АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/ 5860/15 Головуючий 1 інстанції -
Справа № 644/1238/15-ц Шевченко С.В.
Категорія: кредитні Доповідач -Костенко Т.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: Костенко Т.М.

суддів: Кругової С.С., Гальянової І.Г.

за участі секретаря Герасимової К.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08 липня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

в с т а н о в и л а

Позивач звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила стягнути з відповідача на її користь суму боргу в розмірі 99 280,00 грн., яка складається з 80 000 грн. основної заборгованості за договором позики, 19480 грн. - інфляційних, 2800 грн. - 3% річних, та судові витрати.

В обґрунтування вимог позивач посилалася на те, що 25 вересня 2012 року передала у борг ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 80 000 грн. Кошти боржник мав повернути до 01 вересня 2013 року, однак свого зобов'язання не виконав.

Відповідач позовні вимоги не визнав, подав письмові заперечення, в яких зазначив, що розписка не відповідає вимогам закону, які висуваються до змісту договору позики, а саме: відсутні час та місце її складання, паспортні дані сторін, не зазначено, хто передав боржнику кошти в борг.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08 липня 2015 року позовні вимоги були задоволені.

З апеляційною скаргою на зазначене рішення суду звернувся ОСОБА_2 та зазначив, що вважає таке рішення незаконним та необґрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню.

Апеляційні вимоги обґрунтовані тим, що надана позивачем розписка не відповідає вимогам чинного законодавства, а тому між позивачем і відповідачем не виникало будь-яких правовідносин. Позовні вимоги ОСОБА_3 апелянт вважає безпідставними, оскільки вона не має прав позикодавця, а отже стверджує, що рішення суду першої інстанції про стягнення з нього коштів є таким, що суперечить закону.

Враховуючи викладене вище, ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3

В судове засідання суду апеляційної інстанції відповідач та його представник не явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином та своєчасно, їх неявка у відповідності до ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з'явились у судове засідання, дослідивши матеріали справи, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

У відповідності до ст.11 та ч.1 ст.303 ЦПК України суд першої інстанції розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, а апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції,25 вересня 2012 року ОСОБА_2 особисто написав розписку, відповідно до якої він до 25 вересня 2012 року зобов'язався повернути отримані в борг 80000 гривень. Відповідач, в порушення домовленості, позикодавцеві у встановлений термін грошові кошти не повернув, про що свідчить оригінал розписки, наявної у кредитора.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з посиланням на ч.2 ст.625 ЦК України, виходив з того, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання, а тому на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних, оскільки договором інший розмір процентів не встановлений.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, у встановлений строк, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. ст. 1046, 1047 ЦК України).

Як свідчать матеріали справи та чого не заперечував відповідач ані в суді першої інстанції (заперечення на позовну заяву), ані в апеляційній скарзі, 25 вересня 2012 року він власноруч склав письмову розписку про отриманням в борг 80000 гривень із зобов'язанням повернути цей борг у строк до 01 вересня 2013 року.

Посилаючись на недоведеність ОСОБА_3 обставин надання саме нею йому у борг вищезазначеної суми, ОСОБА_2 не зазначає будь-яких інших осіб, на користь кого така розписка складена. Натомість, жодного разу в судові засідання в суди першої та апеляційної інстанції відповідач або його представник не явилися, не використавши свого права на особисту присутність та надання особистих пояснень.

За положеннями ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, що беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судова колегія вважає, що районний суд правильно встановив юридичну природу виниклих між сторонами правовідносин, а також застосував закон, який їх регулює.

При цьому районним судом враховано, що позивачка на підтвердження своїх вимог надала оригінал відповідної розписки, складеної відповідачем про те, що він отримав в борг грошові кошти та зобов'язався їх повернути у визначений строк, внаслідок чого суд прийшов до висновку, що така розписка підтверджує факт укладення договору позики між ними та його умови, об'єктивно врахувавши, що законом будь-які вимоги до розписки не визначено та вона не повинна містити такі умови.

Апеляційні доводи в цій частині судова колегія вважає безпідставними.

Вищезазначений висновок суду відповідає обставинам справи та узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, яка згідно ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування всіма судами України.

Зокрема, Верховним Судом зазначається, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Враховуючи, що позивачкою надано суду оригінал розписки, складеної власноруч відповідачем, судова колегія вважає, що районний суд обґрунтовано дійшов висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 боргу на користь ОСОБА_3

Погоджується судова колегія також і з висновком суду першої інстанції в частині задоволення вимог про стягнення з відповідача індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних, оскільки таке стягнення безпосередньо передбачено Цивільним Законом, обставини справи в цій частини районним судом досліджені, що підтверджено наведеним розрахунком, який у колегії суддів сумніву не викликає.

Зазначені висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Інші доводи, викладені ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для скасування чи зміни ухваленого у справі рішення.

За таких обставин судова колегія приходить до висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 308, 313-315, 319, 218 ЦПК України, колегія суддів,-

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -