АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/6691/15 Головуючий: 1 інстанції
Справа: №642/3752/15-ц Грінчук О.П.
Категорія: сімейні Доповідач: Даниленко В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Швецової Л.А., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Каменської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2015 року позивачка ОСОБА_3 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, у якому

вказувала на те, що з 1993 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, але з березня 2011 року їх шлюбно-сімейні відносини фактично припинились.

У травні 2011 року позивачка познайомилась із відповідачем по справі ОСОБА_2 та між ними склались близькі стосунки, які вони фактично вважали шлюбними.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивачки з відповідачем народилась донька ОСОБА_5. Зважаючи на те, що офіційно шлюб між позивачкою та її колишнім чоловіком ОСОБА_4 розірваний не був, в актовому записі про народження дитини батьком був зазначений саме він. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 18.06.2012 року шлюб між позивачкою та ОСОБА_4 було розірвано. На підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 21.11.2014 року були внесені зміни в актовий запис № 583 про народження дитини, зокрема, виключено відомості про ОСОБА_4 як батька ОСОБА_5, натомість по-батькові дитини змінено на «ОСОБА_5» замість «ОСОБА_5», а прізвище дитини залишено «ОСОБА_5», оскільки змінити його можна було лише на підставі рішення суду про встановлення батьківства. Таким чином, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 є донькою відповідача ОСОБА_2, незважаючи на їх різні прізвища. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 10.03.2015 року ОСОБА_2 був офіційно визнаний батьком дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та на підставі цього рішення були внесені й відповідні зміни в актовий запис про народження останньої.

Наразі малолітня донька проживає разом із матір'ю - позивачкою ОСОБА_3 та перебуває на її утриманні. Натомість батько - відповідач по справі ОСОБА_2 протягом тривалого часу не надає матеріальної допомоги на утримання доньки та всі свої доходи витрачає виключно на свої особисті потреби. При цьому, за станом свого здоров'я їхня спільна донька потребує періодичного лікування, посиленого харчування та тривалого відпочинку на півдні у літній період.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що окрім малолітньої доньки ОСОБА_5, вона має на утриманні ще одну неповнолітню дитину, яку забезпечує самостійно, а відповідач ОСОБА_2 є здоровою людиною, аліментів на утримання інших дітей не сплачує, та незважаючи на те, що офіційного місця роботи не має, забезпечений постійним доходом від неофіційного працевлаштування, позивачка ОСОБА_3 просила суд на підставі ст.ст. 180-184 СК України стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання їхньої малолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1 500,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_3 та її представник підтримали заявлені нею вимоги в повному обсязі й наполягали на їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_2 заявлені до нього вимоги визнав частково та просив суд визначити розмір аліментів на утримання їхньої з позивачкою малолітньої доньки в сумі 350,00 грн. щомісяця, посилаючись на те, що наразі позивачка ОСОБА_3 проживає з ОСОБА_4 - своїм колишнім чоловіком, оскільки їх розлучення мало формальний характер. З моменту народження доньки він - відповідач та його родина по можливості завжди приймали участь у її матеріальному забезпеченні, що роблять і по тепер, незважаючи на те, що відповідач знаходиться у фактичних шлюбних відносинах з іншою жінкою. Проте, на теперішній час він з об'єктивних причин не в змозі сплачувати позивачці аліменти в заявленому нею розмірі (1 500,00 грн. щомісячно), оскільки має певні проблеми зі здоров'ям та офіційно не працевлаштований, а його дохід від періодичних підробіток є незначним та нестабільним і має мінливий характер. Крім того, кожного місяця він пересилає позивачці 200,00 грн. та допомагає їй продуктами харчування, проте останній цього замало та вона лише знеславлює його родину перед сусідами, вважаючи грошову суму, яка їй пересилається, подачкою, а їжу, що передається доньці - ОСОБА_5, кормом для її домашніх тварин.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_3 аліменти на утримання їхньої малолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1 500,00 грн., але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 07.05.2015 року та до досягнення дитиною повноліття.

Зазначене рішення суду в межах стягнення аліментів на утримання дитини за один місяць допущено до негайного виконання.

При цьому судом першої інстанції вирішено й питання судових витрат по справі.

Не погодившись частково із таким рішенням районного суду, відповідач ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить змінити це судове рішення в частині визначеного судом розміру аліментів, які підлягають стягненню з нього на користь позивачки ОСОБА_3, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким з урахуванням його дійсного матеріального становища визначити розмір щомісячних аліментів у сумі 400,00 грн.

В обґрунтування своєї скарги відповідач ОСОБА_2 посилається на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт ОСОБА_2 вказує на те, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що його молодий вік, стан здоров'я, працездатність та відсутність зобов'язань з утримання інших дітей дозволяє йому надавати позивачці аліменти у вищезазначеному розмірі. Однак, відповідач вже досяг 41 року, що не відповідає визначенню «молодий вік», він не має постійного й стабільного доходу (заробітку), проте має певні проблеми зі здоров'ям. При цьому від свого батьківського обов'язку, щодо утримання власної дитини він не відмовляється та готовий надавати позивачці відповідну матеріальну допомогу по мірі його реальних можливостей, а саме в розмірі 400,00 грн. на місяць.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_2 підтримав подану останнім апеляційну скаргу, але погодившись із тим, що запропонована відповідачем сума щомісячних аліментів на утримання його малолітньої дитини є, явно замалою, просив апеляційний суд зменшити розмір аліментів, присуджених районним судом, до 500,00 - 600,00 грн., які ОСОБА_2 реально зможе виплачувати позивачці.

Позивачка ОСОБА_3 проти зменшення розміру присуджених їй аліментів з урахуванням фінансових та матеріальних можливостей відповідача фактично не заперечувала, але наголошувала на тому, що розмір цих аліментів, на її думку, повинен становити не менше, ніж 1 000,00 грн. на місяць.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду в оскаржуваній його частині відповідно до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, а також заслухавши пояснення сторін з приводу спірного питання, судова колегія вважає, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущений строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, в даному випадку рішення суду першої інстанції, ухвалене по справі, не в повній мірі відповідає цим вимогам процесуального закону.

Задовольняючи заявлені позивачкою ОСОБА_3 вимоги в повному обсязі та визначаючи розмір щомісячних аліментів, що підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь останньої у сумі 1 500,00 грн. щомісячно, районний суд виходив із того, що відповідач є молодою працездатною особою, інших утриманців не має, а тому здатен сплачувати позивачці щомісячні аліменти в зазначеному розмірі.

Однак, із таким висновком районного суду судова колегія погодитися не може, оскільки в даному випадку цей висновок суду першої інстанції не відповідає матеріалам справи та суперечить закону.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Обов'язок батьків утримувати свою дитину встановлений державою на законодавчому рівні, а саме: ст. 180 СК України.

Відповідно до вказаної правової норми батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

При цьому обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері так і батька, тобто обов'язком особистим, індивідуальним, а не солідарним, та незалежним від віку останніх.

Відповідно до ст. 181 СК способи виконання батьками свого обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Визначаючи розмір аліментів, суд відповідно до ст. 182 того ж Кодексу повинен враховувати:

-стан здоров'я та матеріальне становище дитини;

-стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів;

-наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних батьків;

-інші обставини, що мають істотне значення.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

За правилами ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Як роз'яснено в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відсутність домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину є підставою для звернення до суду з відповідним позовом того із них, з ким вона проживає.

Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Як вбачається зі свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1, виданого Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 29.04.2015 року, батьками дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, є: відповідач по справі ОСОБА_2 (батько) та позивачка ОСОБА_3 (мати) (а.с. 5).

Походження дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 від батька - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 визначено Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 10.03.2015 року, яке набрало законної сили, та самим відповідачем ОСОБА_2 визнається й не заперечується (а.с. 3).

Як встановлено по справі, малолітня донька сторін - ОСОБА_5 проживає разом зі своєю матір'ю, позивачкою ОСОБА_3 та знаходиться на її утриманні, що відповідачем ОСОБА_2, який мешкає окремо, також не заперечується, а відтак останній незалежно від його віку та інших обставин, у тому числі й стану здоров'я, зобов'язаний брати участь в утриманні своєї малолітньої доньки.

Разом із тим, як вбачається з довідки Західної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління міндоходів у Харківській області, дані про отримання доходів відповідачем ОСОБА_2 за 2013-2014 рік у центральній базі ДРФО відсутні.

При цьому доводи останнього про те, що постійної, стабільної роботи він не має, а підробляючи на тимчасових роботах, отримує незначний заробіток (дохід), який фактично носить періодичний та мінливий характер, позивачкою ОСОБА_3 не спростовані.

Крім того, матеріали цивільної справи не містять будь-яких об'єктивних, належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказів на підтвердження того, що матеріальний та фінансовий стан відповідача ОСОБА_2 є достатнім для того, щоб сплачувати аліменти на користь позивачки ОСОБА_3 на утримання їхньої малолітньої доньки у визначеному районним судом розмірі.

За таких обставин, приймаючи до уваги наведене вище, рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2015 року в оскаржуваній його частині не може бути визнане цілком обґрунтованим та справедливим, у зв'язку з чим судова колегія вважає за необхідне на підставі п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України змінити це судове рішення, зменшивши розмір щомісячних аліментів, які підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_3 на утримання їхньої малолітньої доньки ОСОБА_5, з 1 500,00 грн. до 750,00 грн., зважаючи на те, що така сума, хоча й не є достатньою для повного забезпечення потреб дитини, але буде суттєвим прибутком у матеріальних витратах позивачки на утримання останньої та не стане непомірним тягарем для відповідача, як платника аліментів.

При цьому судова колегія вважає доцільним зазначити, що прийняте апеляційним судом у справі рішення будь-яким чином не позбавляє позивачку ОСОБА_3 права на звернення в подальшому до суду з позовом про збільшення розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_2 на утримання їхньої спільної доньки, у разі зміні матеріального становища платника аліментів в кращу сторону, відповідно до ст. 192 СК України та наявності відповідних доказів на підтвердження зазначеної обставини.

Таким чином, на підставі викладеного та керуючись ст.ст. 141, 180, 181, 184 СК України, ст.ст. 1, 3, 4, 10, 11, 58, 59, 60, 213, 214, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2015 року - змінити.

Зменшити розмір щомісячних аліментів, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання їхньої неповнолітньої доньки: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, до досягнення дитиною повноліття, з 1 500,00 (однієї тисячі п'ятиста) грн. до 750,00 (семиста п'ятдесяти) грн.

У решті рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2015 року, ухвалене по справі, - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів із дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: