У х в а л а

ІМенем УКраїни

3 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до колективного підприємства «Гайсинська меблева фабрика», Гайсинського районного управління юстиції Вінницької області в особі Реєстраційної служби Гайсинського районного управління юстиції Вінницької області, Тростянецького міськрайонного управління юстиції Вінницької області в особі Реєстраційної служби по м. Ладижину Тростянецького міськрайонного управління юстиції Вінницької області про визнання недійсними рішень органів управління підприємства, зобов'язання вчинити дії, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 28 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 23 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом. Зазначав, що він є власником майнової частки статутного фонду колективного підприємства «Гайсинська меблева фабрика». 3 березня 2010 року рішенням загальних зборів зазначеного підприємства, оформленим протоколом, його було призначено директором цього підприємства, а 5 червня 2012 року - звільнено із займаної посади. Рішенням загальних зборів підприємства від 24 липня 2012 року рішення від 5 червня 2012 року залишено без змін. 5 березня 2013 року рішенням загальних зборів відповідача затверджено список співвласників, які мають майнові сертифікати, зміну юридичної адреси підприємства, зміни до статуту, відсторонено його від посади директора та обрано директором ОСОБА_4, обрано представника для внесення змін до єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, надано повноваження ОСОБА_4 на підписання статуту в новій редакції. Загальні збори проведені з порушенням порядку їх скликання, необхідного кворуму для ухвалення рішень на них не було. Враховуючи викладене, просив задовольнити позов.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 28 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 23 січня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_3 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивачем невірно обраний спосіб захисту та не доведено, що він є співвласником КП «Гайсинська меблева фабрика» і має право бути обраним до органів управління підприємства, а також, що рішення, які були прийняті загальними зборами співвласників підприємства, порушують його права, як спадкоємця померлих працівників цього підприємства після успадкування частки на право у його майні. Допущені порушення статуту при скликанні та проведенні загальних зборів є внутрішньою справою підприємства.

Однак повністю з такими висновками судів погодитися не можна.

Рішенням загальних зборів співвласників КП «Гайсинська меблева фабрика» від 3 березня 2010 року ОСОБА_3 було призначено на посаду директора КП «Гайсинська меблева фабрика».

У зв'язку з чим 29 березня 2010 року державним реєстратором Гайсинської РДА до Єдиного державного реєстру було внесено запис № 6000403 про зміну відомостей про керівника КП «Гайсинська меблева фабрика» з ОСОБА_12 на ОСОБА_3 та зміну відомостей про підписантів також із ОСОБА_12 на ОСОБА_3

Загальними зборами співвласників КП «Гайсинська меблева фабрика» від 5 червня 2012 року було прийнято рішення про недовіру ОСОБА_3 і звільнення його з займаної посади виконуючого обов'язки директора КП «Гайсинська меблева фабрика», також його позбавлено права оренди приміщень підприємства. Одночасно було прийнято рішення про обрання виконавчого органу підприємства.

14 липня 2012 року ОСОБА_3 було скликано і проведено збори працюючих співвласників КП «Гайсинська меблева фабрика». На них було прийнято рішення про зміну відомостей щодо місцезнаходження КП «Гайсинська меблева фабрика», з 23700, Вінницька область, м. Гайсин, вул. Українська, 41 на адресу: 24321, Вінницька область, м. Ладижин, вул. Будівельників, 35 корпус А, кв. 2. Також було прийнято та затверджено Статут підприємства в новій редакції та обрано директора ОСОБА_3 головою правління підприємства.

Позачерговими зборами співвласників КП «Гайсинська меблева фабрика» від 24 липня 2012 року було прийнято рішення про залишення в силі попереднього рішення від 5 червня 2012 року про звільнення ОСОБА_3 з посади директора КП «Гайсинська меблева фабрика», про обрання виконавчого органу, про повторне звільнення ОСОБА_3 з посади директора КП «Гайсинська меблева фабрика», про обрання ОСОБА_4 на посаду директора КП «Гайсинська меблева фабрика», про позбавлення ОСОБА_3 права оренди приміщень на КП «Гайсинська меблева фабрика».

Статтею 60 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st60> на сторін покладено обов'язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно із ч. 4 ст. 10 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st10> суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки; попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 212 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st212> суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо за своїм внутрішнім переконанням. Результати оцінки доказів відображаються в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_3 зазначав, що на час проведення загальних зборів співвласників КП «Гайсинська меблева фабрика» 5 червня 2012 року діяв статут підприємства, затверджений рішенням загальних зборів співвласників КП «Гайсинська меблева фабрика» № 2 від 11 червня 1996 року (надалі - Статут редакції 1996 року).

Згідно п. 5.1. Статуту редакції 1996 року вищим органом управління колективного підприємства є загальні збори працюючих співвласників, а між загальними зборами правління колективного підприємства. Загальні збори співвласників скликаються не рідше один раз на рік. Позачергові загальні збори скликаються по рішенню правління, вимозі ревізійної комісії, або 1/3 співвласників в місячний термін. Правління повідомляє співвласників про скликання, місце проведення і порядок денний загальних зборів не пізніше, ніж за 3 дні до зборів. Загальні збори вважаються правомочними, якщо на них присутні 2/3 працюючих співвласників. Рішення зборів приймаються більшістю голосів відкритим, або таємним голосуванням. Збори вважаються правомочними, якщо на них присутні 2/3 працюючих співвласників.

Станом на 5 червня 2012 року (як і на час проведення інших зборів, рішення яких просить визнати недійсними позивач) на підприємстві було шість працюючих співвласників, а саме: ОСОБА_5 (старший контролер), ОСОБА_6 (контролер), ОСОБА_7 (контролер), ОСОБА_8 (контролер), ОСОБА_9 (контролер), ОСОБА_3 (директор), останні участі у зборах не брали.

Однак усупереч вимогам ст. ст. 10 <nau://ukr/1618-15|st10>, 57 <nau://ukr/1618-15|st57>, 60 <nau://ukr/1618-15|st60>, 137 <nau://ukr/1618-15|st137>, 212 <nau://ukr/1618-15|st212>, 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> суди вказаних доводів позивача щодо відсутності кворуму на зборах на яких ухвалювалося рішення про його звільнення (відсторонення), недотримання порядку їх скликання не перевірили, не звернули уваги, що на час проведення 5 червня 2012 року загальних зборів діяв статут редакції 1996 року, а зборів від 24 липня 2012 року статут, затверджений рішенням загальних зборів від 14 липня 2012 року, рішення про затвердження останнього незаконним не визнавалось, в ньому по іншому визначено порядок врахування голосів.

У кожному з цих статутів незмінним є те, що кворум визначається виходячи із того, яка кількість працюючих співвласників бере участь у зборах і саме останні наділені правом ухвалювати рішення на них.

З приводу кількості працюючих співвласників на час проведення зборів, на яких були прийняті оскаржувані позивачем рішення, суди ніяких висновків не зробили, не з'ясували, чи були вони правомочні ухвалювати такі рішення та чи була для цього достатня кількість голосів.

Вказавши на те, що підприємство фактично не здійснює господарську діяльність, суди не врахували, що до працюючих співвласників мають бути віднесені особи, які у встановленому порядку бути прийняті на роботу (допущені до роботи) і трудовий договір з якими не розірвано з підстав, визначених КЗпП України.

Не здійснення підприємством господарської діяльності, неналежне ведення документації, відсутність відомостей про нарахування і виплату заробітної плати не можуть бути безумовними доказами припинення трудових відносин із співвласниками, якщо останні перебували у таких відносинах з підприємством.

Судами встановлено, що рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 3 жовтня 2005 року за ОСОБА_3 визнано в порядку спадкування за законом право приватної власності на 1/2 частину майнової частки, яка знаходиться в статутному фонді КП «Гайсинська меблева фабрика», що належала померлому батькові ОСОБА_10.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 22 червня 2009 року за позивачем у порядку спадкування за законом після померлої матері ОСОБА_11 визнано право на майнову частку в статутному фонді КП «Гайсинська меблева фабрика» вартістю 85,00 гривень, що становить 0,1287 % статутного фонду.

Вказівка в оскаржуваних рішеннях на те, що позивач не є співвласником КП «Гайсинська меблева фабрика» суперечить судовим рішенням, якими за ОСОБА_3 визнано право на майнову частку в статутному фонді підприємства в порядку спадкування після смерті батька та матері.

При цьому не враховано, що вказане право належить ОСОБА_3 з часу відкриття спадщини та що після цього він працював на підприємстві.

Щодо висновків судів про те, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту, то таке не відповідає рішенню Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний фінансово-правовий консалтинг" про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 Цивільного кодексу України ухваленому у справі № 1-2/2010 12 січня 2010 року. Згідно цього рішення усунення членів виконавчого органу товариства від виконання обов'язків (частина третя статті 99 Цивільного кодексу) або відсторонення голови виконавчого органу товариства від виконання повноважень за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від відсторонення працівника від роботи на підставі статті 46 Кодексу законів про працю. Саме тому можливість уповноваженого органу товариства усунути члена виконавчого органу від виконання ним обов'язків міститься не в приписах Кодексу законів про працю, а у статті 99 Цивільного кодексу України тобто не є предметом регулювання нормами трудового права.

Враховуючи наведене, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права обрано правильно, оскільки він вважав незаконним його звільнення (відсторонення) з посади на підставі оскаржуваних рішень ухвалених зборами, проведеними з порушенням статуту.

Порушення порядку проведення і скликання зборів за наведених позивачем підстав та предмету позову не може вважатись питанням внутрішньої діяльності КП «Гайсинська меблева фабрика» втручатись в яку повноваженнями суди не наділені.

З огляду на викладене, вказані порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179, 212 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, у зв'язку з чим оскаржувані судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 28 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 23 січня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:Т.Л. Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук