АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Антоненко Н.О., Шкоріної О.І.

при секретарі: Юрченко А.С.

за участю: позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

третьої особи ОСОБА_4

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Київської міської ради, ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давності, -

Справа №752/22426/13-ц
№ апеляційного провадження:22-ц-796/16083/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Мирошниченко О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Київської міської ради, ОСОБА_10, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_11 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давності, в якому просила визнати за ОСОБА_2 право власності на будинок АДРЕСА_1 житловою площею 17,2 кв.м., кухнею, площею 4,9 кв.м., коридором, площею 9,3 кв.м., загальною площею 31,4 кв.м.

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилалася на те, що у 1952 році ОСОБА_12 було збудовано самовільно будинок АДРЕСА_1

У відповідності до поверхневого плану №2326 від 21.10.1976 р. та журналу внутрішніх обмірів площі, зазначений вище будинок було проінветаризовано, та він складається з однієї жилої кімнати, площею 17,2 кв.м., кухні, площею 4,9 кв.м., коридора, площею 9,3 кв.м.

Земельна ділянка площею 660 кв.м., на якій знаходиться будинок АДРЕСА_1 не приватизована.

На цій самій земельній ділянці, площею 660 кв.м., розташований будинок під літ. «А» за НОМЕР_1, власниками якого на даний час є: ОСОБА_10, якому належить 1/3 будинку, ОСОБА_4, якому належить 1/3 будинку, ОСОБА_7 якому належить 1/9 та 1/18 будинку, ОСОБА_8 - якому належить 1/9 та 1/18 будинку.

Зазначене підтверджується відповіддю Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на нерухоме майно від 26 грудня 2012 року №47811.

Між її матір'ю - ОСОБА_13 та ОСОБА_12 у 1979 році було зареєстровано шлюб. На той час ОСОБА_12 належала 1/3 частина будинку АДРЕСА_1

14 червня 1979 року її матір ОСОБА_13 виплатила 5500 рублів за самовільно збудований будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_12 та вони дійшли згоди щодо заселення ОСОБА_2, ОСОБА_14 ОСОБА_15 в цей будинок, що підтверджується довідкою Першої Київської нотаріальної контори та довідкою форми 3.

19 січня 1982 року шлюб між ОСОБА_13 та ОСОБА_12 було розірвано, про що Відділом ЗАГСу Московського району було зроблено актовий запис №78.

У 1994 році ОСОБА_12 помер, що підтверджується довідкою №25 від 14 березня 1995 року Відділу ЗАГСу Московського району м. Києва.

В 1995 році ОСОБА_13 отримала погодження від 18 травня 1995 року на експлуатацію будинку літ. «Б» по АДРЕСА_1 від Загону воєнізованої пожежної охорони МВС України у Московському районі та погодження на введення в експлуатацію приватного домоволодіння будинку НОМЕР_1 літ. «Б» від Санітарно-епідеміологічної станції Відділу охорони здоров'я Виконкому Московської районної ради народних депутатів за №349.

Починаючи з 1999 р. ОСОБА_2 одноособово володіє будинком АДРЕСА_1, і для належної експлуатації цього будинку укладено відповідні договори з ДКП «Київгаз», АЕК «Київенерго».

Будинок АДРЕСА_1 є нерухомим майном, яке відповідає вимогам, що у відповідності до законодавства ставляться до житлових будинків на час його будівництва, що підтверджується рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 серпня 2006 р. в справі №2-2046/15.2006, а відповідно право власності на нього може бути набуто в порядку передбаченому ст. 344 ЦК України, тобто в порядку набувальної давності.

Оскільки позивач - ОСОБА_2 вважає, що вона добросовісно, відкрито, безперервно протягом більш ніж 10 років володіє будинком АДРЕСА_1, користується ним весь цей час, несе витрати по його утриманню, то за правом набувальної давності набула право власності на цей будинок згідно ст. 344 ЦК України.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року в задоволенні позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивачем ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій вона просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 підтримали доводи апеляційної скарги.

Третя особа ОСОБА_4 який також діє на підставі довіреності в інтересах відповідача ОСОБА_10, проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Відповідач Київська міська рада в судове засідання не з'явився, пр день та час розгляду справи повідомлявся належним чином (т.4 а.с.80), а тому колегія суддів вважає можливим розглянути справу за його відсутності у відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, складається з двох жилих будинків під літерами «А» та «Б».

Зазначене домоволодіння належить 4 співвласникам, а саме: ОСОБА_10, якому належить 1/3 будинку, ОСОБА_4, якому належить 1/3 будинку, ОСОБА_7 якому належить 1/9 та 1/18 будинку, ОСОБА_8 - якому належить 1/9 та 1/18 будинку.

Жилий будинок під літ. «Б» був збудований в 1952 році ОСОБА_12 на земельній ділянці площею 660 кв.м., що була видана йому в користування рішенням виконкому Київської міської ради народних депутатів№1163 від 31 липня 1956 року. Однак права власності належним чином за ним зареєстровано не було, а тільки рішенням Московського районного суду м. Києва від 04 травня 1983 року встановлено, що цей будинок належить ОСОБА_12 без належним чином оформлених документів.

В 1979 році між матір'ю ОСОБА_2 - ОСОБА_13 та ОСОБА_12 було зареєстровано шлюб. На момент укладення шлюбу ОСОБА_12 належала 1/3 частина будинку АДРЕСА_1

14 червня 1979 року ОСОБА_13 виплатила 5500 рублів за самовільно збудований будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_12 та вони дійшли згоди щодо заселення ОСОБА_2, ОСОБА_14, ОСОБА_15 в цей будинок, що підтверджується довідкою Першої Київської нотаріальної контори та довідкою форми 3.

19 січня 1982 року шлюб між ОСОБА_13 та ОСОБА_12 було розірвано, про що Відділом ЗАГСу Московського району було зроблено актовий запис №72. В 1994 році ОСОБА_12 помер, що підтверджується довідкою №25 від 14 березня 1995 року Відділу ЗАГСу Московського району м. Києва.

В 1995 році ОСОБА_13 отримала погодження від 18 травня 1995 року на експлуатацію будинку літ. «Б» по АДРЕСА_1 від Загону воєнізованої пожежної охорони МВС України у Московському районі та погодження на введення в експлуатацію приватного домоволодіння будинку НОМЕР_1 літ. «Б» від Санітарно-епідеміологічної станції Відділу охорони здоров'я Виконкому Московської районної ради народних депутатів за №349.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначила, що починаючи з 1999 року одноособово володіє будинком АДРЕСА_1, і для належної експлуатації цього будинку укладено відповідні договори з ДКП «Київгаз», АЕК «Київенерго».

За змістом ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, які виникли з 01 січня 2001 року.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.9 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, що для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до зазначеної статті повинні існувати наступні ознаки: володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю; володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним; володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків.

При вирішенні спорів про набувальну давність необхідно враховувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися у повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника і завжди знає хто є власником.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Така правова позиція викладена у п.6 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» за №24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року.

Як убачається з матеріалів справи, до визнання права власності на спірний житловий будинок за ОСОБА_10, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 серпня 2006 року правовий режим вказаного будинку можна визначити як самочинно збудований.

Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушення будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, набуває права власності на нього. Права власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 серпня 2006 року було визнано право власності за ОСОБА_10 за будинком під літ. «Б», що розташований за адресою: АДРЕСА_1. Однак, до винесення вказаного рішення, тобто до 17 серпня 2006 року вказаний будинок вважався самочинно збудованим, що підтверджується рішенням Московського райвиконкому про відмову ОСОБА_12 в прийнятті в експлуатацію будинку під літерою «Б», та видачі свідоцтва про право власності на нього, оскільки будинок зведено самовільно.

За таких обставин будинок під літ. «Б» розташований за адресою: АДРЕСА_1, не може вважатися чужим майном оскільки, право власності на вказаний будинок згідно рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 серпня 2006 року визнано за ОСОБА_10

Враховуючи, що позивач ОСОБА_2 оскаржувала рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 серпня 2006 року, згідно якого право власності на будинок під літ.«Б» розташованого по АДРЕСА_1 було визнано за ОСОБА_10 в апеляційному та касаційному порядку, що підтверджується ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 31 жовтня 2006 року та ухвалою Верховного суду України від 03 травня 2007 року, то позивачем ОСОБА_2 не було виконано умову щодо добросовісного заволодіння спірним майном.

Крім того, саме після рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 серпня 2006 року, спірне майно набуло по відношенню до ОСОБА_2 статусу «чужого майна», оскільки вказаним рішенням було визнано право власності на будинок під літ.«Б» розташованого по АДРЕСА_1 за ОСОБА_10, а отже на момент звернення до суду, тобто станом на 18 грудня 2013 року не сплив встановлений 10-річний термін для визнання права власності за ОСОБА_2 в порядку набувальної давності.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог позивача, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Суддя-доповідач:

Судді: