Справа №584/359/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Гриценко П. П.
Номер провадження 22-ц/788/1197/15 Суддя-доповідач - Околот Г. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Околота Г. М.,

суддів - Левченко Т. А. , Попруги С. В.

при секретарі- Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Путивльського районного суду Сумської області від 12 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики

,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, про стягнення боргу за договорами позики.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що ним за розписками від 12.01.2014 року, 15.01.2014 року, 09.02.2014 року та 27.06.2014 року було передано в борг відповідачці відповідно 10 000 доларів США на строк до 12.12.2014 року, 7000 доларів США на строк до 15.12.2014 року, 5000 доларів США на строк до 09.09.2014 року , 5000 доларів США з зобов'язанням повернути борг за першою вимогою, а усього було передано у борг 27000 доларів США, які остання зобов'язалася повернути у строки визначені у розписках. Проте, відповідач після настання строку, свої зобов'язання виконала не в повному обсязі та повернула борг за вказаними розписками частково у сумі 8800 доларів США. Позивач просив суд стягнути на його користь борг за договорами позики у загальній сумі 18200 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 09.04.2015 року за 1 долар США - 23,5103 грн., становить 427 887 грн., а також стягнути згідно ст.. 625 ЦК України у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 3734 грн. та понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 654 грн. (а.с.2-3).

Рішенням Путивльського районного суду Сумської області від 12.05.2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 були задоволені повністю. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 427 887 грн. заборгованості за договором позики, 3 734 грн. - три проценти річних від простроченої суми, 3 654 грн. - судового збору, а всього стягнуто 435 275 грн. ( а.с. 71-72)

Не погодившись з таким рішенням суду відповідач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу в якій просила рішення суду змінити, зменшивши суму боргу до 44 737 грн. та відмовивши позивачу у стягненні 3% річних від простроченою суми. В обґрунтування своєї скарги апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті. Зокрема, апелянт вказує на те, що нею були сплачені позивачу грошові кошти за договорами позики, однак позивач зарахував їх як відсотки і суд першої інстанції при вирішені спору не врахував їх як погашення боргу.. Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції не залучив до участі у справі ОСОБА_5 , оскільки грошові кошти за договорами від 12.01.2014 та 15.01.2014 року у розмірі 17000 доларів США отримувалися ОСОБА_5, а апелянт лише була присутня при їх отриманні та була гарантом їх повернення, а тому повинна нести солідарну з нею відповідальність. Крім того зазначає, що суд не вірно визначив правовідносини, що склалися між сторонами за договорами від 12.01.2014 року та 15.01.2014 року , оскільки ці договори є договорами застави, а не позики, оскільки нею була передана у забезпечення зобов'язання квартира, ці договори є нікчемними, оскільки укладені з порушенням норм ч.1 ст.. 220 ЦК України, нотаріально не посвідчені і за даними нікчемними правочинами вона надлишково сплатила позивачу 32 622,08 грн, тому розмір заборгованості згідно її розрахунку повинен складати лише 44 737,52 грн.. Вважає також , що суд першої інстанції невірно розрахував розмір заборгованість, виходячи з курсу долару до гривні на момент подачі позову , а не на момент ухвалення рішення суду, а також безпідставно стягнув 3% річних від простроченої суми.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_6 у засідання суду апеляційної інстанції не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, тому зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України така неявка сторін не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_4, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами були укладені договори позики , які підтверджуються розписками, відповідач взяті на себе зобов'язання по поверненню грошових коштів виконала не в повному обсязі , заборгованість не погасила в обумовлені строки, у зв'язку з чим відповідно до вимог ст.. 1049,1050, 625 ЦК України стягнув з відповідача на користь позивача суму заборгованості та 3% річних від простроченої суми за офіційним курсом гривні к долару США на день подачі позову.

Проте повністю погодитись із вказаними висновками суду не можна, оскільки вони суперечать матеріалам справи та вимогам норм матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини.

Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються ст. ст. 1046-1047, ст. ст. 1049-1050 ЦК України.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Задовольняючи позов про стягнення боргу суд першої інстанції обґрунтовано виходив з цих вимог закону.

Оригіналами розписок від 12.01.2014 року, 15.01.2014 року, 09.02.2014 року та 27.06.2014 року, які були надані позивачем для огляду в судовому засіданні (ксерокопії розписок на а.с. 27, 26, 28, 25) підтверджується, що відповідач ОСОБА_3 отримала у позивача ОСОБА_4 в борг грошові кошти в сумі 10 000 доларів США, які зобов'язалася повернути в строк до 12.12.2014 року; 7000 доларів США , які зобов'язалася повернути в строк до 15.12.2014 року; 5000 доларів США які зобов'язалася повернути в строк до 09.09.2014 року та 5000 доларів США які зобов'язалася повернути за першою вимогою позивача.

Факт особистого написання вказаних розписок та виконання підписів на них відповідачкою ОСОБА_3 не заперечується .

Оскільки зазначені розписки були видані відповідачем ОСОБА_3 як позичальником позивачу ОСОБА_4 як позикодавцю, а останній надав їх на підтвердження своїх вимог суду і крім того зазначив в позовні заяві та пояснив у судовому засіданні, як першої так і апеляційної інстанції, що відповідачкою частково було сплачено борг за розпискою від 12.012014 року у сумі 4000 доларів США, за розпискою від 15.01.2014 року у сумі 2800 доларів США, за розпискою від 09.02.2014 року у сумі 1500 доларів США, та за розпискою від 27.06.2014 року у сумі 500 доларів США , суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що між сторонами були укладені договори позики, відповідачка частково повернула борг за договорами позики у розмірі 8800 доларів США , а не сплачена сума заборгованості складає 18200 доларів США.

Наявність оригіналів розписок у позивача, підтверджує той факт, що відповідачем ОСОБА_3 грошові кошти за договорами позики повернуті у повному обсязі не були.

Надаючи оцінку наданим позивачем ОСОБА_4 на підтвердження укладених договорів позики письмових доказів (боргових розписок), суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вказані письмові розписки є документом , які підтверджують як сам факт укладення між сторонами спору договору позики, так і передачу грошей позикодавцем позичальнику, а тому обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача заборговані грошові суми, оскільки зобов'язання за договорами позики відповідач ОСОБА_3 не виконала у повному обсязі у передбачений строк.

Саме такий правовий висновок про застосування ст.. 1046,1047 ЦК України міститься у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79 цс14, яка, відповідно до змісту статті 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України.

Колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що оскільки зобов'язання за договорами позики відповідач ОСОБА_3 не виконала у повному обсязі, то є всі підстави для стягнення з неї заборгованості на користь позивача.

Доводи апеляційної скарги стосовно не отримання відповідачем ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 17000 доларів США за розписками від 12.01.2014 року та 15.01.2014 року, а також неврахування судом першої інстанції надлишково сплачених відповідачем грошових коштів за договорами позики, колегія суддів оцінює критично та відхиляє їх, оскільки підстави виникнення між сторонами боргових зобов'язань відповідачем ОСОБА_3 належними та допустимими доказами не спростовані, дійсність боргових розписок , тобто написання їх саме відповідачем, нею визнається і не заперечується, правочин, що мав місце між сторонами спору, в установленому законом порядку відповідачем не оспорювався та недійсними не визнавався, а наведені апелянтом доводи є голослівними й такими, що ґрунтуються виключно на припущеннях. Крім того, в разі оспорювання позичальником наявності зобов'язання за договором позики, позичальник повинен надати до суду відповідні докази (за виключенням показань свідків) на підтвердження факту повернення позичених грошових коштів з урахуванням вимог ст. 218 ЦК України та ст. ст. 57 - 60 ЦПК України, однак як вбачається з матеріалів справи належних та допустимих доказів, щодо отримання грошових коштів у позику іншими особами , а також виконання зобов'язання за договорами позики від 12.01.2014 року, 15.01.2014 року, 09.02.2014 року та 27.06.2014 року та передачі грошових коштів позикодавцю відповідач ОСОБА_3 суду не надала, тому доводи апеляційної скарги у цій частині є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що судом першої інстанції безпідставно не було задоволено клопотання про залучення ОСОБА_5 у якості третьої особи яка не заявляє вимог на боці відповідача, та клопотання перед апеляційним судом про залучення ОСОБА_7 до участі у справі в якості третьої особи на боці відповідача, колегією суддів до уваги не приймаються та відхиляються, оскільки дане клопотання було вирішено судом відповідно до норм ЦПК України залежно від обставин справи і в задоволенні було відмовлено, оскільки рішення по справі не впливає на права та обов'язки ОСОБА_5, а нормами ЦПК України не передбачено залучення сторін до участі у справі на стадії апеляційного провадження. Крім того, порушення норм процесуального права, згідно до положень ч.3 ст.309 ЦПК України можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення, якщо ці порушення призвели до неправильного вирішення справи. Не залучення судом першої інстанції до участі у справі ОСОБА_5 не призвели до неправильного вирішення справи по суті.

Доводи апеляційної скарги та посилання апелянта на те, що між сторонами 12.01.2014 року та 15.01.2014 року існували правовідносини , які регулюються нормами ст.. 577 ЦК України та Законом України «Про іпотеку», оскільки в рахунок погашення боргу відповідачем було передано в іпотеку нерухоме майно, а тому ці договори позики є нікчемними згідно ст.. 220 ЦК України, колегією суддів не можуть бути прийняті до уваги і відхиляються, оскільки суд не виключає можливості існування між сторонами інших правовідносин, однак, позовні вимоги заявлені саме з підстав стягнення боргу, на підтвердження якого позивачем надано достовірні докази, а саме боргові розписки, які відповідачем не спростовані.

Згідно ч.1 ст. 1050 ЦК України , якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних від простроченої суми ґрунтуються на законі, розрахунок кількості прострочених днів за договорами позики був наданий позивачем та є правильним і відповідачем ОСОБА_3 не спростований, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними і до уваги колегією суддів не приймаються.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості за договорами позики та три проценти річних від простроченої суми.

Однак колегія суддів не може погодитись із висновком суду про те, що сума боргу стягнута за рішенням суду в іноземній валюті та три проценти річних від простроченої суми , має повертатися відповідачем за курсом НБУ на час подання позову, а саме на 09.04.2015 року..

За ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно ч.1 ст. 533 ЦК України , грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

У п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку про наявність підстав для стягнення основної суми боргу 18 200 доларів США та 3 процента річних від простроченої суми в гривневому еквіваленті, однак помилково визначив суму стягнення за курсом НБУ станом на 09.04.2015 року , як про це просив у позовній заяві позивач, а не на день ухвалення судового рішення.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції у порушення ст. ст. 212-214 ЦПК України належним чином не встановив розмір заборгованості станом на день ухвалення судового рішення з урахуванням офіційного курсу гривні до долара США, а тому апеляційна скарга у цій частині підлягає частковому задоволенню.

Офіційний курс НБУ гривні до долару США станом на 12 травня 2015 року становить 2058, 98 грн. за 100 доларів США. ( а.с. 78)

Таким чином, стягненню на користь позивача підлягає сума основного боргу в розмірі 374 734,36 грн. ( 18 200 :100 х 2058,98 грн. )

Позивачем також було заявлено про застосування ст. 625 ЦК України та стягнення на її підставі 3 % річних від суми боргу, яку суд обґрунтовано застосував до спірних правовідносин. Але, враховуючи, що колегією було зменшено суму боргу, на яку нараховувались 3 % річних, то слід здійснити новий розрахунок, виходячи із загальної суми боргу 374 734,36 грн.

Так, період затримки повернення боргу за договором позики від 12.01.2014 року з дня настання строку виконання до звернення з позовом до суду складає 118 днів. Тому розрахунок 3% річних є таким - сума боргу 123 538, 8 грн. ( 6000 доларів США- несплачена сума боргу:100 х 2058,98 грн. - курс долара на день ухвалення рішення) х3% : 365 дн. х118 дн. = 1198,15 грн.

Період затримки повернення боргу за договором позики від 15.01.2014 року з дня настання строку виконання до звернення з позовом до суду складає 115 днів. Тому розрахунок 3% річних є таким - сума боргу 86 477,16 грн. ( 4200 доларів США- несплачена сума боргу:100 х 2058,98 грн. - курс долара на день ухвалення рішення) х3% : 365 дн. х 115 дн. = 817, 38 грн.

Період затримки повернення боргу за договором позики від 09.02.2014 року з дня настання строку виконання до звернення з позовом до суду складає 212 днів. Тому розрахунок 3% річних є таким - сума боргу 72 064,3 грн. ( 3500 доларів США- несплачена сума боргу:100 х 2058,98 грн. - курс долара на день ухвалення рішення) х3% : 365 дн. х 212 дн. = 1255,69 грн.

З вимогами про стягнення 3%річних за договором від 27.06.2014 року позивач до суду не звертався.

Таким чином загальна сума стягнення 3% річних від простроченої суми за договорами позики складає 3 271 грн.

За таких обставин, виходячи із положень п.п.2,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, рішення суду підлягає зміні в частині стягнення суми боргу та трьох процентів річних від простроченої суми , шляхом зменшення їх розміру з 427 887 грн. - до 374 734,36 грн., та з 3 734 грн. до 3271 грн. відповідно.

В частині стягнення судових витрат у розмірі 3654 грн. , рішення суду відповідає вимогам ст..88 ЦПК України , а тому зміні не підлягає.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи апелянта, щодо невідповідності висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального та матеріального права , не можуть бути прийняті до уваги, оскільки всі вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307,309, 314,316 , 319, 325 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Путивльського районного суду Сумської області від 12 травня 2015 року в частині стягнення суми боргу та трьох відсотків річних - змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договорами позики у розмірі 374 734 ( триста сімдесят чотири тисячі сімсот тридцять чотири) гривні 36 копійок, три проценти річних від простроченої суми у розмірі 3271 ( три тисячі двісті сімдесят одна ) гривна.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді -