Справа № 645/5565/15-ц
Провадження № 2/645/1844/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2015 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Ульяніч І.В.

при секретарі - Андрєєвій А.О., Тереховської І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» про захист прав споживача та про визнання недійсними п.п.7.3, 9.1 Кредитного договору № 28-108П/2013-А,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом про захист прав споживача та про визнання недійсним п.п.7.3, 9.1 Кредитного договору № 28-108П/2013-А, вказавши, що 20 вересня 2013 року між ним та ПАТ «Мегабанк» було укладено Кредитний договір № 28-108П/2013-А. Відповідно до п. 1.1. Договору кредитодавець зобовязався надати позичальникові грошові кошти у розмірі 45 000 грн., а позичальник зобовязався на умовах, передбачених Договором, повернути кредит, сплатити проценти у розмірі 15,00 % річних за користування кредитом, комісійні винагороди та виконати всі інші зобовязання згідно з Договором.

Позивач вважає певні положення Договору такими, що обмежують його право як споживача, а саме: відповідно до п. 7.3. Договору у разі порушення строків ануїтетних платежів та комісійної винагороди понад 90 календарних днів, позичальник сплачує кредитодавцеві штраф у розмірі 45 % від суми кредиту. Важав, що такий штраф може бути явно несумірним розміру несплаченої суми. Розмір такого штрафу складає 20 250,00 грн., майже в два рази перевищує суму заборгованості за кредитом яка у нього складає 11 277,39 грн.. Згідно ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, тому таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно з пунктом 7.2. Договору встановлений інший розмір штрафу за невиконання прийнятих на себе зобовязань щодо сплати ануїтетних платежів та комісійної винагороди - у розмірі 10 процентів від несвоєчасно сплаченої суми. Тобто в Договорі встановлено, що після спливу 90 днів від дня виникнення заборгованості за кредитом та комісійною винагородою штраф збільшується з 10 % до 45 %, збільшення розміру штрафу є несправедливою умовою і тому має бути визнане недійсним.

Крім того, зазначив, що відповідно до п. 9.1. Договору всі спори, що виникають за цим Договором між Сторонами і підвідомчі третейським судам та не заборонені чинним законодавством України, розглядаються Постійно діючим Третейським судом при Асоціації «Слобожанська перспектива» у відповідності з його Регламентом. Сторони погоджуються, що розгляд спорів у Третейському суді буде здійснюватись одноособово. Сторони доручають Голові Третейського суду призначити третейського суддю зі списку суддів Третейського суду. Сторони ознайомлені з Регламентом Третейського суду.

Позивач зазначив, що відповідно до п. 14 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

На правовідносини за кредитним договором розповсюджуються положення законодавства про захист прав споживачів.

Отже, третейське застереження, встановлене в п. 9.1. Кредитного договору, суперечить п. 14 ст. 6 Закону України «Про третейські суди». Підставою недійсності правочину у відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України на думку позивача є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Позивач просив визнати недійсним п.п.7.3, 9.1 Кредитного договору № 28-108П/2013-А.

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити, надавши пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Крім того, пояснив, що позивач в добровільному порядку уклав кредитний договір із Мегабанком, при укладенні договору був ознайомлений із умовами договору, не вважав їх несправедливими на час укладання. Також зазначив, що позивач до банку з пропозицію щодо зміни умов договору не звертався, кредитний договір не вікликав. 22.06.2015 року рішенням Третейського суду з позивача була стягнута сума заборгованості за кредитом.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити у задоволенні цього позову, пояснивши, що відповідач свої зобов»язання за договором, щодо надання позивачу кредиту в обумовленому розмірі, виконав. Зі своєї сторони позивач належним чином не виконує свої зобов»язання за кредитним договором, має прострочену заборгованість. Позивач зобовязався на умовах, передбачених Договором своєчасно та в повній сумі сплачувати щомісячні платежі та відповідні комісійні винагороди. повернути кредит, сплатити проценти у розмірі 15 % річних та комісійну винагороду в розмірі 2% від суми кредиту за обслуговування кредитної заборгованості.

Сплата ануїтетних платежів повинна здійснюватись позивачем щомісяця не пізніше останнього робочого дня звітного місяця, сума ануїтетного платежу та сума щомісячної комісійної винагороди, складає 3 163,35 грн..

Відповідно до п. 4.12. Кредитного договору у разі порушення строків сплати ануїтетних платежів та комісійної винагороди понад 90 календарних днів, відповідач обліковує заборгованість за кредитом в повному обсязі на відповідному рахунку простроченої заборгованості, з цього моменту відповідач припиняє нарахування щомісячної комісійної винагороди, процентна ставка за кредитом встановлюється в розмірі, встановленому в п. 4.6. цього Договору, а саме 0,1% річних, а за невиконання прийнятих на себе зобовязань щодо сплати ануїтетних платежів та комісійних винагород позивач сплачує штраф у розмірі, передбаченому п. 7.3. цього Договору.

Укладаючи кредитний договір позивач та відповідач обумовили, що в разі порушення строків сплати ануїтетних платежів та комісійної винагороди понад 90 календарних днів, відповідач нараховує позивачу штраф в розмірі 45 % від суми кредиту, тобто позивач погодився з умовами кредитного договору, а саме з розміром кредиту, строком дії, розміром та обовязковістю щомісячних платежів та відповідальністю за невиконання його умов тощо.

Таким чином, кредитний договір був укладений з урахуванням волевиявлення позивача, оскільки підпис на договорі, який він не оспорює, є доказом того, що сторони погодилися з його умовами. Договір між сторонами має всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгодженні сторонами в спірному договорі.

Посилання позивача на те, що пункт 7.3. Кредитного договору є несправедливим, не є підставою звільнення від виконання зобов'язань або відповідальності за їх порушення, оскільки позивач сам уклав кредитний договір з відповідачем на підставі вільного волевиявлення, і ставлячи підпис, вважав його справедливим.

Також зазначили, що твердження позивача, що п. 9.1. Кредитного договору, яким передбачене третейське застереження, що суперечить п. 14 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» є помилковим, оскільки, відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів", споживач - це фізична особа, яка придбає, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З огляду на наведене, звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, урегульованих спеціальним Законом "Про захист прав споживачів", вправі споживач. Банк, як кредитодавець, є учасником правовідносин з позичальником за договором надання споживчого кредиту. ПАТ "МЕГАБАНК" не є споживачем, в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки стягнення заборгованості внаслідок неналежного виконання боржником умов договору не є справою про захист прав споживача, відносини позивача та відповідача регулюються не тільки законодавством про захист прав споживачів, а цивільним законодавством про зобов'язальне право та, зокрема, про договірні (кредитні) зобов'язання. Пункт 9.1. Кредитного договору, який оскаржується позивачем не передбачає відмову від права на звернення до суду, а передбачає порядок розгляду спорів, що виникають між сторонами за кредитним договором. При укладенні договору позивач був повністю ознайомлений з порядком вирішення спорів, заперечення проти порядку розгляду і вирішення спорів у Третейському суді від позивача не надходило. Тому у задоволенні позову просили відмовити у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача та дослідивши матеріали справи, суд вважає позов є необгрунтовним та таким, що не підлягає задоволенню і з наступних підстав.

Згідно ст. 1 Закону України «Про третейські суди» - до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Згідно ст. 12 Закону України «Про третейські суди» - третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невідємна частина третейської угоди. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого звязку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує.

Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору. Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

Згідно ст.. 6 ЦК України - сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Згідно ст. 14 ЦК України - цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно ст. 526, 626 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно ст. 627, 629 ЦК України - сторони є вільними в укладенні договору, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обовязковим для виконання сторонами.

В судовому засіданні було встановлено, що 20.09.2013 року між ПАТ «Мегабанк» та ОСОБА_1, в добровільному порядку, був укладений кредитний договір № 28-108П/2013-А, згідно якого банк надав позивачу кредит у сумі 45000 гривень, із зобов»язанням оплатити 15% річних за користування кредитом на строк з 20.09.2013 року по 19.09.2015 року. Пунктом 7.3 зазначеного Договору передбачено, що в разі порушення строків сплати ануїтентних платежів та комісійної винагороди понад 90 календарних днів, позичальник сплачує кредитодавцеві штраф у розмірі 45 % . Пунктом 9.1. Договору зазначено, що сторони домовились, що всі спори , що виникають за цим Договором між сторонами і підвідомчі третейським судам та не заборонені чинним законодавством України, розглядаються Постійно діючим Третейським судом при Асоціації «Слобожанська Перспектива» у відповідності з його Регламентом. Сторони погоджуються, що розгляд спорів у Третейському суді буде здійснюватись одноособово. Сторони доручають Голові Третейського суду призначати третейського суддю зі списку суддів Третейського суду. Сторони ознайомлені з Регламентом Третейського суду. (а.с.4-6)

В судовому засіданні представник позивача повідомив, що договір позивачем був укладений добровільно, при укладанні його він був ознайомлений з умовами договору та не вважав його несправедливим.

Згідно ст.. 611 ЦК України - у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;2) зміна умов зобов'язання;3) сплата неустойки;4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно ст.. 549, 551 ЦК України - неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі.

За положеннями ч. 2 ст. 551 ЦК розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Також сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

На правочин сторін про зміну розміру законної неустойки поширюється правило ст. 547 ЦК про обовязковість письмової форми такого правочину, оскільки існує загроза визнання його недійсним. Але в договорі зміна розміру неустойки - домовленість сторін була викладена в письмовій формі договору.

Розглядаючи справу за позовом про визнання угоди недійсною з огляду на її невідповідність положенням ст.ст. 18, 19 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів»Верховний Суд України наголосив на тому, що вказані норми передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.

Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Згідно Узагальнення судової практики Верховним судом України з приводу розгляду справ про захист прав споживачів, зазначено, що прикладами несправедливих умов угод у фінансовій сфері можна назвати: безповоротне зобовязання споживача виконувати умови договору, з якими він не мав можливості ознайомитися до укладення договору; надання можливості продавцю чи постачальнику без вагомої причини змінювати в односторонньому порядку будь-які характеристики продукту чи послуги, які мають надаватися.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, є несправедливими, і це є підставою для визнання таких положень договору недійсними.

Щож стосується збільшення штрафу у випадку не належного виконання умов договору понад 90 календарних днів, то про ці штрафі санкції у випадку неналежного виконання умов договору сторони домовились, а у випадку належного виконання умов договору, зазначений механізм настання правових наслідків не дії, дисбаланс відсутній. Ці зміни в витратах штрафі не стосуються належного виконання умов договору, його обслуговування чи дострокового виконання.

Окрім того, виходячи з положень Закону України «Про захист прав споживачів» та розяснень, викладених в абз. 3 п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 р. «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» споживачем, права якого захищаються на підставі Закону, в спірних правовідносинах є фізична особа, а не банк - надавач банківської послуги, а тому звернення кредитора з позовом до споживача банківської послуги про стягнення заборгованості за кредитним договором за своєю правовою природою не є захистом прав споживача.

Позивач, як на недійсність третейського застереження у договорі посилається на п. 14 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», згідно якого третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком: справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Але згідно Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціализованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин. За наявності у кредитному договорі третейського застереження (окремої третейської угоди) при вирішенні спору суд має враховувати положення пункту 14 частини першої статті 6 Закону України від 11 травня 2004 року № 1701-IV «Про третейські суди» про те, що справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), не підлягають розгляду третейськими судами. Тому за наявності вказаного третейського застереження (окремої третейської угоди) залишення позовної заяви споживача без розгляду на підставі пункту 6 частини першої статті 207 ЦПК є неприпустимим. Такі заяви підлягають вирішенню і за наявності з цього приводу рішення третейського суду, прийнятого за межами його компетенції. При цьому відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів» банк не є споживачем.

Договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду у випадках, передбачених законом (стаття 17 ЦПК), не є відмовою від права на звернення до суду за захистом, а одним зі способів реалізації права на захист своїх прав та інтересів.

Згідно рішення Постійно діючого Третейського суду при асоціації «Слобожанська перспектива» від 22.06.2015 року, вбачається, що у зв»язку із невиконанням умов зазначеного кредитного договору за зверненням ПАТ Мегабанк було стягнуто з ОСОБА_1 суму заборгованості за кредитним договором (а.с.23-25).

Відповідно до ст. 203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника право чин має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; право чин має вчинятися у формі, встановленій законі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В судовому засіданні було встановлено, що позивач при укладенні кредитного договору був згодний з його умовами, не мав наміру розірвати договір чи відкликати, а намір оскарження умов договору виникло, у зв»язку із тим, що з позивача за неналежне виконання умов договору була стягнута сума заборгованості.

Підставами, за яких позивач просив визнати умови кредитного договору недійсним - це порушення його права як споживача, зокрема щодо несправедливих умов договору відносно розміру штрафу 45% за неналежне виконання умов договору та наявну заборгованість понад 90 календарних днів, а також невідповідність третейського застереження Закону України «Про третейські суди», а саме що третейські суду не розглядають справи у спорах про захист прав споживачів. Позивач посилався на Закон України «Про захист прав споживачів», але цей закон встановлює загальні підстави відповідальності за порушення прав споживачів. Однак відносини, що виникають із кредитування, відносяться до договірних відносин, які регулюються насамперед нормами цивільного законодавства. Посилання позивача на Закон України «Про захист прав споживачів», та його ствердження, що пунктом 9.1 договору його позбавлено права на судовий захист його прав, є безпідставним та таким, що суперечить зазначеним нормам законодавства, які позивач неправильно тлумачить. Третейське застереження не передбачає відмову від права на звернення до суду, а є одним зі способів реалізації права на захист своїх прав та інтересів, передбачає порядок розгляду спорів, що виникають між сторонами за кредитним договором.Щож стосується недодержання вимог ст. 203, 215 ЦК України при укладенні договору, то в судовому засіданні не було встановлено невідповідності укладеного договору діючому законодавству.

Таким чином, при підписанні кредитного договору, всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договорів були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми їх укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства, на що позивач посилаються у своїй позовній заяві.

Суд розглядає справу у межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, згідно ст. 11 ЦПК України, тому суд проаналізувавши наведені та досліджені в судовому засіданні докази, приходить до висновку, що позивачем укладено кредитний договір, з умовами договору позивач був згодний, про що свідчить його підписання, не вважав його окремі положення несправедливими, а протягом деякого часу виконував умову договору, подача позову була обумовлена рішенням третейського суду та стягнення із позивача виниклої заборгованості. Розгляд справ Третейськими судами передбачено законодавством, що не є порушенням прав позивача, умови договору, що оспорюються позивачем не суперечать чинному законодаству, тому підстав для визнання п. п.п.7.3, 9.1 договору недійсним, не має.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 213 214, 215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» про захист прав споживача та про визнання недійсними п.п.7.3, 9.1 Кредитного договору № 28-108П/2013-А відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги. Особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ І. В. Ульяніч