У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, товариства з обмеженою відповідальністю «Верус» про відшкодування збитків, за касаційною скаргою ОСОБА_4, яка діє від імені ОСОБА_3, на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2010 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом. Зазначало, що в результаті службових перевірок було встановлено, що ОСОБА_3, працюючи на посаді керівника відділення «Перекопська, 20» ПАТ КБ «ПриватБанк», своїми злочинними діями, а саме: оформленням кредитних договорів за підробленими документами на ім'я ОСОБА_5 та ОСОБА_6, завдала підприємству шкоду. Посилаючись на викладене, просило задовольнити позов.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» шкоду в розмірі 79 014,04 долара США. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_4, яка діє від імені ОСОБА_3, звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, апеляційний суд, застосовуючи до спірних правовідносин ст. 1166 ЦК України, дійшов висновку, що відповідач заподіяла позивачу шкоду в розмірі 79014,04 долари США та наявність підстав для покладення на неї обов'язку по її відшкодуванню.

При цьому суд виходив із того, що ОСОБА_3, працюючи на посаді керівника відділення «Перекопська, 20» ПАТ КБ «ПриватБанк», зловживаючи своїм службовим становищем, за попереднім зговором з ОСОБА_7, вчинила неправомірні дії, внаслідок яких 22 червня 2007 року на підставі підроблених відповідачем документів був укладений кредитний договір № HETOGА00001932 на ім'я ОСОБА_5 про надання кредиту в сумі 33 264 долара США під заставу нерухомого майна.

23 квітня 2007 року на підставі підроблених документів ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № HETOGА00001866 на ім'я ОСОБА_6, за умовами якого останньому було надано 32 262, 50 долари США під заставу житлового будинку.

Апеляційний суд вважав, що злочинними діями ОСОБА_3, станом на 6 травня 2014 року, позивачу завдано шкоду у розмірі 79 014,04 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитним договором укладеним на ім'я ОСОБА_5 - 40 341, 20 доларів США та на ім'я ОСОБА_6 - 38 672, 84 долари США.

Проте, повністю з такими висновками суду погодитися не можна.

Виходячи з обставин, якими обґрунтовувались вимоги, позивач посилався на те, що шкода була заподіяна відповідачем у зв'язку із неналежним виконанням нею трудових обов'язків.

Відповідальність працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок неналежного виконання покладених на них трудовим договором обов'язків регулюється нормами Кодексу законів про працю України (ст. ст. 130-138 КЗпП України), а не нормами Цивільного кодексу України, які помилково застосовані судом при вирішенні спору.

Норми КЗпП України та норми ЦК України, якими встановлена відповідальність за шкоду, відрізняються як в частині встановлення меж так і підстав відповідальності особи, якою завдана шкода.

Зокрема, ст. 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, встановлених ст. 134 цього Кодексу.

Вважаючи, що шкода позивачу заподіяна внаслідок злочинних дій ОСОБА_3 апеляційний суд не звернув уваги на те, що постановлений Дніпровським районним судом м. Херсона від 29 травня 2013 року вирок щодо останньої не набрав законної сили, оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 2 квітня 2015 року скасовано ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 6 травня 2014 року, винесену за результатами розгляду в т. ч. апеляції ОСОБА_3 на цей вирок, а справу направлено на новий апеляційний розгляд.

Тобто вирок був скасований більш ніж за два місяця до ухвалення оскаржуваного рішення апеляційним судом.

Неправильно, визначившись із характером правовідносин і нормою, яка підлягає застосуванню, апеляційний суд не з'ясував обставин, що мають значення при вирішенні питання про відшкодування шкоди, на які в її обґрунтування посилався позивач, чим порушив вимоги ст. 8, ч. 4 ст. 10 ЦПК України, помилково вважав, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються ст. 1166 ЦК України, у зв'язку з чим з'ясовував наявність підстав за яких можливе покладення відповідальності за завдану шкоду відповідно до цієї норми.

Визначаючи розмір шкоди, апеляційний суд виходив із того, що її розмір, станом на 6 травня 2014 року, складає 79 014,04 доларів США.

Така шкода перевищує розмір коштів, що були передані на виконання укладених з ОСОБА_5, ОСОБА_6 договорів, які, як вважав позивач, були укладені внаслідок підроблених відповідачем документів.

Як вбачається з матеріалів справи, в розрахунок розміру шкоди позивачем включено і проценти, які підлягали сплаті за користування позичальником кредитними коштами.

Апеляційний суд не врахував, що у випадку заподіяння шкоди неправомірними діями працівника по видачі кредитних коштів, він несе відповідальність за пряму дійсну шкоду, яка складає розмір кредиту, який не повернуто.

Крім того, при вирішенні позову на підставі норм КЗпП України суд мав перевірити дотримання повивачем строку звернення до суду, передбаченого ст. 233 КЗпП України.

Другим відповідачем у справі вказано товариство з обмеженою відповідальністю «Верус».

З приводу заявлених до останнього вимог (а. с. 5 т. 1, а. с. 92 т. 2) апеляційний суд ніякого рішення не ухвалив, не перевірив чи можуть такі розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому рішення апеляційного суду не можна визнати законним та обґрунтованим, в зв'язку з чим воно підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до цього суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, яка діє від імені ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до цього суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова С.О. Карпенко Г.І. Мостова М.І. Наумчук