (а.с.15, 33). Як вбачається з копії свідоцтва про народження малолітній ОСОБА_3 є сином ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.35).

Згідно акту обстеження квартири АДРЕСА_3 від 12.07.2013р. встановлено, що ОСОБА_2 з сином в даній квартирі не проживають з 08.07.2013р. (а.с.4-5). Та обставина, що вказані особи не проживають у цій квартирі до цього часу але в ній знаходяться особисті речі ОСОБА_3, якими він користується під час відвідин батька, визнається сторонами, отже відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню, та підтверджується також показаннями свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11

Згідно ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права і інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України.

У відповідності з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Повага до права людини на житло закріплена у ст.8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Статті 310, 311 ЦК України гарантують право громадян на житло та неможливість виселення фізичної особи чи примусового позбавлення житла іншим чином інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 4 ст.9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст.156 ЖК України, члени сімї власника жилого будинку (квартири) які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належать, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. До членів сімї, власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст.64 ЖК України, тобто дружина власника квартири, їхні діти і батьки, а також інші особи. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів його сімї права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сімї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 цього Кодексу.

Як встановлено судом на підставі матеріалів справи та пояснень сторін, до виїзду ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири позивача за первісним позовом вони проживали з ним однією сімєю та вели спільне господарство та будучі членами сімї власника були зареєстровані у вказаній квартирі.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на ст.ст.71, 72 ЖК УРСР, але вказані норми регулюють користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, а спірна квартира належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, а отже вказані норми законодавства не розповсюджуються на дані правовідносини.

Спірні правовідносини регулюються нормами ст.405 ЦК України, згідно якої члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, статтею 405 ЦК України втрата права на користування житлом у зв'язку із відсутністю члена сімї понад один рік ставиться у залежність від поважності причин такої відсутності.

Відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя, в якому вона проживає.

Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно ст.6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що хоча ОСОБА_3 і був відсутній у квартирі ОСОБА_1 більше одного року, проте це відбувалось із поважних причин, а саме в силу віку, оскільки самостійно питання користування житлом малолітній ОСОБА_3 до виповнення йому 14 років не має можливості визначати, а його місце проживання визначене з матірю, що також визнається сторонами і підтверджується рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10 квітня 2014 року (а.с.8-9).

Крім того, як встановлено у судовому засіданні, ОСОБА_2 виселилася із спірної квартири через напружені, конфліктні відносини з позивачем в звязку із розірванням шлюбу, що негативно впливали на виховання дитини, що підтверджується поясненнями представника органу опіки і піклування. Згідно цих же пояснень на даний час відносини між сторонами поліпшилися і їх спільне проживання не зашкодить інтересам дитини а буде їм відповідати.

Крім того, ОСОБА_2 протягом часу з липня 2013 року неодноразово намагалася вселитися до спірної квартири, але не змогла цього зробити через перешкоди, створені ОСОБА_1 шляхом зміни замка вхідних дверей квартири та не допуску в неї, що підтверджується показаннями свідків ОСОБА_12 і ОСОБА_13

Відтак на теперішній час у суду немає підстав вважати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими що більше року не проживають у спірній квартирі саме без поважних причин.

Також, відповідно до ст.3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дітей. Так само згідно зі ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» забороняється зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час здійснення яких-небудь угод щодо житлових приміщень. Оскільки місце проживання малолітнього ОСОБА_3 визначене з матірю, то визнання її втратившою право на користування житловим приміщенням призведе до визнання таким і останнього, що не сприятиме забезпеченню його інтересів.

Таким чином, оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали у спірній квартирі на правах членів сім'ї за згодою власника, були відсутні понад один рік з поважних причин, тому вони мають право на проживання та користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_4. і немає достатніх підстав для визнання їх втратившими це право.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, та відповідно підлягають задоволенню зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 про вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачкою за зустрічним позовом ОСОБА_2 на сплату судового збору (а.с.28) підлягають стягненню на її користь з відповідача ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60, 61, 88, 213-215 ЦПК України, ст.47 Конституції України, ст.ст.6, 160 СК України, ст.ст. 29, 310, 311, 405 ЦК України, ст.ст. 9, 64, 156 ЖК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання такими, що втратили право користування квартирою № 22 будинку № 60 по вулиці Багачанській в місті Миргороді відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2, в т.ч. в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, до ОСОБА_1 задовольнити.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, вселити в житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_5.

Зобовязати ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 користуватись житловим приміщенням - квартирою № 22 в будинку № 60 по вулиці Багачанській в м. Миргороді Полтавської області

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_4, на користь ОСОБА_2 243,60 грн. у відшкодування понесених судових витрат.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення через Миргородський міськрайонний суд Полтавської області до Апеляційного суду Полтавської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом

Суддя: ОСОБА_14