Справа №2/359/1087/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2015 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Величка В.П.,

при секретарі судового засідання Шукало М.І.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представників відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Борисполі цивільну справу за позовною заявою Бориспільського міжрайонного прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Бориспільської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_5, ОСОБА_20, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_21, ОСОБА_22, треті особи: Дніпровське басейнове управління водних ресурсів, Управління Держземагенства у Бориспільському районі, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, про визнання протиправним та скасування розпорядження, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок

ВСТАНОВИВ:

12 березня 2015 року Бориспільська міжрайонна прокуратура Київської області звернулася до Бориспільського міськрайонного суду з позовом про визнання протиправним та скасування розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації від 7 листопада 2008 року №6698, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок.

В обґрунтування вказаного позову прокуратура послалась на те, що розпорядження Бориспільської РДА Київської області від 7 листопада 2008 року №6698 прийняте з порушенням вимог пп. д п4 ст.84, ч.4 ст.122 Земельного кодексу України та, що фактом виконання цього розпорядження порушене право власності держави в особі Київської обласної державної адміністрації на землі водного фонду та інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель.

Прокуратура зазначила, що наведені факти встановлені нею на підставі інформації, здобутої у спосіб вчинення таких дій:

-проведеного прокуратурою моніторингу даних публічної кадастрової карти України, доступної у мережі Інтернет;

-запиту до Дніпровського басейнового управління водних ресурсів від 18 лютого 2015 року №1053 вих. 15 щодо встановлення факту знаходження певних земельних ділянок ( частина з яких належить позивачам) в прибережній захисній смузі р. Дніпро та отримання відповіді на нього листом від 19 лютого 2015 року №ІД/01-15/189;

-запиту до Державної інспекції сільського господарства в Київській області від 2 лютого 2015 року №727 вих. 15 щодо виділення її спеціаліста для проведення перевірки та встановлення факту виділення земельних ділянок в межах прибережної смуги річки Дніпро на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області та отримання відповіді на нього листом від 20 лютого 2015 року №02-2-09/445;

-проведенням прокуратурою у 2015 році перевірки розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації від 7 листопада 2008 року №6698.

У звязку з чим прокурор просив визнати протиправним та скасувати розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації №6698 від 7 листопада 2008 року, також визнати недійсними та скасувати державну реєстрацію державних актів на право власності на земельні ділянки видані громадянам, витребувати із чужого незаконного володіння земельні ділянки та стягнути судові витрати.

В судовому засіданні прокурор підтримав позов та просив суд його задовольнити.

Представники Відповідачів та відповідачі в судовому засіданні заперечили проти позовних вимог, вважали їх необґрунтованими та недоведеними і просили суд відмовити в позові у звязку з відсутністю в справі доказів, що підтверджують вимоги прокурора та спливом строку позовної давності.

Заслухавши учасників цивільного процесу, які зявились у судове засідання, та дослідивши всі докази, суд дійшов до наступних висновків.

У 2008 році ТОВ Кроки-5 було розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки 13 громадянам по 0,12 га кожному для ведення індивідуального садівництва на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області.

Частиною 9 статті 118 Земельного кодексу України (в редакції Закону N 1626-IV (1626-15) від 18 березня 2004 року) було встановлено, що проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічними органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідної місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.

Згаданий проект землеустрою, було погоджено усіма органами визначеними вимогами частини 9 статті 118 Земельного кодексу України (в редакції станом на 2008 рік), що підтверджується змістом висновку державної землевпорядної експертизи від 26 червня 2008 року №4-530е, складеного Головним управлінням земельних ресурсів у Київській області Держземагенства України (т.1 а.с. 36,зворот).

Зазначений висновок носить позитивний характер, водночас у ньому міститься зауваження у пункті 10 такого змісту: «10.1 Відсутнє погодження проекту землеустрою з Дніпровським басейновим управлінням водних ресурсів. 10.2 виконати умови вказані у висновку Дніпровського басейнового управлінням водних ресурсів».

В свою чергу зауваження вказаного органу водних ресурсів зводилося до необхідності розробки проекту водоохоронної зони з визначенням прибережної захисної смуги, тощо.

Разом з тим, частиною 9 статті 118 Земельного кодексу України ( в редакції Закону N 1626-IV (1626-150) від 18 березня 2004 року) не було встановлено вимог щодо необхідності погодження такого проекту з органами водних ресурсів.

В свою чергу, у відповідності до вимог статті 7 Закону України Про землеустрій правову основу землеустрою становлять Конституція України ( 254к/96-ВР ), Земельний кодекс України (2768-14 ), закони України «Про топографо-геодезичну і картографічну діяльність» ( 353-14 ), «Про планування і забудову територій» ( 1699-14 ), цей Закон, закони України та інші нормативно-правові акти.

Натомість, жодним законом України, станом на 2008 рік, не було визначено порядку розроблення проектів землеустрою водоохоронних зон та прибережних захисних смуг у них та встановлено переліку органів державної влади, які мають погоджувати такі проекти.

Ця прогалина у законодавстві була заповнена Верховною ОСОБА_3 України у спосіб ухвалення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо визначення складу, змісту та порядку погодження документації із землеустрою від 2 червня 2015 року № 497-VIII, який було опубліковано у газеті «Голос України» від 26 червня 2015 року № 113 і який розблокував можливість розроблення зазначених проектів.

Порядок погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок затверджено Наказом Мінприроди України від 05 листопада 2004 року № 434 (Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 листопада 2004 року за N1470/10069), надалі - Порядок №434.

Згідно з пунктом 2.9 Порядку №434 у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних обєктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 Водного кодексу України (213/95-ВР), та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.96 N 486 ( 486-96-п) «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахуванням конкретної ситуації.

Висновок природоохоронного органу щодо погодження вибору земельної ділянки для розміщення обєктів протягом двох тижнів після отримання матеріалів надається голові постійно діючої комісії з питань вибору земельних ділянок для розміщення обєктів і є підставою для підписання чи відмови у підписанні представником природоохоронного органу акта вибору земельних ділянок для розміщення обєктів. Висновок природоохоронного органу щодо погодження місць розташування обєктів (у випадках, коли вибір земельної ділянки не проводиться) та щодо погодження проекту відведення земельної ділянки протягом двох тижнів після отримання матеріалів надається відповідному органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування (пункт 2.11 Порядку №434).

Державне управління охорони навколишнього природного середовища в Київській області, висновками Про погодження матеріалів проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення індивідуального садівництва на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області від 15 квітня 2008 року №№06-13/2730/12, 11, 10, 9, 8 , 7, 6, 5, 4, 3, 2, 1, 2730 ( т.3, а.с.103), погодило матеріали проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадян для ведення індивідуального садівництва на вказаній території Київської області при дотриманні природоохоронного законодавства, Водного кодексу України ( ст.88, ст. 89) та обмежень відповідно проекту землеустрою, розробленого ТОВ Кроки-5.

Отже, зауваження зазначені Головним управлінням земельних ресурсів у Київській області Держземагенства України у пункті 10 його висновку державної землевпорядної експертизи від 26 червня 2008 року №4-530е обґрунтовано не вплинули на оцінку цього висновку як позитивного для затвердження зазначеного проекту землеустрою.

На підставі Законів України Про місцеві державні адміністрації, Про землеустрій, Земельного кодексу України та складеного Головним управлінням земельних ресурсів у Київській області Держземагенства України, позитивного Висновку державної землевпорядної експертизи від 26 червня 2008 року №4-530е, розпорядженням Бориспільської РДА Київської області від 07 листопада 2008 року №6698 було затверджено згаданий проект землеустрою; надано у власність громадян, зазначених у додатку до розпорядження, земельні ділянки загальною площею 1,56 га сіножатей для ведення індивідуального садівництва; ці земельні ділянки залишено у категорії земель сільськогосподарського призначення; громадянам вказано, що надані у власність земельні ділянки слід використовувати тільки за цільовим призначенням; доручено виготовити державні акти на право власності на вказані земельні ділянки; вказано зареєструвати їх у книзі реєстрації державних актів на право власності на землю, тощо.

Зважаючи на дані висновки, позовні вимоги прокуратури підлягають залишенню без задоволення.

Так, позовна вимога про визнання протиправним та скасування розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації №6698 від 7 листопада 2008 року не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Позов у цій частині мотивований прокурором доводом про те, що спірні земельні ділянки відносяться до категорії земель водного фонду, а відповідно до пп. д п. 4. ст. 84 Земельного кодексу України (в редакції станом на 2008 рік), надалі ЗК, до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом; Бориспільська РДА Київської області перебрала на себе повноваження Київської ОДА вирішивши питання надання спірних земельних ділянок громадянам.

Разом з тим, у відповідності до вимог ч.1 ст.20 ЗК віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Проте, таких допустимих доказів на підтвердження свого доводу про віднесення спірних земельних ділянок до категорії земель водного фонду прокуратура у своїй позовній заяві не наводить і до неї не додала.

Навпаки, як вбачається зі змісту розпорядження Бориспільської РДА №6698 від 7 листопада 2008 року (т.1,а.с.14,зворот) спірні земельні ділянки віднесено до категорії земель сільськогосподарського призначення. Це ж саме підтверджується актуальною інформацією наведеною у витягах з Держаного земельного кадастру щодо спірних земельних ділянок (т.3, а.с. 51-86).

В свою чергу довід прокурора про те, що Бориспільська РДА Київської області перебрала на себе повноваження Київської ОДА вирішивши питання надання спірних земельних ділянок громадянам спростовується наступним.

Пунктом а ч. 2 ст.22 ЗК ( в редакції на момент прийняття спірного розпорядження) було встановлено, що до земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (зокрема сіножаті).

Згідно з п. а ч.3 ст.22 ЗК землі сільськогосподарського призначення можуть передаватися у власність громадянам зокрема для ведення садівництва.

Відповідно до п. а ч.3 ст. 122 ЗК районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: сільськогосподарського використання.

Решта доводів прокуратури, повязаних з доказами зібраними у спосіб проведеного прокуратурою моніторингу даних публічної кадастрової карти України, доступної у мережі Інтернет; запиту прокуратури до Дніпровського басейнового управління водних ресурсів від 18 лютого 2015 року №1053 вих. 15 щодо встановлення факту знаходження певних земельних ділянок в прибережній захисній смузі р. Дніпро та отримання відповіді на нього листом від 19 лютого 2015 року №ІД/01-15/189; запиту прокуратури до Державної інспекції сільського господарства в Київській області від 2 лютого 2015 року №727 вих. 15 щодо виділення її спеціаліста для проведення перевірки та встановлення факту виділення земельних ділянок в межах прибережної смуги річки Дніпро на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області та отримання відповіді на нього листом від 20 лютого 2015 року №02-2-09/445; проведенням прокуратурою у 2015 році перевірки розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації від 07 листопада 2008 року №6698, в силу вимог ст.59 ЦПК України - не можуть братися судом до уваги як такі, що отримані у непередбачений законом спосіб з огляду на наступне.

Так, п.1. Розділу ХІІІ від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII Закону України Про прокуратуру (опублікований у газеті «Голос України» від 25 жовтня 2014 року № 206), який набрав чинності з 26 жовтня 2014 року прокуратура була позбавлена повноваження ініціювати проведення перевірок іншими субєктами владних повноважень.

В свою чергу п.8 Розділу III Закону України від 28 грудня 2014 року № 76-VIII Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України , який набрав чинності з 1 січня 2015 року, було установлено, що перевірки підприємств, установ та організацій, фізичних осіб - підприємців контролюючими органами (крім Державної фіскальної служби України та Державної фінансової інспекції України) здійснюються протягом січня - червня 2015 року виключно з дозволу Кабінету Міністрів України або за заявкою субєкта господарювання щодо його перевірки. Однак матеріали справи не містять доказів того, що відповідач - Бориспільська РДА Київської області зверталася з подібними заявками і як є загальновідомим - Кабінет Міністрів України такого дозволу теж - не надавав.

Також у матеріалах справи відсутні докази постановлення слідчим суддею ухвали в порядку ч.2 ст.159 КПК України, яка б надавала прокуратурі підстави тимчасового доступу до документів необхідних для проведення законної перевірки оскаржуваного нею у цій справі розпорядження.

Крім того, зазначені прокуратурою відомості здобуті від осіб не некомпетентних у питаннях, щодо яких вони висловили свої міркування (Державна інспекція сільського господарства в Київської області (т.1 а.с. 31-32) та Дніпровське басейнового управління водних ресурсів (т.1 а.с. 33) і взагалі не мають відношення до предмету спору хоча б тому, що загальновідомим є той факт що територія Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області, де саме і розташовані виділені у приватну власність спірним розпорядженням земельні ділянки, межує з штучною водоймою Канівським водосховищем, що підтверджується витягом з Навігаційно - гідрографічного нарису Судноплавство на річці Дніпро, наявного в матеріалах справи. Тобто, Канівське водосховище від Київської ГЕС до Канівської ГЕС не являється річкою Дніпро, як помилково вважає прокуратура,

У цьому випадку визначальним є той факт, що проект землеустрою спірних земельних ділянок було погоджено компетентним органом Мінприроди України, що убачається з наведеного вище та листа Державної екологічної інспекції у Київській області від 24 липня 2015 року №Ко-381/09-24, засвідчена копія якого була долучена у матеріали справи 29 липня 2015 року (т.3, а.с. 36-38).

Так, зазначеним листом підтверджується, що у спірному випадку була відсутньою належна землевпорядна документація щодо встановлення у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних обєктів.

Відтак, природоохоронний орган забезпечив їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів проекту щодо надання спірних земельних ділянок у приватну власність громадян нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року N 486 "Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них", з урахуванням конкретної ситуації та надав позитивний висновок щодо можливості відведення спірних земельних ділянок у приватну власність, що цілковито відповідало вимогам п.2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого Наказ Мінприроди України від 5 листопада 2004 року N 434 (Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 листопада 2004 року за N 1470/10069).

Відтак відсутні будь-які сумніви у тому, що спірне розпорядження слід вважати законним та обґрунтованим.

Правова визначеність є однією з умов дотримання принципу верховенства права, закріпленого у статті 8 Конституції України.

Це поняття охоплює зокрема принцип незворотності дії у часі правових актів органів державної влади на підставі реалізації яких виникають певні права та обовязки цивільного характеру, як от право власності на обєкт цивільного права - земельну ділянку.

Одним з інститутів забезпечення стабільності правового регулювання цивільних відносин є позовна давність.

Так, відповідачами зроблено заяву про застосування позовної давності. Дані заяви містяться в матеріалах цивільної справи.

За висновком Верховного Суду України, наведеним у його постанові від 1 липня 2015 року у справі № 6-178цс15, щодо застосування норм Цивільного кодексу України (далі - ЦК), що регулюють питання позовної давності, стаття 256 ЦК визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом предявлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК ).

Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком предявлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими субєктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку предявлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі предявлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» та частиною другою статті 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини другої статті 45 ЦПК України).

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у статті 46 ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обовязки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду. Прокурор, який бере участь у справі, має обовязки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

У зазначеній справі Верховний суд України погодився з висновком районного суду про те, що строк позовної давності вимоги, заявленої прокурором на підставі рішення органу місцевого самоврядування влади про передачу у приватну власність земельної ділянки має обчислюватися від дати видачі цивільній особі державного акту про право приватної власності на цю земельну ділянку.

З таким висновком неможливо не погодитися, оскільки згідно з ч.2. ст.182 ЦК України (в редакції станом на момент видачі у 2008 році державних актів на спірні земельні ділянки) державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобовязаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Аналогічний зміст має і ч.1 ст. 125 ЗК (в редакції станом на момент видачі у 2008 році державних актів на спірні земельні ділянки) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

З наведеного убачається, що кожна зацікавлена особа має можливість дізнатися про факт виконання рішення місцевого органу державної влади про реєстрацію права власності на земельну ділянку за цивільною особою з моменту реєстрації такого права, яка відбувається публічно.

Отже, у даному випадку початок такого строку має обчислюватися з 20 лютого 2009 року-дати видачі фізичним особам державних актів про право власності на спірні земельні ділянки.

Згідно з частиною другою статті 6 Закону України від 9 квітня 1999 року № 586-XIV «Про місцеві державні адміністрації» розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, прийняті в межах їх компетенції, є обовязковими для виконання на відповідній території всіма органами, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами та громадянами. У відповідності до частини 1 статті 33 цього ж Закону обласні державні адміністрації в межах своїх повноважень спрямовують діяльність районних державних адміністрацій та здійснюють контроль за їх діяльністю.

За таких обставин відсутні будь які сумніви у тому, що позивач мав можливість у спосіб контролю за виданими Бориспільською РДА Київської області розпорядженнями дізнатися про факти, які, на думку прокуратури, могли свідчити про порушення права власності держави на спірні земельні ділянки починаючи з 20 вересня 2009 року дати видачі державних актів на спірні земельні ділянки.

Оскільки прокурор звернувся до суду з метою захисту порушених, на його думку прав та інтересів держави, в особі Київської обласної державної адміністрації, то на його позов поширюються ті ж саме строки позовної давності, як у випадку безпосереднього позову позивача.

У відповідності до діючої станом на 12 березня 2015 року (т.1 а.с. 1, момент звернення прокуратури до суду з позовом у цій справі ) редакції ЦК України: на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право поширюється загальна позовна давність у три роки (стаття 257 ЦК України) з урахуванням припису підпункту 3 пункту 5 Розділу ІІ Закону України від 20 грудня 2011 року N 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства», який набрав чинності 15 січня 2012 року на підставі його публікації у №6 від 14 січня 2012 року виданні «Голос України», щодо права особи протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом звернутися до суду з вказаним позовом.

За цих обставин строк позовної давності за вказаною прокуратурою вимогою сплив 15 січня 2015 року, тобто до моменту звернення прокуратури до суду в інтересах держави в особі Київської ОДА.

Нарешті, ця позовна вимога прокуратури не підтримана позивачем.

За таких обставин, оскільки спірне розпорядження є законним та обґрунтованим, строк позовної давності щодо його оскарження сплив, то підстави задоволення вимоги прокуратури про його скасування відсутні, а відтак у їх задоволенні належить відмовити на підставі ст.ст. 1, 3, 209, 210, 212, 213, 214, 215, 360-7 ЦПК України, ст.ст. 6, 8, 121, 123 Конституції України, пункту 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, ст.14-2, ч.1 ст.125 ЗК України, ч.2 ст.6, ч.3 ст. 33, ч.2 ст.49 Закону України Про місцеві державні адміністрації , ст.ст.1, 256, 257, 261, 267 ЦК України, висновків наведеними у постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року у справі № 6-178цс15, щодо застосування ст.ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України.

Решта позовних вимог прокуратури, як от про визнання недійними державних актів чи скасування рішення про реєстрацію права власності на земельну ділянку, є похідними від вищевказаної, оскільки підставою їх задоволення прокуратура вказала протиправність зазначеного розпорядження Бориспільської РДА Київської області.

В свою чергу вимоги прокуратури про витребування спірних земельних ділянок із чужого незаконного володіння не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Право власності на спірні земельні ділянки виникло у відповідачів (цивільних осіб, які ними володіють на момент розгляду судом даної справи) з підстав укладання ними відповідних правочинів щодо купівлі продажу цих земельних ділянок.

Згідно зі статтею 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин першої, другої статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Згідно з пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочинами, які порушують публічний порядок, є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження обєктами права власності українського народу землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу обєктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших обєктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо (Постанова Верховного суду України від 6 липня 2015 року у справі № 6-166цс15).

Разом з тим, прокуратурою у її позовній заяві - не зазначено і до неї не додано таких доказів.

Водночас, приписами підпункту 2 пункту 5 Розділу ІІ Закону України від 20 грудня 2011 року N 4176-VI Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства , який набрав чинності 15 січня 2012 року на підставі його публікації у №6 від 14 січня 2012 року виданні «Голос України», встановлено, що протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про: застосування наслідків нікчемного правочину. При цьому стосовно зазначеної вимоги особа може звернутися до суду лише за умови, якщо строк їх предявлення, встановлений положеннями ЦК, що діяли до набрання чинності цим Законом, не сплив на момент набрання чинності цим Законом.

Строк позовної давності за позовними вимогам передбаченими ст.ст.387, 388 ЦК України у відповідності до ст.257 ЦК України становить три роки.

У спірному випадку цей строк має обчислюватися від дати 20 лютого 2009 року публічної реєстрації спірних земельних ділянок як обєкта права власності, а отже сплив 20 лютого 2012 року, тобто до моменту -12 березня 2015 року, предявлення такого позову прокуратурою.

Оскільки позивачем чи прокуратурою навіть не заявлялося: ані вимог про визнання недійсними правочинів, які слугують підставою набуття відповідачами (власниками спірних ділянок) права власності на них, ані вимог про застосування наслідків нікчемності таких правочинів, а зі спливом позовної давності це виявляється і не можливим, то відсутні будь-які підстави вважати обґрунтованими і ці позовні вимоги прокуратури.

За таких обставин, в задоволенні позовних вимог прокуратури належить відмовити.

На підставі ст.8 Конституції України, ст.21, ч.2 ст.182, ст.ст. 387, 388 ЦК України, ч.1 ст.125 ЗК України, ч.2 ст.6, ч.3 ст. 33 Закону України Про місцеві державні адміністрації , висновками наведеними у Постановах Верховного Суду України: від 1 липня 2015 року у справі № 6-178цс15 та від 6 липня 2015 року у справі № 6-166цс15м щодо застосування ст. ст. 204, 256, 257, 261, 266, 267 ЦК України, керуючись ст.ст. 1, 3, 209, 210, 212, 213, 214, 215, 218, 360-7 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Бориспільського міжрайонного прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд Київської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення суду виготовлено 19.08.2015р.

Суддя Бориспільського міськрайонного суду

Київської області (підпис) ОСОБА_27

Згідно оригіналу:

Суддя В.П. Величко