Провадження № 22-ц/773/1256/15 Категорія: 30 Доповідач: Здрилюк О. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Здрилюк О.І.,

суддів - Карпук А.К., Бовчалюк З.А.,

при секретарі Шугаловій О.М.,

з участю пр-ка позивача ОСОБА_1,

пр-ка відповідача: Другого ВДВС ОСОБА_2,

пр-ка відповідача: Держказначейської служби ОСОБА_3,

прокурора Тарасюк Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Другого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої невиконанням судового рішення, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_4, поданою від його імені представником ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 липня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що ухвалою Луцького міськрайонного суду від 22 грудня 2011 року визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Солтисюка А.П. при виконанні виконавчих листів № 2-385, № 2-9703, виданих відповідно 04 серпня 2009 року та 10 березня 2011 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області про стягнення з ОСОБА_5 на користь позивача 175761 грн. 65 коп., зобов'язано Другий відділ державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції (далі Другий ВДВС Луцького МУЮ) здійснити передбачені Законом України «Про виконавче провадження» дії, спрямовані на примусову реалізацію належного боржнику ОСОБА_5 нерухомого майна належних йому часток у двох квартирах. Позивач являється стягувачем у зведеному виконавчому провадженні, у яке входить 19 виконавчих документів на загальну суму 1908607,12 грн. і його частка складає у зведеному провадженні 9,20%. Враховуючи ринкову вартість квартир та його частку у зведеному виконавчому провадженні, у випадку реалізації часток боржника на прилюдних торгах позивач міг одержати грошові кошти у розмірі 12420 грн.. Проте станом на 02 липня 2013 року ухвала Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2011 року Другим ВДВС Луцького МУЮ не виконана, не визначено частку боржника у спільному майні та не здійснено дії щодо примусової реалізації належного боржнику майна на прилюдних торгах, чим завдано шкоду у вигляді грошових коштів, які б позивач міг отримати від продажу арештованого майна. Посилаючись на наведене, просив стягнути з Другого ВДВС Луцького МУЮ на його користь заподіяну йому шкоду у розмірі 12420 грн. та відшкодувати судові витрат.

В ході розгляду справи попередньо залучене в якості відповідача ОСОБА_6 управління Державної казначейської служби у Волинській області за клопотанням представника позивача ухвалою суду від 23.06.2015 року як неналежний відповідач замінене на належного відповідача Державну казначейську службу України (т.2 а.с.46).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 липня 2015 року в позові ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_7 від імені позивача просить скасувати це рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Вважає, що судом допущено порушенням норм матеріального права.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що на виконанні у Другому ВДВС Луцького МУЮ знаходиться зведене виконавче провадження про стягнення коштів з ОСОБА_5, у якому наявні виконавчі листи про стягнення з нього на користь позивача за двома судовими рішеннями боргу у розмірах відповідно 83533,39 грн. та 92228,26 грн..

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2011 року визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Солтисюка А.П. щодо виконання виконавчих листів про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 цих грошових коштів на загальну суму 175761,65 грн. Зобов'язано Другий ВДВС Луцького МУЮ здійснити передбачені Законом України «Про виконавче провадження» дії, спрямовані на примусову реалізацію належного боржнику ОСОБА_5 нерухомого майна (т.1 а.с.12-13).

Із позовної заяви вбачається, що позивач, як підставу для відшкодування шкоди зазначає бездіяльність Другого ВДВС Луцького МУЮ при примусовому виконанні виконавчого провадження, а розмір шкоди визначає як суму коштів, на які він міг розраховувати у випадку реалізації належного боржнику нерухомого майна.

Як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції представник позивача ствердив, що за завдану позивачу шкоду мають відповідати Другий ВДВС Луцького МУЮ та Державна казначейська служба України, а не держава в особі Міністерства юстиції України.

Ці ж заперечення зазначені і в апеляційній скарзі. Позивач, від імені якого діє представник вважає, що у спірних правовідносинах Міністерство юстиції України не є органом, який порушує, не визнає або оспорює право чи законний інтерес позивача.

Однак, дані заперечення спростовуються наступним.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Як передбачено ч.2 ст.4 Закону України Про державну виконавчу службу державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом.

Згідно ч.3 ст.11 Закону України Про державну виконавчу службу шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Частиною 2 ст.87 Закону України Про виконавче провадження передбачено, що збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом.

Позивач просив відшкодувати шкоду, завдану державним виконавцем під час проведення виконавчого провадження.

Відшкодування майнової шкоди врегульовано нормами Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до вимог ст.ст.1173, 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, чи їх посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів чи їх посадових або службових осіб.

Згідно зі ст.2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин.

Відповідно до ч.2 ст.30 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Враховуючи наведене, у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави відповідачем має бути держава. Її у таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах.

Ні Другий ВДВС Луцького МУЮ, ні Державна казначейська служба України не є тими органами державної влади, які в межах своєї компетенції можуть представляти державу у спірних правовідносинах, як це вимагає ч.4 ст.38 ЦПК України.

Представник позивача після розяснень судом першої інстанції не заявив клопотання про заміну на належного відповідача чи про залучення ще одним відповідачем державу Україна.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в позові з підстав його предявлення до неналежного відповідача.

Крім того, позивач визначив розмір шкоди, припускаючи, що саме такі кошти він міг би отримати при реалізації майна боржника.

Разом з тим, дані твердження не можуть бути взятими до уваги, оскільки не є гарантованими та доведеними наступні факти приналежність зазначеного позивачем майна саме боржнику; можливість його реалізації; та реалізації саме за зазначеною позивачем сумою.

Згідно ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Для відшкодування шкоди позивач в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України повинен довести розмір шкоди та причинний звязок цієї шкоди із неправомірними діями її заподіювача.

Посилання на те, що ухвалою суду визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця, не звільняє позивача від доведення усіх складових частин цивільно-правової відповідальності.

Покликання апелянта на порушення судом першої інстанції Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод не заслуговує в даному випадку на увагу, оскільки розгляд питання щодо порушення Конвенції могло мати місце при предявленні позову до належного відповідача та із його доведенням належними та допустимими доказами.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції на підставі встановлених в судовому засіданні фактів, що підтверджуються належними доказами, правильно визначено правовідносини між сторонами і застосовано норми матеріального права, що регулюють ці правовідносини.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4, подану від його імені представником ОСОБА_1 відхилити, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 липня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді