У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення апеляційного суду Сумської області від 23 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 21 липня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_7 укладено кредитний договір, за умовами якого останній надано кредит на споживчі цілі в розмірі 25 тис. доларів США на строк до 21 липня 2018 року зі сплатою 14 % річних за користування кредитом. З метою забезпечення виконання вказаного кредитного зобов'язання між банком і ОСОБА_7 28 липня 2008 року укладено договір іпотеки, згідно з яким остання передала банку в іпотеку житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться по вул. Володарського, 51 у м. Суми.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла.

У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору утворилась заборгованість.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути на його користь зі спадкоємців ОСОБА_7 заборгованість за кредитним договором, а саме: 150 841 грн 32 коп. з ОСОБА_5, 100 560 грн 88 коп. з ОСОБА_4, 150841 грн 32 коп. з ОСОБА_6

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 9 січня 2015 року, з урахуванням ухвали Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 січня 2015 року про виправлення описок та арифметичних помилок, позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково. Стягнуто на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 21 липня 2008 року: з ОСОБА_5 у розмірі 189 322 грн 66 коп., що є еквівалентом 12 020 доларів 80 центів США; з ОСОБА_4 у розмірі 91 779 грн 46 коп., що є еквівалентом 5 827 доларів 42 центи США; з ОСОБА_6 у розмірі 86 015 грн 71 коп., що є еквівалентом 5 461 долар 46 центів США. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 23 березня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального й процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_7 за життя не повністю сплатила отримані за кредитним договором грошові кошти, тому її спадкоємці, які відповідно до ст. 1268 ЦК України прийняли спадщину, повинні сплатити кредитну заборгованість в межах вартості успадкованого ними майна.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи в задоволенні позову, виходив із того, що банк звернувся до суду за захистом свого порушеного права з пропуском строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 21 липня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_7 укладено кредитний договір, за умовами якого останній надано кредит на споживчі цілі в розмірі 25 тис. доларів США на строк до 21 липня 2018 року зі сплатою 14 % річних за користування кредитом. З метою забезпечення виконання вказаного кредитного зобов'язання між банком і ОСОБА_7 28 липня 2008 року укладено договір іпотеки, згідно з яким остання передала банку в іпотеку житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

14 січня 2010 року ОСОБА_7 складений заповіт, згідно з яким вона заповіла ОСОБА_5 належний їй житловий будинок й земельні ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2, та автомобіль марки Renault, 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, а все інше майно своїй дочці - ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла.

8 травня 2010 року із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_7 звернувся ОСОБА_5, а 27 липня 2010 року із заявою про прийняття спадщини за законом на обов'язкову частку в порядку ст. 1241 ЦК України звернулася мати спадкодавця - ОСОБА_4

На час смерті ОСОБА_7її дочка - ОСОБА_6, була зареєстрована та проживала за місцем реєстрації та проживання спадкодавця, тому прийняла спадщину в силу положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

Частиною 3 ст. 1231 ЦК України передбачено, що до спадкоємця переходить обов'язок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові із спадкодавця за життя спадкодавця.

Згідно зі ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Отже, норма ст. 1281 ЦК України не визначає обов'язку кредитора повідомляти безпосередньо спадкоємців про наявність вимог до спадщини.

Разом з тим таке повідомлення може бути зроблено і через нотаріальну контору, оскільки Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 3 березня 2004 року № 20/5, яка діяла на час відкриття спадщини, дозволяла нотаріусу приймати претензії від кредиторів спадкодавця за місцем відкриття спадщини в строк, установлений даною статтею.

Так, п. 189 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 3 березня 2004 року № 20/5 визначено, що нотаріус за місцем відкриття спадщини в строк, установлений ст. 1281 ЦК України, приймає претензії від кредиторів спадкодавця. Претензії мають бути заявлені у письмовій формі і прийняті незалежно від строку настання права вимоги.

Про претензію, що надійшла, нотаріус доводить до відома спадкоємців, які прийняли спадщину, або виконавця заповіту.

Судом установлено, що 12 квітня 2010 року до Другої Сумської державної нотаріальної контори було направлено вимогу банку до спадкоємців позичальника.

При цьому про наявність таких вимог банку нотаріус, під час оформлення права на спадщину, зобов'язаний повідомити спадкоємців.

Згідно з відповіддю нотаріуса від 19 грудня 2013 року про вимоги ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» спадкоємці: ОСОБА_4 та ОСОБА_5, були повідомлені нотаріусом 28 квітня 2012 року.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Проте апеляційний суд, мотивуючи рішення, пов'язав початок перебігу позовної давності з серпнем 2010 року, обмежився лише фразою про те, що спадкоємці саме з цього часу знали про вимоги кредитора і не виконали свого обов'язку, яка зроблена на неповно встановлених фактичних обставинах справи, наявним доказам протилежного правова оцінка не дана і, по суті, є припущенням, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

За змістом ч. 2 ст. 1282 ЦК України вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Отже, важливе правове значення для правильного вирішення спору має встановлення дати, з якої спадкоємці дізнались про наявність вимог кредитора та відмовились від виконання визначеного обов'язку та відповідно порушили цим права кредитора, оскільки обізнаність є передумовою для сплати грошових коштів.

Крім того, про наявність спадкоємця за заповітом - ОСОБА_6, банком було з'ясовано лише після порушення провадження в даній справі та витребування копії спадкової справи у нотаріуса.

При цьому обсяг відповідальності відповідачів залежить від успадкованої частини майна, отже, кожен з них мав право на апеляційне оскарження рішення суду в частині, яка стосується вирішення питання про їх права та обов'язки відповідно до ч. 1 ст. 292 ЦПК України. Однак ОСОБА_6 не скористалась своїм правом на оскарження рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин, а апеляційний суд за правилами ст. 303 ЦПК України перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Проте апеляційний суд у порушення ст. ст. 212 - 214, 303, 316 ЦПК України, на зазначені положення закону уваги не звернув, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог,які правовідносини сторін випливають з установлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову, у зв'язку з пропущенням строку позовної давності.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Сумської області від 23 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф.Хопта

В.А. Черненко

С.П.Штелик