Справа №2-4825/11 13.08.2015 13.08.2015 13.08.2015
Провадження № 22ц/784/1847/15; №22ц/784/1872/15 Судді першої інстанції Нікітіна Д.Г., Щербина С.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
У Х В А Л А

Іменем України

13 серпня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Царюк Л.М,

суддів: Козаченка В.І., Мурлигіної О.Я.,

при секретарі Гордійчук С.С.,

за участю заявниці - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 квітня 2015 року та ухвалу цього ж суду від 26 червня 2015 року по цивільній справі за скаргами ОСОБА_2 на бездіяльність старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції, -

В С Т А Н О В И Л А:

20 січня 2015 року та 13 лютого 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду зі скаргами на бездіяльність старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції (надалі - Заводський ВДВС).

Вимоги скарги від 20 січня 2015 року заявниця мотивувала тим, що на виконанні в Заводському ВДВС знаходиться виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа від 28 квітня 2014 року, виданого Заводським районним судом м. Миколаєва по виконанню рішення апеляційного суду Миколаївської області від 4 квітня 2014 року, про стягнення з ОСОБА_3 на її користь 80 000 грн. в межах спадкового майна, яке належало спадкодавцю ОСОБА_4, та 1500 грн. судових витрат.

30 квітня 2014 року державним виконавцем Биковим І.С. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, але до цього часу державний виконавець рішення суду не виконував, не вживав усіх заходів для своєчасного виконання рішення суду, передбачених Законом «Про виконавче провадження».

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просила суд визнати бездіяльною відмову у здійсненні дій старшим державним виконавцем Биковим І.С. по примусовому виконанню виконавчого листа по справі № 2/412/570/12 від 28 квітня 2014 року.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 квітня 2015 року скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Визнано незаконною бездіяльність Заводського ВДВС щодо примусового виконання виконавчого листа по справі №2/412/570/12, виданого 28 квітня 2014 року Заводським районним судом м. Миколаєва

13 лютого 2015 року ОСОБА_2 повторно звернулася з аналогічною скаргою, де, окрім зазначених вище обставин, доводи скарги доповнила тим, що після задоволення її першої скарги, державний виконавець Биков І.С. продовжує не вчиняти ніяких дій щодо виконання рішення суду, чим продовжує порушувати її право на своєчасне виконання рішення суду, при цьому за заявою останнього залишено без розгляду подання Заводського ВДВС про надання дозволу на примусове проникнення до житла боржника, для проведення виконавчих дій.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просила суд визнати як бездіяльною відмову у здійсненні дій старшим державним виконавцем Биковим І.С. по примусовому виконанню виконавчого листа по справі №2/412/570/12 від 28 квітня 2014 року.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 червня 2015 року скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Визнано незаконною бездіяльність старшого державного виконавця Заводського ВДВС Бикова І.С. по примусовому виконанню рішення суду за виконавчим листом №2/1412/570/12 від 28 квітня 2014 року.

Зобов'язано старшого державного виконавця Заводського ВДВС Бикова І.С. вчинити всі необхідні дії для виконання рішення суду за виконавчим листом 2/1412/570/12 від 28 квітня 2014 року

Заводський ВДВС, не погоджуючись з ухвалами суду від 15 квітня 2015 року та 26 червня 2015 року, в апеляційних скаргах просив їх скасувати та постановити нові ухвали, якими відмовити ОСОБА_2 в задоволенні її скарг, посилаючись на те, що суд вийшов за межі розгляду скарг, не звернув уваги на порушення строків звернення зі скаргами, а також не зазначив в чому саме полягає незаконна бездіяльність державного виконавця.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_2, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом на примусовому виконанні Заводського ВДВС з 30 квітня 2014 року знаходиться виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2/1412/570/2012, виданого Заводським районним судом м. Миколаєва на виконання рішення апеляційного суду Миколаївської області від 4 квітня 2014 року, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 80 000 грн. в межах вартості спадкового майна та 1500 грн. судових витрат.

30 квітня 2014 року за заявою ОСОБА_2 про примусове виконання виконавчого листа, який був виданий 28 квітня 2014 року, старшим державним виконавцем Заводського ВДВС Биковим І.С. була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження (т.2 а.с.4-6, т. 3 а.с.87-88).

Після відкриття провадження в 2014 році державний виконавець неодноразово виходив за місцем проживання боржника, але доступу до квартири не мав, про що складав відповідні акти, направляв письмові вимоги боржнику щодо необхідності з'явитись до Заводського ВДВС.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України ч. 1 ст. 12, ч. 4 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» право на оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК, мають лише сторони виконавчого провадження, якщо вважають, що порушено їх права чи свободи.

Приписами ст. 385 ЦПК України передбачено, що скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

У разі обґрунтованості скарги, суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення (ст. 387 ЦПК України).

Проте судом першої інстанції при розгляді справи цих вимог процесуального закону не дотримано.

При розгляді обох скарг ОСОБА_2 на дії державного виконавця суд першої інстанції при судовому розгляді не з'ясував питання у заявниці коли їй стало відомо про порушення свого права чи свободи та не відобразив ці питання у судовому рішенні.

При вирішенні питання про те, які підстави можна вважати поважними для поновлення строку звернення до суду з відповідною скаргою, суд має керуватися тим, що вичерпного переліку таких підстав ЦПК не містить, вони у кожному конкретному випадку залежать від певних ситуацій. При цьому судом також має враховуватися прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і осноположних свобод, яка гарантує справедливий судовий розгляд, а виконання рішення є завершальною стадією розгляду цивільної справи.

Також суду треба врахувати, що бездіяльність державного виконавця може бути оскаржена в будь-який час, коли особа прийде до висновку, що ця бездіяльність порушує її права та свободи, оскільки правопорушення є триваючим.

Нездійснення посадовою особою (державним виконавцем) своїх обов'язків, покладених на неї законом, не повинно будь-яким чином призводити до порушення чи обмеження прав суб'єктів права на оскарження її незаконних дій.

Установивши при розгляді справи обґрунтованість доводів скарги, суд визначає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і водночас визначає, яким шляхом мають бути поновлені порушені права чи свободи.

У скарзі від 20 січня 2015 року суб'єктом оскарження є конкретний державний виконавець Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції Биков І.С. Між тим, суд задовольняючи цю скаргу визнав бездіяльність неправомірно всіх працівників зазначеного відділу.

При цьому суд першої інстанції не перевірив і не врахував, що у випадку, якщо в ході судового розгляду буде встановлено, що особа, рішення, дії або бездіяльність якої оскаржуються, не працює на відповідній посаді, суд залучає до участі у справі посадову особу, до компетенції якої належить вирішення питання про усунення порушення прав та свобод заявника, тобто державного виконавця, на виконанні якого знаходиться виконавчий документ, або компетентну посадову особу відділу ДВС.

Крім того, установивши при розгляді справи обґрунтованість доводів скарги, суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і водночас визначає, яким шляхом мають бути поновлені порушені права чи свободи.

Суд при розгляді заяви від 20 січня 2015 року не з'ясував у заявниці яким шляхом вона бажає поновити порушені права, а також не відобразив шляхи поновлення цих прав в ухвалі суду.

При розгляді скарги від 13 лютого 2015 року суд припустився аналогічної помилки, зокрема, не з'ясував шляхи поновленні порушеного права у заявниці, а в ухвали суду, задовольнивши вимоги скарги, не конкретизував що необхідно зробити державному виконавцю для поновлення прав ОСОБА_2, обмежившись загальними формулюваннями без посилання на норми спеціального закону.

Більш того, при розгляді двох скарг суд першої інстанції, всупереч вимогам ст. 212, 387 ЦПК України не зазначив, в чому саме полягає порушення головним державним виконавцем Биковим І.С. вимог закону та визначених ним повноважень, що визнані судом неправомірною бездіяльністю, не встановив, які права та свободи заявника в зв'язку із цим порушено, яким способом вказані порушення слід усунути та якими саме доказами підтверджуються встановлені судом порушення норм чинного законодавства.

Перш за все при розгляді скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця суд має врахувати те, що принципом цивільного судочинства є виконуваність рішення суду, а у ст. 14 ЦПК України визначені ознаки обов'язковості судових рішень. Крім того, виконання рішення суду - є елементом справедливого судового розгляду, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Положеннями ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів - це сукупність дій органів і посадових осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження розпочинається стадією відкриття виконавчого провадження, де визначається початок дій з виконання судових рішень та актів інших державних і недержавних органів, який забезпечує правомірність застосування заходів примусового виконання. Останньою стадією виконавчого провадження є стадія закінчення виконавчого провадження у випадках, передбачених ст. 37 Закону.

Статтею 30 Закону України «Про виконавче провадження» визначено строк здійснення виконавчого провадження, а ст. 32 зазначеного Закону передбачені заходи примусового виконання рішення суду.

Висновки суду не узгоджені з наведеними нормами матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, ухвали суду, постановлені за результатами розгляду скарг ОСОБА_2 на бездіяльність державного виконавця, підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді скарг суду першої інстанції доцільно вирішити питання щодо об'єднання зазначених скарг в одне провадження з мотивів тотожності їх вимог та нетривалим часом між зверненнями до суду, уточнити вимоги скарг, перевірити коли стало відомо заявниці про порушення свого права та чи працює суб'єкт оскарження на відповідній посаді, визначити в чому полягає порушення державним виконавцем вимог закону та визначених ним повноважень, яким способом вказані порушення слід усунути.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при розгляді скарги порушені норми процесуального права, а тому на підставі п. 2 ч. 1 ст. 312 КПК України ухвала підлягає скасуванню з передачею матеріалів скарги на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 307, 312-315 ЦПК України, колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції задовольнити частково.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 квітня 2015 року та ухвалу цього ж суду від 26 червня 2015 року скасувати , а матеріали скарг передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Судді: