Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області у складі:

Головуючого судді: Демянчук С.В.

суддів: Бондаренко Н.В., Ковалевича С.П.,

секретаря судового засідання: Ковальчук Л.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "АвтоФінанс" на заочне рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 20 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "АвтоФінанс" про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ТзОВ "АвтоФінанс" про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів.

В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що 05 липня 2014 року між ним та відповідачем було укладено договір лізингу № 010824, згідно якого предметом лізингу є автомобіль Hyundai Tucson. Відповідно до погоджених умов виконання договору позивачем було сплачено 10% вартості автомобіля тобто 20 000 грн., після чого відповідачем в результаті виконання своїх зобов'язань мало бути передано позивачу предмет лізингу, автомобіль. Компанія відмовилась передавати автомобіль з посиланням на те, що договором передбачено сплату 50% від вартості предмету лізингу. Позивач покликається на те, що відповідачем ведеться нечесна підприємницька діяльність в зв'язку з порушенням прав споживача. Просив суд визнати договір Фінансового лізингу № 010824 з додатками від 05 липня 2014 року недійсним та стягнути з відповідача сплачений реєстраційний платіж в сумі 20 000 грн. та сплачену комісію за прийом платежів згідно тарифів банку в сумі 150 грн..

Заочним рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від _____________________________________________________________________________________________

Провадження № 22ц-787/445/2015 Головуючий у суді 1 інстанції: Грипіч Л.А.

Доповідач : Демянчук С.В.

20 жовтня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано договір Фінансового лізингу № 010824 з додатками від 05 липня 20014 року укладений між ТзОВ "АвтоФінанс" та ОСОБА_1 - недійсним.

Стягнуто з ТзОВ "АвтоФінанс" на користь позивача ОСОБА_1 20 150 грн.

Стягнуто з ТзОВ "АвтоФінанс" в дохід держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп .

В апеляційній скарзі ТзОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс», просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права й порушення норм процесуального права.

В обґрунтування скарги зазначили, що суд першої інстанції не вірно витлумачив норми чинного законодавства, які регулюють відносини, що склались саме з даного правочину.

Вказують, що договором (з яким був ознайомлений позивач) чітко передбачено платежі та їх розмір, які необхідно сплатити позивачу для отримання предмета лізингу.

Також вважають, що висновок суду першої інстанції про наявність ознак «пірамідальності» в діяльності відповідача безпідставним та таким, який не має жодного відношення до правовідносин, що виникли між позивачем та відповідачем.

Зазначають, що висновки суду першої інстанції про відсутність істотних умов договору та наявність несправедливих умов вважають необґрунтованими, а отже такими, що зроблені з порушенням норм матеріального права.

Зокрема суд першої інстанції наголошує на обов'язковому нотаріальному посвідченні договору фінансового лізингу, який було укладено між сторонами та посилається на норми закону, які є допоміжними (а не спеціальні) та застосовуються лише з урахуванням спеціального закону, якими є Закон України «Про фінансові послуги» та положення Цивільного кодексу України розділ 58 параграф 6, тобто судом встановлено обов'язковість нотаріального посвідчення договорів фінансового лізингу, проте вищевказаним Законом такого взагалі не вимагається.

Так, спірний договір є дійсним в силу дотримання вимог закону про його письмову форму та досягнення сторонами згоди з усіх його істотних умов.

Просять скасувати заочне рішення суду першої інстанції від 20 жовтня 2014 року та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог позивача до ТзОВ "Лізингова компанія "АвтоФінанс".

В поданих на апеляційну скаргу запереченнях ОСОБА_1 просив відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з"явилися. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать розписки про отримання ними судових повісток. Дані обставини дають правові підстави для розгляду справи в відсутності сторін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з підстав, передбачених п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову, виходячи із наступного.

Згідно із ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України - під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Проте, суд першої інстанції не з'ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та неправильно застосував норми матеріального права, у зв'язку із чим рішення в даній справі неможна повністю вважати законним і обґрунтованим.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що 05 липня 2014 року між сторонами було укладено договір Фінансового лізингу № 010824, згідно умов якого лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (автомобіль Hyundai Tucson), зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком № 3 до договору, у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором (а.с. 9-15).

Відповідно до п. 1.3 вказаного договору, лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором.

Згідно пункту 1.5 договору, предмет договору є власністю лізингодавця до моменту переоформлення прав власності на лізингоодержувача згідно з умовами даного договору. А усі ризики по предмету лізингу переходять від лізингодавця лізингоодержувачу в момент передачі предмета лізингу по акту приймання-передачі.

Пунктами 1.7, 1.8 договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення даного договору (10% від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж продовж 12 місяців з моменту підписання договору, платежами визначеними в додатку № 1 до договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію.

Між сторонами 05 липня 2014 року було укладено та підписано додатки до вищевказаного договору фінансового лізингу: додаток № 1, додаток № 2, додаток № 3, які містять графік сплати першого, другого лізингових платежів та специфікації. Всі три додатки підписані лізингодавцем ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та лізингоодержувачем ОСОБА_1 і є, відповідно до п. 8.1 Договору, невід'ємними його частинами (а.с. 16-18).

07 липня 2014 року ОСОБА_1 сплатив ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» 20 000,00 грн., призначення платежу - згідно договору № 010824 (а.с. 19).

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п,ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

За ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив із порушення відповідачем прав споживача, а саме введення позивача в оману, зазначаючи при цьому що спірний правочин є недійсним, оскільки здійснений з використанням нечесної підприємницької діяльності.

При цьому суд першої інстанції дійшов висновків, що оскільки договір фінансового лізингу, який є різновидом договору найму транспортного засобу та укладений з фізичною особою, нотаріально не був посвідчений, він відповідно до ст.ст. 220 ЦК України є нікчемним, а оскільки, відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а кожна із сторін такого правочину обов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, тобто для стягнути сплачені на виконання такого договору суми.

Колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм, (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Правовідносини, що виникають із договору лізингу, регулюються параграфом 6 глави 58 ЦК України, в якому відсутні положення щодо обов'язковості нотаріального посвідчення такого договору.

Згідно ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений в письмові формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Суд першої інстанції, у порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України зазначене не врахував та визнаючи договір недійсним, оскільки він нотаріально не посвідчений, виходив зі ст. 799 ЦК України, відповідно до якої договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Однак колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки вказана стаття є складовою параграфа 5 глави 58 ЦК України, який регулює відносини, що виникають із найму (оренди) транспортного засобу, а тому до правовідносин, що виникають із договору лізингу, застосована бути не може, оскільки, незважаючи на схожість цих відносин, законодавством вони розділені, як такі, що мають окреме регулювання. Крім того, у цих правовідносинах є спеціальний закон - Закон України «Про фінансовий лізинг».

Тобто, на думку колегії, нотаріальне посвідчення укладеного між ОСОБА_1 та ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» договору фінансового лізингу в силу положень Закону України «Про фінансовий лізинг» та параграфа 6 глави 58 ЦК України - не є обов'язковим.

Окрім цього, відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг".

Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України "Про фінансовий лізинг" (ч. 2 ст. 806 ЦК України та ч. 1 ст. 2 Закону України "Про фінансовий лізинг").

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Статтею 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі ст. 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

Колегія не погоджуються і з висновком суду про те, що умови договору фінансового лізингу здійснені з використанням нечесної підприємницької діяльності, є несправедливими та невигідними для позивача, з наступних підстав.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч. 3 ст. 18 цього Закону.

У пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

З матеріалів справи вбачається порядок здійснення сплати лізингових платежів зазначені в п. 1.7., п. 8.2.1. договору про фінансовий лізинг № 010824 від 05 липня 2014 року та в додатках до нього, які були підписані сторонами по справі.

Будь-яких належних доказів на підтвердження того, що позивача на час підписання договору було введено в оману та договір йому було нав'язано матеріали справи не містять.

Також колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обов'язкової наявності в договорі лізингу умови, яка вказує у кого саме буде придбано товар для лізингоодержувача, не визначено конкретний порядок та місце отримання лізингоодержувачем предмета договору, яким чином буде відбуватися страхування транспортного засобу, строк виконання зобов'язання відповідача, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, оскільки такі умови не є істотною для договорів фінансового лізингу та не вимагається законодавством. Лізингодавець вправі обирати на свій власний розсуд продавця обраного товару. У визначеннях договору фінансового лізингу зазначено, що продавець означає юридичну чи фізичну особу суб'єкта підприємницької діяльності, найменування, адресу та реквізити якої зазначено в акті приймання-передачі предмета лізингу, який є предметом даного договору. Крім того, лізингодавець на момент укладення договору не може передбачити в якого саме продавця буде придбаний товар, оскільки саме від лізингоодержувача залежить коли саме товар буде придбано, де саме забажає отримати товар тощо.

Умовами договору фінансового лізингу чітко передбачено, що лізингодавець зобов'язаний придбати обраний клієнтом товар та здійснити всі необхідні дії щодо його реєстрації та страхування, та лише тоді передати його у право користування та розпорядження лізингоодержувачу.

За таких, обставин суд всупереч ст.ст. 212-214 ЦПК України не дослідив умови спірного договору, не встановив суть спірних правовідносин та фактичні обставини справи, а також норми права, яка регулює спірні правовідносини, не застосував, та прийшов до передчасного висновку про визнання договору недійсним.

Зважаючи на викладені положення чинного законодавства, доводи сторін, матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга є обґрунтованою і підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки укладений договір лізингу відповідає усім вимогам закону, його нотаріальне посвідчення не вимагається, а відповідач мав право на укладення договору, оскільки згідно довідки Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг ФЛ № 486 від 11 вересня 2012 року № 1217 «Лізінгова компанія «Автофінанс» має право надавати послуги з фінансового лізингу, а договором передбачено, що комісія за організацію даного договору Лізингоодержувачу не повертається.

Відповідно ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Тому з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" колегія суддів стягує судові витрати у розмірі 121,80 грн. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307,309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія "АвтоФінанс"» - задовольнити.

Заочне рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 20 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "АвтоФінанс" про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів - скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АвтоФінанс» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «АвтоФінанс» судовий збір у розмірі 121 грн. 80 коп..

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий суддя: С.В. Демянчук

Судді : Н.В. Бондаренко

С.П. Ковалевич