Ухвала

іменем україни

04 листопада 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,

Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про встановлення факту порушення договору іпотеки, визнання земельної ділянки предметом іпотеки та звернення стягнення на земельну ділянку, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 14 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 30 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту порушення договору іпотеки, визнання земельної ділянки предметом іпотеки та звернення стягнення на земельну ділянку.

Позивач посилався на те, що 23 травня 2008 року між банком та відповідачем був укладений кредитний договір, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 29 160 дол. США зі сплатою 15,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 23 травня 2018 року.

Зобов'язання за вказаним договором відповідач належним чином не виконав, у зв'язку із чим станом на 03 грудня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 85 289,59 дол. США.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 23 травня 2008 року між банком та відповідачем був укладений договір іпотеки, згідно з умовами якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно - будинок загальною площею 41,50 кв. м, житловою площею 31,70 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, з ціною предмета іпотеки - 179 450 грн. Пунктом 35.4 договору іпотеки передбачено, що після оформлення права власності або права користування на земельну ділянку, на якій розташований предмет іпотеки, та у разі отримання земельної ділянки у власність протягом 10 днів після отримання іпотекодавцем державного акта на право власності на земельну ділянку передати земельну ділянку в іпотеку іпотекодержателю та внести відповідні зміни до цього іпотечного договору. Згідно з довідкою інформації від територіального відділу земельних ресурсів земельна ділянка, на якій розташований предмет іпотеки, перебуває у власності відповідача, а тому останнім не було виконано положення договору іпотеки в частині дооформлення іпотечних зобов'язань, після оформлення права власності на земельну ділянку.

07 березня 2013 року рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок за вказаною адресою шляхом продажу предмета іпотеки. Однак невиконання відповідачем п. 35.4 вказаного договору іпотеки стало перешкодою виконання зазначеного рішення суду.

30 листопада 2014 року відповідачу було надіслано вимогу про виконання п. 35.4 договору іпотеки, але відповідач дану вимогу не виконав.

Враховуючи вказане, позивач просив встановити факт порушення відповідачем положення п. 35.4 договору іпотеки від 23 травня 2008 року щодо непередачі банку в іпотеку земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, яка перебуває у відповідача в приватній власності, визнати цю земельну ділянку предметом іпотеки згідно з договором іпотеки від 23 травня 2008 року та право задоволення банком вимог за рахунок земельної ділянки і звернення стягнення на цю земельну ділянку шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу, єдиного з будинком, на який звернуто стягнення відповідно до судового рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 07 березня 2013 року, будь-яким способом з іншою особою-покупцем та просить стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 14 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 30 червня 2015 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення не відповідають вказаним вимогам.

Судами встановлено, що 23 травня 2008 року між банком та відповідачем був укладений кредитний договір, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 29 160 дол. США зі сплатою 15,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 23 травня 2018 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 23 травня 2008 року між банком та відповідачем був укладений договір іпотеки, згідно з умовами якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно - будинок загальною площею 41,50 кв. м, житловою площею 31,70 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, з ціною предмета іпотеки - 179 450 грн.

Відповідно до положень п. 35.3 цього договору іпотеки іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно (предмет іпотеки), а саме: будинок загальною площею 41,40 кв. м, житловою площею 31,70 кв. м за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з п. 35.4 договору іпотеки іпотека за цим договором поширюється на земельну ділянку загальною площею 0,07 га, на якій розташований предмет іпотеки і яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 26 травня 2008 року. Земельна ділянка буде зареєстрована у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності. Крім того, сторони обумовили ціну предмета іпотеки у розмірі 179 450 грн.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором від 23 травня 2008 року № SUС4GК, ОСОБА_3 належним чином зобов'язань за кредитним договором не виконував, у зв'язку із чим утворилася заборгованість на загальну суму 85 289,59 дол. США, яка складається із: заборгованості за кредитом - 24 055,14 дол. США, заборгованості за процентами за користування кредитом - 15 989,51 дол. США, заборгованості по комісії за користування кредитом - 4 113,33 дол. США, пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 37054,52 дол. США, штрафу (фіксована частина) - 16,47 дол. США, штрафу (процентна складова) - 4060,62 дол. США.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 07 березня 2013 року у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 23 травня 2008 року № SUС4GК в розмірі 39 476,12 дол. США, що за курсом НБУ від 07 березня 2013 року становило 315 532 грн 62 коп., звернуто стягнення на будинок загальною площею 41,40 кв. м, житловою площею 31,70 кв. м за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що на момент укладення договору іпотеки земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1, у приватній власності відповідача не перебувала та не була зареєстрована як окремий об'єкт права власності, а отже, не передавалась в іпотеку.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

Згідно із ч. 2 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником такого майна на час укладення іпотечного договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об'єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Аналогічне положення закріплено у п. 10 договору іпотеки.

У ч. 4 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що, якщо будівля (споруда), що передається в іпотеку, розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності, така будівля (споруда) підлягає передачі в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована. Якщо ця земельна ділянка належить іншій особі та була передана іпотекодавцю в оренду (користування), після звернення стягнення на будівлі (споруди) їх новий власник набуває права і обов'язки, які мав іпотекодавець за правочином, яким встановлено умови оренди цієї земельної ділянки (користування нею).

Відповідно до ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно зі ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсягах та на умовах, встановлених для попереднього власника (землекористувача).

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 набув право власності на житловий будинок з надвірними господарськими та побутовими будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 26 травня 2008 року.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою апеляційного суду Сумської області від 13 травня 2013 року у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки встановлено, що згідно з державним актом про право власності на земельну ділянку від 04 серпня 2009 року серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,0660 га за адресою: АДРЕСА_1, на підставі рішення Сумської міської ради від 03 червня 2009 року № 2672-МР.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, наведеного не врахував, у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів банку про порушення ОСОБА_3 прав іпотекодержателя, умов договору іпотеки та приховання від нього факту оформлення права власності на спірну земельну ділянку, що могло спричинити несвоєчасне внесення до відповідних державних реєстрів інформації щодо її обтяження.

Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Посилання судів на те, що спірна земельна ділянка на момент укладення договору іпотеки не була власністю відповідача і не могла передаватись в іпотеку, а також на те, що сторони вільні в укладенні договору, є безпідставні й такі, що не відповідають фактичним обставинам справи, умовам договору іпотеки та нормам матеріального права. Зокрема, з власної ініціативи відповідач погодився отримати кредит та передати в іпотеку житловий будинок, а також земельну ділянку, довівши, що документально може підтвердити набуття права власності на неї у майбутньому. Це передбачено п. 35.4 договору іпотеки, ст. 5 Закону України «Про іпотеку» та ст. 120 ЗК України.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на зазначені положення закону уваги не звернув, доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірив; фактичних обставин не встановив та дійшов передчасного висновку про відсутність порушень прав та законних інтересів банку.

За таких обставин ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 14 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 30 червня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана