Справа №591/1789/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Янголь Є. В.
Номер провадження 22-ц/788/1567/15 Суддя-доповідач - Дубровна В. В.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

19 серпня 2015 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Дубровної В. В.,

суддів - Лузан Л. В. , Сибільової Л. О. ,

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м.Суми від 16 липня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Сумського нотаріального округу Шокола Наталія Валеріївна,

про визнання недійсним договору дарування квартири,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 16 липня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволений.

Визнаний недійсним договір дарування квартири НОМЕР_1, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 від 08 квітня 2014 року за реєстраційним номером 1460, посвідчений приватним нотаріусом Сумського нотаріального округу Шоколою Н.В.

Визнане право власності на квартиру НОМЕР_1, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_4

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким ОСОБА_4 в задоволенні позову відмовити.

При цьому зазначає, що обставини справи свідчать про те, що позивачка свідомо допустила помилку при укладанні спірного договору, а на підтвердження своїх вимог окрім голослівних тверджень про те, що при укладанні договору вона помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, вважаючи, що підписує договір довічного утримання, згідно з яким право власності на квартиру до відповідача перейде за умови здійснення її по життєвого догляду та утримання, не надала жодного доказу. Недовіра суду першої інстанції його доводам щодо необґрунтованості нарікань позивачки на його адресу щодо змушення подарувати йому квартиру, кидає тінь на стале в колі спільних з матір'ю та особисто його друзів та сусідів його чесне та гідне ім'я як турботливого та надійного сина.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3, приватного нотаріусу Шокола Н.В., які апеляційну скаргу підтримують з мотивів у ній викладених, пояснення ОСОБА_4, її представника ОСОБА_7, які проти скарги заперечують, вважають рішення суду законним та обґрунтованим, перевіривши рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, виходячи з наступного.

Вирішуючи спір та задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачка довела належними та допустимими доказами обставини, на які посилалася у позові.

Цей висновок суду узгоджується з матеріалами справи та відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та просила визнати недійсним договір дарування квартири, оскільки вона помилилась, щодо обставин, які мають істотне значення та визнати за нею право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Свої вимоги мотивувала тим, що їй на праві власності належала квартира за адресою: АДРЕСА_1, в якій вона мешкає сама. В зв'язку з поганим самопочуттям та похилим віком вона потребує стороннього догляду, тому старший син, який мешкає неподалік, приходив постійно її навідувати, купував ліки, продукти харчування, тощо. Тому 05 вересня 2009 року вона склала заповіт, згідно якого все майно заповідала сину ОСОБА_8, а в разі його смерті раніше неї, або неприйняття спадщини, заповідала майно доньці ОСОБА_5. Навесні 2014 року вона захворіла на гострий бронхіт, в зв'язку з чим два дні перебувала на стаціонарному лікувані, а потім близько двох тижнів хворіла вдома та погано себе почувала. Під час хвороби син ОСОБА_8 неодноразово пропонував укласти договір, про те щоб вказана квартира перейшла йому у власність, оскільки це буде для нього дешевше в переоформлені документів. Вона з сином домовились про укладення договору за умови, що останній довічно буде її доглядати та вона продовжить проживати у вказаній квартирі до смерті. Віддала синові документи на квартиру та гроші, які назбирала з пенсії. 08 квітня 2014 року син ОСОБА_8 прийшов до неї разом з нотаріусом Шокола Н.В. для укладення договору. Саме в той день вона почувала себе погано та лежала на ліжку, нотаріус запропонувала їй підписати якісь папери. Відповідач заспокоїв її та пояснив, що це договір, про який вони домовлялись, тому підписала його, не читаючи, оскільки вважала, що підписує договір довічного утримання, а через декілька місяців відчула, що відповідач почав гірше до неї ставитись, рідше приходив, його дружина зовсім перестала ходити у гості, на що вона у телефонній розмові поскаржилась молодшому сину ОСОБА_9, який проживає у м.Києві та розповіла, що підписала якісь документи на квартиру. Як згодом стало відомо, вона замість договору довічного утримання підписала договір дарування, тому звернулась до відповідача з проханням розірвати вказаний договір, оскільки вона помилилась під час його підписання, однак відповідач відмовився.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 08 квітня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_4 подарувала квартиру НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 своєму сину ОСОБА_3 (а.с. 11-13).

Зазначений договір був посвідчений приватним нотаріусом Шоколою Н.В. за місцем проживання позивачки, в зв'язку з її незадовільним самопочуттям (а.с.10), її хворобливий стан здоров'я підтверджується ксерокопією листа з амбулаторної картки (а.с. 14-15).

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Як встановлено судом першої інстанції і вбачається з матеріалів справи, з пояснень сторін, ініціатором укладення договору дарування виступив відповідач. Після укладення договору відповідач не здійснив реєстрацію квартири, не відкрив на себе особові рахунки по квартирі, що надавало позивачці впевненості в тому, що вона була і залишається власником квартири. Квитанції по сплаті комунальних послуг надходили на її імя, вона проводила оплату комунальних послуг. Між сторонами існувала домовленість, за умовами якої після укладення договору відповідач буде здійснювати догляд за матірю, з огляду на що відсутні підстави вважати про укладення договору про безоплатну передачу у власність відповідача спірної квартири, яка є єдиним житлом позивачки.

Крім того, позивачка має хворобливий стан здоровя та похилий вік, їй 89 років, а тому суд вважає, що заслуговують на увагу її доводи про неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. З її пояснень вбачається, що вона погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність відповідача за умови довічного утримання, надання допомоги, яку вона потребувала, уваги та поваги з боку меншого сина- відповідача; укладаючи спірний договір, помилялась щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем. Саме під такими умовами турботи, догляду та її утримання синами вона складала і заповіти, які, в залежності від зміни стосунків із синами, вона тричі змінювала, заповідаючи майно почергово то одному, то іншому синові.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Судом першої інстанції ухвалено рішення з дотриманням зазначених норм Закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Суд першої інстанції вірно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, рішення суду узгоджується з доказами, наявними у справі, а тому підстав для його зміни чи скасування не вбачається.

У відповідності до ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м.Суми від 16 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -