АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції: Коробенко С.В.
№ 22-ц/796/9673/2015 Доповідач: Шебуєва В.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва

в складі: головуючого-судді Шебуєвої В.А.,

суддів Українець Л.Д., Оніщука М.І.,

при секретарі Троц В.О.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_2, на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 25 травня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, вселення та визначення порядку користування квартирою,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 25 травня 2015 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, вселення та визначення порядку користування квартирою.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким зобов'язати ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_2 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1; вселити ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1; визначити порядок користування квартирою - виділити у користування ОСОБА_2 житлову кімнату, площею 11,7 кв.м., виділити у користування ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 житлові кімнати, площею 17,5 кв.м. та 9,7 кв.м. відповідно; коридор, убиральню, ванну кімнату, кухню, лоджію та балкон залишити в загальному користуванні. Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що ОСОБА_2 не був позбавлений права користування квартирою на підставі закону чи рішення суду, а тому з урахуванням положень ст. 47 Конституції України та ст. 9 ЖК Української РСР має законне право користуватися нею. У вересні 2007 року ОСОБА_2 потрапив до офтальмологічного лікувального закладу, де знаходився близько 10 календарних днів. За цей час відповідачі змінили замки у вхідних дверях квартири. У квартирі АДРЕСА_1 залишилися всі особисті речі ОСОБА_2, до яких він не має доступу і на сьогоднішній день. У зв'язку з неправомірними діями відповідачів ОСОБА_2 неодноразово звертався до дільничного інспектора внутрішніх справ в Солом'янському районі м.Києва та начальника Солом'янського РУ ГУ МВС Україні в м.Києві ОСОБА_6 Суд першої інстанції не дослідив та не надав належної оцінки доказам, що відповідачі порушують житлові права позивача щодо проживання у спірній квартирі.

В судове засідання сторони та їх представники не з'явилися, повідомлені про місце і час розгляду справи, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи у їх відсутність.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до розпорядження ЖЕУ-2 Південно-Західної Залізниці від 24 червня 1996 року № 396 квартира АДРЕСА_1 приватизована на три особи: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 44, т. 2).

З 1997 року по 2007 рік ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

В період шлюбу сторони проживали в квартирі АДРЕСА_1, в якій ОСОБА_2 був зареєстрований з дозволу усіх співвласників квартири на той час.

25 серпня 2004 року відповідно до умов укладеного з ОСОБА_5 договору дарування ОСОБА_4 набула права власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1

23 серпня 2007 року відповідно до умов укладеного з ОСОБА_3 договору дарування ОСОБА_4 набула права власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1

В березні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що під час шлюбу з ОСОБА_3 він вселився до квартири АДРЕСА_1 за згодою усіх співвласників. У вересні 2007 року він потрапив до офтальмологічного лікувального закладу, де перебував приблизно 10 днів. За цей час відповідачі змінили замки на дверях та не пускають його до квартири. З цього приводу він неодноразово звертався до органів міліції із заявами з приводу порушення його прав на проживання в квартирі, проте жодних заходів вжито не було. З урахуванням викладеного позивач просив зобов'язати ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не чинити йому перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1; вселити його у квартиру та визначити порядок користування квартирою, відповідно до якого виділити йому у користування житлову кімнату, площею 11,7 кв.м., виділити у користування ОСОБА_4 та ОСОБА_3 житлові кімнати, площею 17,5 кв.м. та 9,7 кв.м. відповідно; коридор, убиральню, ванну кімнату, кухню, лоджію та балкон залишити в загальному користуванні.

11 грудня 2014 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 укладений договір дарування, відповідно до умов якого останній набув права власності на квартиру АДРЕСА_1

23 квітня 2015 року ОСОБА_2 уточнив позовні вимоги та просив зобов'язати ОСОБА_5, ОСОБА_4,ОСОБА_3. не чинити йому перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1, вселити його у вказану квартиру та визначити порядок користування нею, виділивши у його користування житлову кімнату площею 11,7 кв.м., а у користування ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3 житлові кімнати площею 17,5 та 9,7 кв.м.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 З висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Як встановлено судом, 11 грудня 2014 року ОСОБА_4 на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондрат Н.Л., подарувала належну їй квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_5 (а. с. 167, т. 2).

В матеріалах справи відсутні докази надання ОСОБА_5 дозволу ОСОБА_2 на проживання у вказаній квартирі.

Відповідно до довідки КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» №126 від 28 січня 2015 року, в квартирі зареєстрований лише ОСОБА_5, зареєстрованих осіб, які входять до складу сім'ї немає (а. с. 180, т. 2).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 з моменту відчуження її ОСОБА_4 на підставі договору дарування квартири від 11 грудня 2014 року на користь ОСОБА_5, та відмовив в задоволенні його позовних вимог про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, вселення та визначення порядку користування квартирою.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка зібраним доказам по справі, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_2, відхилити, а рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 25 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді