Справа № 314/3002/15-ц Провадження № 2/314/949/2015
03.12.2015 року м.Вільнянськ
Вільнянський районний суд Запорізької області в складі:
головуючого судді - Надворної О.С.,
при секретарі Якубовській Т.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вільнянськ справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживача,-
ОСОБА_1 звернувся до суду до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживача.
Перед укладенням кредитного договору йому було надано Розрахунок сукупної вартості кредиту на придбання транспортного засобу та реальної процентної ставки (додаток до кредитного договору), згідно якого абсолютне значення подорожчання кредиту складає 6204,20 грн.
Позивач та його представник у судове засідання не з»явився, але надав до суду заяву про розгляд справи за своєю відсутністю та відсутністю позивача. При цьому зазначив, що на заявлених позовних вимогах наполягає. Проти заочного розгляду справи не заперечує.
Відповідач у судове засідання не з»явився, був повідомлений судом належним чином про час та місце розгляду справи. Причин неявки суду не повідомив; клопотання про відкладення розгляду справи не надав.
В звязку з вищенаведеним, враховуючи згоду позивача, суд, керуючись ст. 224 ЦПК України, провів заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів.
Отже, дослідивши наявні у справі письмові докази в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків:
Враховуючи те, що кредит отримано фізичної особою, для придбання транспортного засобу - на правовідносини між сторонами поширюються норми Закон України «Про захист прав споживачів» та положення Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (затверджено постановою Правління НБУ від 10.05.2007р №168), далі Правила. Тобто, ці норми цивільного законодавства є спеціальними.
На момент укладення сторонами кредитного договору ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачала, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про:
1) особу та місцезнаходження кредитодавця;
2) кредитні умови, зокрема:
а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;
б) форми його забезпечення;
в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача;
г) тип відсоткової ставки;
ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;
д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо);
е) строк, на який кредит може бути одержаний;
є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;
ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;
з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;
и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;
і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.
Аналогічне положення містилося також у п. 2.1 Правил.
Згідно з п. 2.2 Правил інформація про платежі споживача, які зазначені в п. 2.1 Правил, надається з обов'язковим зазначенням бази їх розрахунку (зазначається сума, на підставі якої робиться розрахунок, зокрема сума наданого кредиту, сума непогашеного кредиту, фіксована сума тощо).
П. 2.3 Правил передбачає, що у разі, якщо окремі умови кредитування діятимуть протягом не всього строку користування кредитом, банки мають обов'язково ознайомити споживача з умовами, а також зі строком, протягом якого діятимуть такі умови, та з порядком інформування споживача про їх зміну.
П. 2.4 Правил вказував, що банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією.
Крім того, відповідно до п. 3.8 Правил у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.
Вказані вище обов'язки відповідач не виконав, а саме.
Перед укладенням Кредитного договору не повідомив позивачу: інформацію, зазначену у ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та у п. 2.1 Правил; інформацію, зазначену у п. 2.2, 3.8 Правил.
Тобто, відповідач не попередив позивача про обставини, які мають істотне значення.
Крім того, судом встановлено, що у порушення ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також Правил, Графік погашення кредиту не містить зрозумілої та передбаченої законом інформації щодо погашення кредиту та інформації щодо сукупної вартості кредиту.
Так, з Графіку погашення заборгованості не зрозуміло які платежі (кредит, проценти, неустойка тощо) та в якій валюті повинен сплачувати банку позивач. Назва колонок викладена не зрозуміло: в колонці 3 зазначено слово «внесок». Що мається на увазі під цим словом не відомо, відповідних пояснень з цього приводу банк не надав. А колонка 4 взагалі не містить назви.
Пунктом 3.2. Правил передбачено, що кредитний договір повинен містити графік платежів згідно зі строковістю, зазначеною у договорі у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів. Однак, відповідач такий графік у договір не вніс.
Самостійно визначити суму платежу позивач не може та не може. Як і не може визначити таку суму і суд.
Також, колонка 7 «Залишок» у Графіку погашення заборгованості не містить інформацію про грошове (валютне) вираження цифрового значення у відповідних періодах. Отже, оскільки платежі по кредитному договору, відповідно до п. 9.2. «Частини № 2. Загальні умови кредитування», можливо здійснювати щонайменше у 12 валютах, то не відомо, в якій валюті визначені цифрові показники у відповідних колонках Графіку, якою є вартість кредиту та який фактичний залишок заборгованості за ним.
Відповідно до положень ст.ст.638, 1054 ЦК України, ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", п.п.3.1, 3.2. Правил розрахунок сукупної вартості кредиту, графік погашення кредиту обов'язково укладаються при вчиненні кредитного договору зі споживачем (є обовязковою умовою у розумінні ст. 628 ЦК України), а тому наявність графіку погашення кредиту, а також розрахунку сукупної вартості кредиту за договором є істотною умовою кредитного договору №490053747 від 27.12.2007р (ст. 638 ЦК України).
Графік погашення заборгованості, в якому не зазначено порядок погашення кредиту та сплати процентів не відповідає вимогам закону. Таке ж стосується й Розрахунку сукупної вартості кредиту.
Посилання відповідача на те, що у п. 7 кредитного договору вказано про ознайомлення позичальника з умовами кредитування та інформацією, «надання якої вимагає чинне законодавства» є неспроможними та безпідставними, оскільки такий запис у договорі є формальним та сприймається судом як ухилення відповідача від надання конкретної, зрозумілої та такої, що відповідає дійсності інформації, зміст та обсяг якої передбачений Правилами та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». З цього положення договору не вбачається, з якою саме інформацією, передбаченою законодавством ознайомлено споживача банківських послуг. Отже, відповідачем не доведено надання позивачу інформації, передбаченої зазначеними актами цивільного законодавства; відповідач при укладенні договору діяв недобросовісно.
Доводи відповідача, стосовно того, що позивач несе відповідальність за валютні ризики суд вважає необґрунтованими, такими, що не ґрунтуються на нормах цивільного законодавства та не відповідають фактичним обставинам справи. При цьому суд вважає за необхідне зазначити наступне.
У рішенні Конституційного Суду України від 10.11.2011 р. №15 зазначається, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.
Як вбачається із матеріалів справи, перед укладенням кредитного договору позивачу було надано Розрахунок сукупної вартості кредиту на придбання транспортного засобу та реальної процентної ставки (додаток до кредитного договору), згідно якого абсолютне значення подорожчання кредиту складає 6204,20 грн.
Оскільки у позивача немає фінансової освіти - на момент укладення кредитного договору він повністю довіряв інформації, яку йому надав відповідач. Тому вважав, що вказаний кредит зможе обслуговувати протягом шести років.
Суд зазначає, що відповідач у своїх запереченнях на позов не вказує, якою є загальна вартість кредиту. Доказів, які б спростовували твердження позивача з приводу того, що банк неправильно визначив загальну вартість кредиту відповідач не надав. Тобто, відповідач не довів суду, у порядку, визначеному ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, надання позивачу вказаної вище інформації.
Таким чином, положення цивільного законодавства, що передбачають необхідність зазначення в кредитному договорі інформації про сукупну вартість кредиту за кожним платіжним періодом, включаючи реальну процентну ставку і абсолютне значення подорожчання кредиту, розрахунок частки платежів у погашення основного боргу та в погашення відсотків (при ануїтетних платежах), валютні ризики, носять імперативний характер. Відсутність зазначеної інформації позбавляє споживача можливості правильно вибрати товар (послугу).
З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що відповідач, навмисно увів позивача в оману відносно реальної вартості кредиту, суми платежів, які він повинен фактично сплачувати за договором. Це спонукало позивача дати згоду на вчинення правочину (кредитного договору), який би він не уклав за умови надання йому достовірної інформації.
Статтею 230 ЦК України визначені правові наслідки вчинення правочину під впливом обману. Так, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.
Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Отже, спірний кредитний договір суд визнає недійсним.
Також, судом встановлено, що суми в Графіку погашення заборгованості за договором не є рівними у всіх періодах. А у Розрахунку сукупної вартості кредиту та п. 2.8. кредитного договору зазначено, що повернення кредиту та сплата процентів за його використання здійснюється рівними частинами по 229 доларів США. Тобто ці умови договору, після укладення договору про внесення змін і доповнень №1 від 19.05.2009р, змін не зазнали.
Згідно ж п. 2.8. кредитного договору, платежі з повернення кредиту та сплати процентів за його використання повинні здійснюватися щомісячно рівними частинами відповідно до Графіку платежів та Розрахунку сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки (додаток № до договору). У разі сплати у валюті кредиту до 27 числа кожного місяця рівними частинами в сумі 229 доларів США (без визначення в гривні); у разі погашення кредиту в національній валюті таке погашення має здійснюватися не пізніше 26 числа кожного місяця у сумі, розрахованій у порядку та на умовах, визначених цим Договором. Пунктом 9.2.2. кредитного договору передбачено, що повернення кредиту у валюті відмінній від валюти Кредиту, якою може бути інша іноземна валюта 1 групи Класифікатора чи національна валюта України в еквіваленті, розрахованому від належної до сплати суми коштів у валюті кредиту, виходячи з безготівкового курсу валюти кредиту, встановленого банком на наступний банківський день від дати зарахування коштів відповідного платежу шляхом безготівкового перерахування еквівалентної суми в іншій валюті на рахунок шляхом внесення через касу банку.
Суд погоджується з доводами позивача, що такі умови погашення кредиту та сплати процентів є для нього невигідними, дискримінаційними, адже він не може визначити суму платежу по договору, оскільки банк зарахує кошти по курсу, визначеному ним самим та не відомим мені на момент переказу (сплати) коштів. Підтвердженням цієї обставини є те, що п. 9.6. Частини 2. «Загальні умови кредитування» передбачено, що позичальник зобовязаний здійснити усі платежі на користь банку так, щоб банк одержав усі належні платежі у повному обсязі та без відрахування з них будь-яких комісій інших банків та будь-яких витрат, повязаних із переказом коштів. При цьому відповідач не надав належну інформацію щодо суми коштів яку повинен переказати позивач щоб відповідач отримав її у повному обсязі. Будь-яких заперечень з цього приводу та пояснень відповідач не надав.
Ненадання зазначеної інформації споживачу (позивачу) також є порушенням його прав на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про послуги банку(п. 5 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів»), заздалегідь ставить його у невигідне становище. Оскільки помиляючись у сумі платежу (переказу), в меншу сторону, позивач, відповідно до умов договору, несе відповідальність за договором, а відповідач отримає від цього дохід. Отже, суд погоджується із доводами позивача, що має місце істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.
Крім того, відповідач не повідомив позивачу в яких конкретно валютах він має можливість погашати кредит та сплачувати відсотки і якою буде вартість кредиту при цьому. Відповідач не надав позивачу розрахунок вартості кредиту (ні щомісячний, ні загальний) з урахуванням сплати кредиту та процентів за його використання у гривні та в валютах, передбачених Класифікатором, затверджених постановою Правління НБУ від 04.02.1998р №34 (у редакції постанови Правління НБУ від 02.10.2002р №378) п. 9.2. кредитного договору.
Інформацію про різницю, переваги між отриманням кредиту та його погашенням кредиту не в валюті кредиту - відповідач позивачу також не надав.
Відповідач, у порушення вимог п. 3.8. Правил, не надав позивачу інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, повязаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобовязання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним відповідач
Також судом встановлено, що у порушення п. 3.7. Правил відповідач не надав позивачу вичерпну інформацію про вартість кожного з альтернативних варіантів надання послуг, у т.ч. при погашенні зобовязань готівкою або переказом коштів на рахунки відповідача. Перелік, розмір і база розрахунку комісій за розрахункове касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій у договорі у порушення вимог п. 3.1. Правил не зазначені.
Суд також зазначає наступне.
Частиною 4 ст. 11 Закону України, «Про захист прав споживачів», п. 3.3 Правил визначено, що у договорі про надання споживчого кредиту зокрема зазначаються:
2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) у валюті платежу, у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, а також інших фінансових зобовязано споживача за кожним платіжним періодом, з урахуванням даних, наведених у додатку до Правил. У графіку платежів (графіку погашення заборгованості) має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Банки у кредитному договорі повинні зазначити сукупну вартість кредиту у вигляді реальної процентної ставки, абсолютного значення подорожчання кредиту у грошовому виразі з урахуванням всіх платежів на користь банку та на користь третіх осіб. В оспорюваному договорі така інформація відсутня.
Норма про необхідність зазначення сукупної вартості кредиту закріплена в законі з тією метою, щоб споживач міг повністю оцінити свої можливості при укладенні кредитного договору, в тому числі й можливість обслуговувати кредитний договір в майбутньому саме в грошовому виразі, тобто в гривні. Зазначення інформації про вартість кредиту в еквівалентах (іноземній валюті) є недопустимим, оскільки еквівалент платежу не можна вважати грошима.
В силу частини 2 статті 533 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Крім того, Розрахунок вартості кредиту не відповідає Графіку погашення заборгованості в частині строку надання кредиту.
У звязку із зміною строку кредитування (додатковий договір до кредитного договору від 19.05.2009р) відповідач повинен був надати споживачу інформацію щодо сукупної вартості кредиту та зазначити її в кредитному договорі, а якщо сума щомісячного платежу (п. 2.8 кредитного договору) змінилась відповідач повинен був скласти та надати споживачу новий Розрахунок сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки.
Суд погоджується із доводами позивача з приводу того, що визначення нового строку кредитування його збільшення, фактично означає, що змінено умови кредитування - вчинено правочин про надання кредиту на інших, ніж передбачалось умовах, тому банк повинен був надати позивачу інформацію, передбачену ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Однак відповідач не надав суду належних доказів, які б свідчили про надання позивачу такої інформації.
Згідно із абзацом 2 пункту 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил, де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.
У силу положень частини 5 статті 11, статті 18 Закону до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори зі споживачем умови, які с несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору. При цьому, пунктом 4 частини 1 статті 21 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.
Верховний Суд України в постанові від 11.09.2013р. по справі № 6-40цс13 зробив наступний правовий висновок: "Аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві".
Враховуючи названі акти законодавства і судову практику, суд доходить висновку, що умови договору про валюту кредиту, сукупну вартість кредиту, в тому числі за кожним платіжним періодом, включаючи реальну процентну ставку і абсолютне значення подорожчання кредиту, розрахунок частки платежів у погашення основного боргу та в погашення відсотків (для ануїтетних платежів), а також валютні ризики, є істотними споживчими властивостями і їх характеристика впливає на вибір споживача. Відсутність названих умов в кредитному договорі може бути визнано несправедливими умовами у разі, коли ці умови вносить істотний дисбаланс у права та обов'язки сторін за договором на шкоду споживача, зокрема, у разі можливого збільшення суми витрат позичальника під час виконання зобов'язань в порівнянні з очікуваною сумою витрат під час укладення кредитного договору. Та обставина, що окремі умови договору або їх деякі аспекти були індивідуально узгоджені, не виключає застосування положень про несправедливі умови до решти договору.
Дослідивши та оцінивши за правилами статті 64 Цивільного процесуального кодексу України представлені в матеріали справи документи, в тому числі кредитний договір, суд встановив, що кредитний договір не містить графіку платежів, у розумінні ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил, а також детальний розпис сукупної вартості кредиту у вигляді реальної процентної ставки (у процентах річних) та абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі).
При цьому, суд приймає до уваги строк дії кредитного договору, який становить 10 років; неможливість врахування споживачем, як слабкої сторони договору, яка не може володіти необхідним і достатнім обсягом інформації в такій сфері як кредитування в іноземній валюті, всіх валютних ризиків, зокрема різкого підняття курсу долара США стосовно гривні; встановленого НБУ офіційного курсу долара США до гривні на момент укладення кредитного договору (5,05 грн. ) і на момент пред'явлення позову (22.06.2015 р.) 21,64 грн., а відтак суми платежу за договором у гривнях як на момент укладення договору - 1156,45 грн., так і пред'явлення позову - 4955,56 грн., яка є надмірно високою по відношенню до ціни, узгодженої в момент укладення договору.
Укладення позивачем кредитного договору на таких умовах та з урахуванням відсутності у нього правдивої інформації про реальну вартість кредиту та іншої інформації, зазначеної вище, у т.ч. про те, що валютні ризики несе позивач, суперечило інтересам позивача і він не мав можливості оцінити свої фінансові можливості.
З квитанцій про сплату коштів за кредитним договором вбачається, що розмір плати змінювався відповідно до зміни курсу долара США до гривні. Фактично відбувається збільшення суми витрат позичальника у гривнях під час виконання зобов'язань в порівнянні з очікуваною сумою витрат під час укладення кредитного договору, що завдає шкоди позивачу.
Відсутність в кредитному договорі правдивої інформації про сукупну вартість кредиту, в тому числі за кожним платіжним періодом, включаючи реальну процентну ставку і абсолютне значення подорожчання кредиту, про частки платежів у погашення основного боргу та в погашення відсотків, про валютні ризики - викликана односторонніми діями (бездіяльністю) банку, який не забезпечив узгодження із споживачем названих умов кредитного договору. У зв'язку із цим, подорожчання для позивача кредитного продукту відносно його повної вартості у гривнях на момент прийняття на себе кредитних зобов'язань вносить істотний дисбаланс між договірними зобов'язаннями на шкоду споживача. Умови договору, які не були погоджені сторонами, з урахуванням абзацу першого частини 4 статті 18 Закону (перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним), а також наведених вище нормативних актів і судової практики, є несправедливими в силу частини 2 статті 18 Закону.
Та обставина, що умови спірного договору про валюту кредиту і валюту платежу були узгоджені сторонами не може бути прийнята до уваги, оскільки банком в належній формі не була доведена необхідна інформація про оцінку можливих змін курсу іноземної валюти на майбутній час дії кредитного договору, а відтак банк, як сильна сторона договору, в порушення принципу добросовісності, фактично переклав шкідливі наслідки від невиконання своїх обов'язків щодо оцінки ризиків від надання валютного кредиту на споживача, як слабкої сторони договору, чим вніс істотний дисбаланс у права та обов'язки сторін за договором на шкоду споживача.
Відповідно до частини 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону). Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення (ч. 7 ст. 18 Закону).
Згідно з частиною 1 статті 217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Враховуючи, що названі умови кредитного договору суперечать принципам свободи договору (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України); що на момент укладення договору ці умови не були враховані позивачем або були узгоджені позивачем внаслідок неналежної інформованості, в тому числі зі сторони банку; що названі умови вплинули на можливість свідомого і компетентного вибору фінансової послуги споживачем; що у даному випадку зміна ринкових умов, які впливають на сукупну вартість кредиту у гривнях (різке підняття курсу долара США стосовно гривні), фактично призводить до зміни ціни послуги (у бік її підвищення), а відтак умов кредитного договору в частині суми основного боргу; що такі положення договору надали явну перевагу банку, внаслідок чого є явно обтяжливими для позивача; що без названих умов позичальник не міг укласти спірний договір, суд дійшов висновку, що кредитний договір, також і за таких обставин, слід визнати недійсним в цілому.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно частини 1 статті 203 ЦК України, зміст правочину не повинен суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.
Частина 1 ст. 216 ЦК України встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до статті 236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Абзац 2 пункту 2 Постанови пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів" серед іншого передбачає, що відносини, які витікають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян у тому числі про надання кредитів регулюються положеннями Закону України "Про захист прав споживачів".
Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник), тобто відповідач, не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Законом не передбачено встановлення вичерпного переліку несправедливих умов.
Кредитний договір суперечить зазначеним вище нормам Цивільного кодексу України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилам, спрямований на порушення прав споживача, які гарантовані не тільки нормами національного права, але нормами міжнародного права, зокрема Директивою 2008/48/ЄС Європарламенту та Ради Європи від 23.04.2008р, Хартії захисту прав споживачів. Цими міжнародними актами передбачено, що права споживачів захищаються державою, у т.ч. національними судами, на стадії як до укладення кредитного договору так і на стадії його виконання, а тому його необхідно визнати недійсним відповідно до вимог ст. 215 ЦК України.
Доводи відповідача з приводу пропуску позивачем строку позовної давності та заявлене у звязку із цим клопотання про відмову у задоволенні позову, - суд до уваги не бере, оскільки відповідно до п. 11.6. Частини 2. «Загальні умови кредитування» кредитного договору, позивач та відповідач домовились про те, що позовна давність за спорами, що випливають з даного договору становить 50 років. Тобто, сторони збільшили позовну давність, визначену законом.
У разі визнання недійсним кредитного договору, кожна сторона повинна повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину (ч. 1 ст. 216 ЦК України).
При цьому суд зазначає, що будь-яких заперечень з боку відповідача стосовно сплати йому позивачем сум на виконання кредитного договору, які були зазначені у позові, а також контррозрахунків від відповідача не надходило.
Відповідно до статті 236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Згідно із частиною 2 статті 548 Цивільного кодексу України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину, щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України та ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права.
Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу УкраїниУкраїни способами захисту цивільного права та інтересів є визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушували право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
З урахуванням вищевказаного, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд вважає позовні вимоги позивача повністю доведеними, обґрунтованими та таким, що підлягає задоволенню.
Враховуючи вищевикладене, керуючись Законом України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 3, 4 10, 15, 203, 215, 230, 628, 638, 1054 ЦК України, ст. ст. 3, 15, 110, 224-226, 294 ЦПК України,
Визнати недійсним кредитний договір №490053747, укладений 27.12.2007 року між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» та ОСОБА_1.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача; заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем до Вільнянського районного суду Запорізької області протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення суду може бути оскаржене позивачем до Апеляційного суду Запорізької області через Вільнянський районний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення; у разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя : О. С. Надворна

03.12.2015