Справа №489/5328/14-ц 17.02.2015 17.02.2015 17.02.2015
Провадження №22-ц/784/472/15
Головуючий першої інстанції: Губницький Д.Г.
Категорія: 47 Суддя-доповідач апеляційного суду: Коломієць В.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі

головуючого Коломієць В.В.

суддів Довжук Т.С., Шолох З.Л.

при секретарі Кудрі В.М.,

за участю позивачки ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 грудня 2014 року за позовом ОСОБА_2 до Миколаївської міської ради, виконавчого комітету Миколаївської міської ради, адміністрації Ленінського району Миколаївської міської ради, ОСОБА_4 про визнання недійсним рішення,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2014 р. ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Миколаївської міської ради, адміністрації Ленінського району, ОСОБА_4 з вимогою про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Миколаєва від 23 вересня 1994 р. №186 в частині оформлення співвласникам житлового будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 і ОСОБА_5 самочинно побудованих споруд.

Позивач зазначала, що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 29 квітня 2005 року вона успадкувала після смерті батька - ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 житловий будинок по АДРЕСА_2 який розташований на земельній ділянці площею 530 кв.м. Між нею та відповідачем ОСОБА_4 - власником житлового будинку по АДРЕСА_1 - кілька років триває конфлікт через самовільне зайняття ним частини земельної ділянки по АДРЕСА_2 шляхом будівництва прибудови до житлового будинку літ. А1 по АДРЕСА_1, яка розташована безпосередньо на межі земельних ділянок та перетинає її вглиб земельної ділянки по АДРЕСА_2, що порушує державні будівельні норми, не дозволяє обслуговувати належні позивачці будівлі та споруди по АДРЕСА_2, через відсутність підходу до бокових стін гаражу літ. Е, літньої кухні літ. Б, сараю літ. В по АДРЕСА_2.

Як зазначила позивачка, у 2013 році їй стало відомо про існування рішення виконкому Ленінської районної ради народних депутатів про надання дозволу ОСОБА_5 та ОСОБА_4 оформити самочинно побудовані підвал літ.Лпд, сарай літ.Л , нежитлову прибудову літ.А1, прибудову до літньої кухні літ.Ж, літню кухню літ.Б, переобладнану із сарая, вбиральню літ.К, душ літ.И, яке було видано без погоджень сусідів по межі, тобто без врахування інтересів суміжного землекористувача по АДРЕСА_2.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просила визнати недійсним рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів № 186 від 23 вересня 1994 року в частині оформлення гр. гр. ОСОБА_5 та ОСОБА_4 самочинно побудованих споруд.

Ухвалою суду від 24 вересня 2014 року відповідача - Миколаївську міську раду - була замінено на її виконавчий комітет.

Ухвалою суду від 19 листопада 2014 року Миколаївську міську раду залучено до участі в справі в якості співвідповідача.

Представник Миколаївської міської ради та її виконавчого комітету, а також відповідач ОСОБА_4 проти задоволення позову заперечували.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 грудня 2014 року в позові ОСОБА_2 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду скасувати, та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що приймали участь в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що ОСОБА_2 обрано неналежний спосіб захисту, оскільки вона посилається на норми Земельного кодексу, що регулюють захист прав власників земельних ділянок, тоді як позивачка не є власником земельної ділянки, якою користується, до того ж на час прийняття виконкомом Ленінської районної ради оскаржуваного рішення діяв Земельний кодекс України 1990р., який не передбачав такого способу захисту як визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування.

Проте колегія суддів не може погодитися з даним висновком суду першої інстанції.

Так, ухвалюючи рішення, суд згідно з частиною першою статті 214 ЦПК України має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому суд має навести у рішенні мотиви, з яких не застосував норми права, що на них посилалися особи, які беруть участь у справі. У зв'язку із цим посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню у даній справі, не є підставою для відмови в задоволенні пред'явленого позову, оскільки при вирішенні справи суд враховує підставу (обґрунтування) та зміст позовних вимог (стаття 119 ЦПК).

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що позивачка є власником будинку АДРЕСА_2 а відповідач - власником будинку НОМЕР_1 по цьому ж провулку. Земельні ділянки мають суміжну межу, яка проходить від фасадної межі будинків (з пров. Кірова) до задньої торцевої межі ділянок. Між земельними ділянками частково встановлено паркан.

На земельній ділянці по АДРЕСА_2, вздовж межі розташовано гараж літ. "Е", літня кухня літ. "Б", сарай літ. "В". На ділянці АДРЕСА_1, знаходиться будинок під літ. А з добудовою літ. А-1.

Вказані будівлі та споруди були побудовані попередніми власниками будинків.

Так, рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської Ради народних депутатів від 26 грудня 1986 року № 688, землекористувачам будинку АДРЕСА_2 надано для забудови 530 кв.м. у т.ч. з оформленням 19 кв.м., які самовільно були зайняті забудовником ( а.с. 17-18 т.1). Рішенням Ленінської райради № 150 від 5 червня 1987 року було затверджено акт прийомки в експлуатацію житлового будинку за вказаною адресою, який належав батьку позивачки ОСОБА_6, та будувався ним на підставі договору забудови від 30 серпня 1955 року (а.с. 136-137 т.1).

На підставі свідоцтва про право на спадщину від 29 квітня 2005 р., що відкрилась після смерті батька позивачки, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, ОСОБА_2 успадкувала цілий житловий будинок по АДРЕСА_1 з прилеглими господарськими та побутовими спорудами та будівлями: літня кухня літ.Б, сарай літ.В, гараж з оглядовою ямою літ. Е, погріб з шиєю літ. И тощо. (а.с.9, 10 т.1).

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради трудящих від 1 грудня 1956 року батьку відповідача - ОСОБА_7 - було відведено 479 кв.м. для будівництва будинку.

Згідно свідоцтва про право на спадщину від 23 серпня 1984 р. відповідач ОСОБА_4 разом із матір'ю ОСОБА_5 успадкували у рівних частках належну ОСОБА_7 ? частину житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями, спорудами розташованими на земельній ділянці площею 470 кв.м. по АДРЕСА_1 (а.с.48-49 т.1).

Рішенням виконкому Миколаївської міської ради № 541 від 30 вересня 1986 року ОСОБА_5 і ОСОБА_4 залишено 87 кв.м. земельної ділянки в користування до виникнення потреб у виконкому в користуванні цією землею.

За договором дарування від 31 жовтня 1995 р. ОСОБА_5 подарувала відповідачу ОСОБА_4 ? частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд по АДРЕСА_1 (а.с. 50 т.1).

Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Миколаєва за №186 від 23 вересня 1994 р. оформлено ОСОБА_5 і ОСОБА_4 самочинно побудовані підвал літ.Лпд, сарай літ.Л , нежитлову прибудову літ.А1, прибудову до літньої кухні літ.Ж, літню кухню літ.Б, переобладнану із сарая, вбиральню літ.К, душ літ.И,. Як вбачається з наданих архівним відділом Миколаївської міської ради копії даного рішення виконкому та архівних копій додатків до нього, підставою для його прийняття були відповідні заяви ОСОБА_5 і ОСОБА_4 та погодження цього питання із архітектором Ленінського району м. Миколаєва, пожежною та санітарною службами (а.с.236-241 т.1).

З пояснень сторін вбачається, що зазначені будівлі і споруди були побудовані у 1990 році та були оформлені як складові житлового будинку НОМЕР_1 ще до смерті ОСОБА_6 - батька позивачки, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Згідно із ст.ст. 3, 4, 15 ЦПК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів у передбачений законом спосіб.

Крім того, згідно вимог ст. 11 ЦПК Ураїни суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до положень статей 15, 16, 21 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Зокрема, таким способом захисту може бути визнання незаконним рішення місцевого самоврядування, якщо воно суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_2 посилалась на те, що висновком судової будівельно - технічної експертизи №125-069 від 01.07.2013р., проведеної при судовому розгляді її першого позову до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю, встановлено, що прибудова до житлового будинку літ. А1 по АДРЕСА_1 правою бічною стіною розташована безпосередньо по межі із суміжним землекористувачем по АДРЕСА_2, з перетином її в серединній частині стіни, в правому верхньому куті на відстані 0,53 м. в сторону ділянки НОМЕР_2 що є порушенням п. 3.25 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень.» (а.с.32-36 т.1). Зазначена прибудова не дозволяє обслуговувати належні позивачці будівлі та споруди по АДРЕСА_2, через відсутність підходу до бокових стін гаражу літ. Е, літньої кухні літ. Б, сараю літ. В по АДРЕСА_2 а тому рішення виконкому про оформлення цієї прибудови порушує її права.

Отже, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог доказуванню по даній справі підлягали наступні обставини: незаконність оскаржуваного рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради та порушення цим актом індивідуальної дії права власності позивачки.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Ленінського районного суду від 19 серпня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2013 р., та рішенням Ленінського районного суду від 13 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 25 червня 2014 р., що були ухвалені у справах за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні було встановлено, що спірна добудова А-1, як і інші будівлі на суміжній межі побудовані та оформлені в установленому порядку у власність за згодою власників обох будинків, шляхом взаємних поступок. На час оформлення приміщення літ. А-1, ОСОБА_6 вже побудував свої споруди вздовж межі. Погоджуючись з розташуванням прибудови літ. А-1 він, як і попередні власники будинку НОМЕР_1, передбачав можливість догляду та ремонту своїх приміщень іншим шляхом, ніж знесення всієї спірної споруди. Попередні власники будинків фактично узгодили суміжну межу, конфігурація якої передбачає існування спірної споруди. При цьому само по собі первісне, схематичне існування меж земельних ділянок, не позбавляло користувачів цих земельних ділянок змінювати суміжну межу. Зазначеними судовими рішеннями також було встановлено, що наявність прибудови літ. А-1 на ділянці НОМЕР_1 не порушує права позивачки, як правонаступника особи, що давала згоду на її улаштування (а.с. 19-24, 65-68 т.1).

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність ОСОБА_2 того, що оскаржуване рішенням виконавчого комітету порушує її права та є незаконним, а тому відсутні підстави для задоволенні її позову.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про обґрунтованість позову не можуть бути прийняти до уваги. До того ж сам по собі факт недотримання будівельних норм та правил при будівництві спірної прибудови не свідчить про порушення суб'єктивних прав позивачки, тим більше, що вона не надала достовірних доказів неможливості іншим шляхом забезпечити догляд за її будівлями.

Оскільки суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, то рішення відповідно до ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення - про відмову в позові ОСОБА_2, але з інших підстав.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 грудня 2014 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до Миколаївської міської ради, виконавчого комітету Миколаївської міської ради, адміністрації Ленінського району Миколаївської міської ради, ОСОБА_4 про визнання недійсним рішення - з інших підстав.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді