АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/9398/2015 Головуючий у 1 інстанції - Лопатюк Н.Г.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ.

21 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Поливач Л.Д.,Вербової І.М.

при секретарі Бугай О.О.

розглянула в відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3,третя особа,яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Головне управління юстиції у м. Києві про встановлення факту проживання однією сім‛єю,визнання права власності та зміна черговості одержання права на спадкування

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 9 червня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суд з зазначеним позовом,який обґрунтовувала тим, що з осені 1999 року вона проживала з ОСОБА_5,який ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер. Протягом 15 років спільного проживання вона постійно піклувалась про чоловіка,в останні роки життя забезпечувала його матеріально та надавала йому фізичну допомогу. Під час проживання з ОСОБА_5 вони за спільні кошти придбали автомобіль марки «Ланос» державний номерний знакНОМЕР_3,який зареєстрували на ім‛я чоловіка. Після смерті ОСОБА_5 відповідачі - діти померлого звернулися з заявами про прийняття спадщини та є спадкоємцями першої черги за законом. Посилаючись на зазначені обставини позивачка просила визнати факт проживання її з ОСОБА_5 однією сім‛єю як чоловіка та жінки,без реєстрації шлюбу з осені 1999 року по день його смерті,визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля марки «Ланос» та виходячи з засад розумності і справедливості змінити черговість одержання права на спадкування з четвертої на першу чергу.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 9 червня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Не погодившись з рішенням суду відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову ОСОБА_1 в задоволені позову.

На обгрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема,що на порушення норм процесуального права ОСОБА_1 не надала жодних належних доказів на підтвердження факту проживання з ОСОБА_5 однією сім‛єю,окрім довідки Мироцької сільської ради Києво-Святошинського району № 252 від 19 вересня2014 року,якій суд не надав належної оцінки та безпідставно відмовив в задоволені клопотання його представника про витребування з зазначеної сільської ради відомостей на підставі чого ця довідка сільською радою була видана. Йому відомо про те,що батько до 2001 року перебував в зареєстрованому шлюбі ,який був для нього другим і намірів реєструвати третій шлюб у нього не було. Суд не прийняв до уваги те,що він разом з батьком проживав та був зареєстрований до дня його смерті в квартирі АДРЕСА_1,про що свідчить довідка Форми №3.Щодо факту придбання автомобіля,ОСОБА_2 зазначає,що автомобіль придбано частково за кошти батька,отримані ним від продажу належних йому автомобілів «Москвич» та «Волга» та коштів в сумі 6 000 дол. США, які подарували батьку вони разом з сестрою ОСОБА_3 Окрім цього,зазначає відповідач,їх батько працював,отримував пенсію,а у вільний час займайся копанням колодязів,тобто мав постійний та не поганий заробіток. Під час розгляду справи не було встановлено наявність спільних прав та обов‛язків у ОСОБА_5 та ОСОБА_1 і остання не надала доказів того,що вона постійно піклувалась про нього та надавала йому відповідну фізичну та матеріальну допомогу. В матеріалах справи відсутні докази про те,що ОСОБА_5 потребував опіки чи догляду,або мав якісь хвороби, з огляду на що вважає також незаконним рішення суду в частині зміни черговості одержання ОСОБА_4 права на спадщину.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2,його представник доводи,викладені в апеляційній скарзі підтримали та просили її задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_3проти апеляційної скарги не заперечувала.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник проти апеляційної скарги заперечували,просили її відхилити. Вважають,що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм закону

Заслухавши доповідь судді Шахової О.В., пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши апеляційну скаргу, в межах її доводів, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Відповідно до ч.2, 4 ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно роз‛яснень,викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст.74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися відносини, що притаманні подружжю.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, в 1998 році ОСОБА_1 познайомилась з ОСОБА_5 і з осені 1999 року вони почали проживати однією сім'єю як чоловік та жінка без шлюбу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер.

Після смерті ОСОБА_5 залишилось спадкове майно, зокрема, автомобіль «Ланос», номер шасі НОМЕР_2, сірого кольору (а.с.47)

Судом встановлено і сторонами не заперечувалось, що спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5 за законом є його діти - відповідачі в справі,які звернулися з заявами до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини на спадкове майно ОСОБА_5, в установлений законом строк.

Судом допитані свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7,які пояснили, що вони з покійним та позивачкою є співробітниками однієї організації, де до своєї смерті працював покійний, а позивачка працює і на даний час. Крім того показали, що покійний та позивачка були люблячою парою, прожили 15 років у фактичному шлюбі, піклувались один про одного, і ні в кого не викликало сумнівів, що вони є однією сім'єю.

Свідки ОСОБА_8 - брат померлого та його дружина ОСОБА_9 суду показали, що вони з померлим ОСОБА_5 та його фактичною дружиною ОСОБА_1 підтримували тісні зв'язки, приїздили до них в гості в м. Київ та село Мироцьке.За життя брат з позивачкою та її доньками часто приїздили до них в село Перегонівка і вони були свідками їх взаємовідносин, які носили сімейний характер.

Згідно довідки Виконавчого комітету Мироцької сільської Ради Києво-Святошинського району Київської області від 19.09.2014 року №252, померлий ОСОБА_5 проживав з позивачкою ОСОБА_1 однією сім'єю як чоловік та дружина з осені 1999 року по день його смерті (а.с.6).

Факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_5 визнали відповідачі.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту проживання з померлим ОСОБА_5 однією сім‛єю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу та визнаючи за нею права власності на 1/2 частину автомобіля,суд перший інстанції виходив з їх доведеності та того, що ОСОБА_1 проживала з померлим ОСОБА_5 однією сім'єю як чоловік та жінка без шлюбу з осені 1999 року по день смерті останнього і за цей період придбали за спільні кошти автомобіль марки «Ланос»,який є їх спільним сумісним майном.

Проте,колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду,оскільки суд дійшов їх без належного з‛ясування обставин,що мають значення для справи,що призвело до невірного застосування матеріального права,з огляду на що рішення суду, в частині визначення часу (періоду) проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_10 однією сім‛єю як чоловіка і жінки,без шлюбу, відповідно до ст. 309 ЦПК підлягає зміні з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 21 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

За положеннями ч. 1 ст. 5 ЦК акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК (у редакції, яка була чинною до 22 грудня 2007 р.), якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно,набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Відповідно до ст. 74 СК України ( у редакції Закону України від 22 грудня 2006 р. № 524-V), якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання,належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі,поширюється положення глави 8 цього Кодексу. Крім того, за положеннями ст. 16 Закону України «Про власність», який втратив чинність на підставі Закону України від 27 квітня 2007 р. № 997-У «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України»,майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності.

Пункт 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб,

розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз‛яснює,що при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактично шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати,що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі (постанова Верховного Суду України від 1 жовтня 2014 р.у справі № 6-93цс14).

Майно, набуте до 1 січня 2004 р. під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому у шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля,унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи,об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна,ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету);2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці (постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 р. у справі № 6-135сц13). Згідно із частинами 1 та 2 ст. 5 ЦК акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Таким чином, встановлення факту проживання жінки та чоловіка однією сім'єю без реєстрації шлюбу передбачено положеннями Сімейного кодексу України, який набрав законної сили з 01 січня 2004 року.

Згідно із частинами 2 та 2 ст.5 ЦК акти цивільного законодавства регулюють відносини,які виникли з дня набрання ними чинності.

Ухвалюючи рішення про встановлення факту проживання померлого однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1999 року, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що до набрання законної сили СК України законодавством не передбачалось встановлення такого факту, тому дійшов помилкового висновку про встановлення факту з зазначеного часу, з огляду на що колегія суддів вважає,що встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 однією сім‛єю чоловіка та жінки,без шлюбу належить встановити з часу набрання чинності Сімейного Кодексу України, тобто з 1 січня 2014 року.

Окрім цього, до апеляційної скарги відповідачем ОСОБА_2 додано ксерокопію свідоцтва про розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та його попередньою дружиною ОСОБА_11, з якого вбачається,що цей шлюб було розірвано лише 16 жовтня 2001 року,що також спростовує висновок суду про час проживання ОСОБА_5 з ОСОБА_1 як чоловіка та жінки без шлюбу саме з 1999 року.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визначення черговості одержання права на спадкування суд першої інстанції виходив з особливостей відносин спадкодавця з позивачкою, який з показів свідків висловлював свою волю відносно спадкового майна, а також наявності обставин, визначених у ст.1259 ЦК України.

Проте, колегія суддів також не погоджується з такими висновками суду та вважає,що рішення суду в цій частині підлягає скасуванню та ухваленню нового рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволені позову в зазначеній частині.

Згідно ст.1259 ЦК України,фізична особа,яка є спадкоємцем за законом наступних черг,може за рішенням суду отримати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги,яка має право на спадкування,за умови,що вона протягом тривалого часу опікувалася,матеріально забезпечувала,надавала іншу допомогу спадкодавцеві,який через похилий вік,тяжку хворобу,або каліцтво був у безпорадному стані.

Як роз'яснено в п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування», при розгляді таких справ суду належить з'ясовувати, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб і чи мав спадкоємець матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Безпорадний стан слід розуміти як безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв'язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

На вимогу зазначених норм, позивачка не надала достатніх,належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про те,що ОСОБА_5був хворою людиною чи перебував у безпорадному стані і вона,відповідно у зв‛язку з цим, надавала йому необхідну фізичну та матеріальну допомогу.

З огляду на встановлене, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим лише в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину автомобіля, в порядку набуття його за спільні кошти її та ОСОБА_5 як чоловіка та жінки,які проживали однією сім‛єю, без шлюбу і доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те,що автомобіль придбавався тільки за особисті кошти батька та за частину грошей які вони разом з сестрою ОСОБА_3 йому подарували,колегію суддів не приймаються і колегія погоджується з оцінкою цих доводів,наданою судом першої інстанції,який вірно виходив з того, що в ході розгляду справи ці обставини не знайшли свого підтвердження належними доказами.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності на частину автомобіля не знайшли свого підтвердження та на правильність висновків суду,в цій частині, не впливають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303,304, 307,309, 313- 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 9 червня 2015 року, в частині вирішення позову ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім‛єю чоловіка та жінки без шлюбу, змінити,а саме змінити дату проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 однією сім‛єю як чоловіка та жінки без шлюбу «з 1999 року» на « з 1 січня 2004 року» .

Рішення суду в частині зміни черговості ОСОБА_1 одержання права на спадщину скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволені зазначених вимог.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді