У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом виконавчого комітету Миколаївської міської ради до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа: житлово-комунальне підприємство Миколаївської міської ради «Південь» житлово-експлуатаційна контора № 16 про виселення без надання іншого житлового приміщення, за касаційною скаргою виконавчого комітету Миколаївської міської ради на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 14 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року виконавчий комітет Миколаївської міської ради звернувся до суду з позовом, вимоги якого збільшив в ході розгляду справи та просив виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Позов мотивовано тим, що територіальній громаді м. Миколаєва належить квартира АДРЕСА_1. Ця квартира обслуговується житлово-комунальним підприємством Миколаївської міської ради «Південь» житлово-експлуатаційною конторою № 16 (далі ЖКП ММР «Південь» ЖЕК №16). У квартирі без відповідних законних підстав проживають відповідачі, які самовільно вселилися у житлове приміщення. Відповідач ОСОБА_7 зареєстрований в іншій квартирі, а саме в квартирі АДРЕСА_2. Добровільно звільнити житлове приміщення відповідачі відмовляються у зв'язку із чим виконавчий комітет Миколаївської міської ради звернувся до суду з позовом про їх виселення без надання іншого житла.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 8 серпня 2014 року позов задоволено. Виселено ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1, без надання їм іншого житлового приміщення. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 14 жовтня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення місцевого суду в частині його виселення скасовано з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог. В іншій частині, зокрема щодо виселення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 рішення суду залишено без змін.

Позивач, не погоджуючись з даним рішенням суду апеляційної інстанції подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов про виселення виходив із доведеності того факту, що відповідач ОСОБА_5 самовільно зайняв квартиру АДРЕСА_1, а тому дійшов висновку, що останній підлягає виселенню з цього жилого приміщення на підставі ст. 116 ЖК України.

Скасовуючи рішення місцевого суду з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в частині виселення ОСОБА_5 апеляційний суд виходив з того, що після отриманні корінця до ордеру на спірну квартиру, ОСОБА_5 використав своє право на користування нею, вселився та почав проживати у цьому житловому приміщенні. ОСОБА_5 була видана розрахункова книжка по оплаті за квартиру та комунальні послуги в якій, як підставу її видачі, зазначено ордер серії 005444, що фактично свідчить про відкриття на його ім`я особового рахунку. Наявність рішення виконавчого комітету про надання спірного жилого приміщення, корінця до ордеру на це приміщення, наявність укладеного договору на споживання комунальних послуг з видачею розрахункової книжки, свідчать про те, що ОСОБА_5 не самовільно зайняв спірну квартиру в розумінні ст.116 ЖК України. Недотримання ОСОБА_5 у повному обсязі порядку вселення передбаченого Правилами обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській PCP, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 pоку №470, не свідчить про самовільне зайняття спірного житла.

Рішення місцевого суду в частині виселення ОСОБА_6, ОСОБА_7 останніми не оскаржувалось, а ОСОБА_5 не був наділений повноваженнями представляти їх інтереси, тому суд апеляційної інстанції скасував рішення місцевого суду лише в частині виселення ОСОБА_5 та відмовив у позові у цій частині. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.

З такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 362 від 21 березня 2003 року ОСОБА_5 на склад сім`ї з трьох осіб з метою поліпшення житлових умов, надана 2-х кімнатна квартира АДРЕСА_1.

ОСОБА_5 та члени його родини не отримали ордер на цю квартиру, не вселилися у передбаченому законом порядку, не уклали договір найму жилого приміщення з балансоутримувачем. ОСОБА_5 та ОСОБА_7 не знялись з попереднього місця реєстрації, за адресою АДРЕСА_2, та не повернули вказане житло у комунальну власність.

Вказані обставини стали підставою для прийняття виконавчим комітетом Миколаївської міської ради рішення від 26 грудня 2008 року «Про внесення змін до рішення виконкому міської ради від 21 березня 2003 року №362 «Про поліпшення житлових умов громадян і надання їм звільнених житлових приміщень», за яким відповідача та членів його родини позбавлено права на отримання спірної квартири.

Суд першої інстанції послався на те, що пунктом 65 Постанови Ради Міністрів УРСР від 11 грудня 1984 року №470 «Про затвердження правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» рішення про надання жилого приміщення може бути переглянуто до видачі ордера, якщо виявляються обставини, які не були раніше відомі й могли вплинути на вказане рішення.

Місцевим судом також встановлено, що ОСОБА_5 не отримував ордер на вселення у спірну квартиру, відповідний ордер йому не видавався. Встановлюючи вказані обставини суд першої інстанції дав оцінку зібраним у справі доказам, висновки щодо яких виклав в мотивувальній частині ухваленого рішення.

Відповідно до ст. 58 ЖК України єдиною підставою для вселення в жиле приміщення є ордер, виданий відповідним виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду.

Згідно з ч. 2 ст. 61 ЖК України договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Положення ст. 116 ЖК України передбачають виселення осіб без надання іншого жилого приміщення, які самовправно зайняли жиле приміщення.

Відмовляючи у задоволенні позову про виселення ОСОБА_5 із спірного приміщення апеляційний суд дійшов висновку, що останній вселився у нього не самовільно. В обґрунтування такої позиції послався на видачу останньому корінця до ордеру на спірну квартиру серії 005444.

Разом з тим, апеляційним судом не перевірено встановлені місцевим судом обставини та докази, на які він посилався в обґрунтування підстав для виселення відповідачів, не встановлено, чи видавався відповідачу компетентним органом відповідний ордер на заселення у спірну квартиру, чи укладався з ним договір найму жилого приміщення.

Суд апеляційної інстанції відмовляючи у задоволені позову про виселення ОСОБА_5 обмежився посиланням на наявність рішення виконавчого комітету про надання жилого спірного приміщення, корінця до ордеру на це приміщення, не надавши вказаним доказам належної оцінки, як підставам для вселення останнього у спірне житло.

При розгляді справи про виселення без надання іншого житла необхідно встановити яким чином і на підставі яких документів відповідач заселився в спірну квартиру. Зазначені обставини повинні підтверджуватись належними та допустимими доказами, як це передбачено ст.ст. 58, 59 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції вказані обставини належним чином не з'ясував, надані із цього приводу докази в сукупності не проаналізував та не оцінив, висновки місцевого суду щодо їх оцінки не спростував, що призвело до необґрунтованого висновку у справі.

Крім того, апеляційний суд не надав оцінки посиланням позивача на наявність у відповідача іншого житла, наявність відповідної реєстрації місця проживання у ньому.

В порушення вимог ст. ст. 214, 316 ЦПК України апеляційний суд не дав правової оцінки вищенаведеному, свої висновки щодо відсутності правових підстав для виселення відповідача належним чином не мотивував, не визначилися з правовідносинами, які виникли між сторонами та нормою закону, яка підлягає застосуванню.

В ході розгляду даної справи апеляційним судом не дотримано вимог ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд належним чином не перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги. Свої висновки належним чином не мотивував.

За таких обставин, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України його слід скасувати з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу виконавчого комітету Миколаївської міської ради задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 14 жовтня 2014 року скасувати.

Справу передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук
судді В.С. Висоцька
М.К. Гримич
О.В. Умнова
І.М. Фаловська