Ухвала

іменем україни

08 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Савченко В.О., Гончара В.П., Остапчука Д.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Львівської області від 18 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що відповідачі відмовляються поврнути позичені у неї кошти в сумі 3 800 євро.

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 01 березня 2013 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 суму боргу в розмірі 40 545 грн 50 коп.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 18 травня 2015 року зазначене рішення міськрайонного суду скасовано й в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_9 просить рішення апеляційного суду скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції, що було помилково скасовано, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування не встановлено.

Відповідно до ст. 526 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843595/ed_2013_08_11/pravo1/T030435.html?pravo=1> зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2013_08_11/pravo1/T030435.html?pravo=1>, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843702/ed_2013_08_11/pravo1/T030435.html?pravo=1> передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За правилами ч. 2 ст. 638 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843712/ed_2013_08_11/pravo1/T030435.html?pravo=1>, договір також укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно із ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/T030435?edition=2013_08_11>.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позичальником) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надана позивачем на підтвердження позовних вимог розписка від імені відповідачів не є належним доказом, отримання останніми коштів, саме у позивача й саме у визначеній у ній сумі, у вказаній розписці взагалі не визначено у кого позичалися кошти та в якому розмірі, а також порядок їх повернення.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. 212 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1987/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1>, обґрунтовано виходив з безпідставності та недоведеності вимог ОСОБА_4 та відсутності правових підстав для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції, оскільки вони узгоджуються з матеріалами та обставинами справи.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_9 на увагу не заслуговують та висновків суду не спростовують.

Матеріали витребуваної справи не свідчать про те, що апеляційним судом при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Таким чином, оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, наведені у касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Касаційна скарга в частині оскарження рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 16 квітня 2015 року також не підлягає задоволенню, оскільки вказане рішення було скасовано судом апеляційної інстанції.

Ураховуючи вищенаведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_7 відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 18 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.О. Савченко

В.П. Гончар

Д.О. Остапчук