У х в а л а

іменем україни

23 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.

суддів: Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г.,-

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Прилуцької міської ради про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, за касаційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 3 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 27 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 звернулися до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що п. 1.11 рішенням Прилуцької міської ради від 22 березня 2012 року було передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель по АДРЕСА_1 загальною площею 606 кв. м, проте позивачі вважають, що частина земельної ділянки площею 6 кв. м перебувала саме в їх постійному користуванні, а відтак - відповідне рішення міської ради та державний акт на право власності на земельну ділянку мають бути визнані недійсними.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 3 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 27 липня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 просять рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від

3 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 27 липня 2015 року скасувати, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги в повному обсязі.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

10 червня 1967 року з ОСОБА_5 (спадкодавець) було укладено договір № 40 про надання у безстрокове користування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, розміром

600 кв. м для будівництва індивідуального жилого будинку ( а.с. 14-15, том 1).

Рішенням Прилуцької міської ради Чернігівської області від 28 травня

1992 року відповідачу ОСОБА_4 було виділено для будівництва жилого будинку земельну ділянку площею 600 кв. м.

На підставі вказаного рішення між Прилуцькою міською радою Чернігівської області та ОСОБА_4 16 червня 1992 року було укладено договір про надання ОСОБА_4 у безстрокове користування земельної ділянки площею 600 кв. м для будівництва житлового будинку.

Рішенням Прилуцької міської ради Чернігівської області від 29 грудня

2011 року ОСОБА_4 було надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1.

Рішенням Прилуцької міської ради від 22 березня 2012 року ОСОБА_4 було передано у власність земельну ділянку площею 606 кв. м, яка раніше була надана для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд (а.с. 20, том 1).

На підставі вказаного рішення ОСОБА_4 19 жовтня 2012 року було видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0606 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Як убачається із заявленого позову, обґрунтовуючи позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 посилалися на ту обставину, що відповідачем було порушено порядок набуття у власність земельної ділянки, внаслідок чого ОСОБА_4 приватизував частину земельної ділянки, яка перебуває у їхньому користуванні, оскільки ОСОБА_4 здійснено приватизацію земельної ділянки

площею 606 кв. м, а не 600 кв. м, які перебували у його користуванні на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки від 16 червня 1992 року.

Відповідно до ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

Згідно з чч. 1, 2 ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Виходячи з правового аналізу ст. 125 ЗК України, право власності та право користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Відповідно до положень ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

г') відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно з ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню під час ухвалення судового рішення.

Виходячи з аналізу вказаних норм права, при ухваленні судами рішень у справах, що стосуються визнання незаконними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про передачу у власність або користування

земельних ділянок, з'ясуванню підлягають обставини правомірності передачі землі громадянам, зокрема, на якій підставі та чи інша земельна ділянка передається у власність або у користування особі, та чи не буде порушувати передача земельної ділянки законні права та інтереси інших осіб.

Відповідно до чч 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи в задоволенні заявлених позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, обґрунтовано зазначив про те, що позивачами не надано належних та допустимих доказів у розумінні ст. 60 ЦПК України про те, що частина спірної земельної ділянки до передачі її у власність відповідачеві ОСОБА_4 у встановленому законом порядку надавалась позивачам.

Також судами було встановлено, що на час прийняття Прилуцькою міською радою Чернігівської області рішення щодо передачі у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 606кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, не існувало жодних заборон суду чи іншого компетентного органу щодо вчинення міською радою таких дій.

Суди правильно зазначали й про те, що відповідне погодження меж земельної ділянки із суміжним землекористувачем повинно бути прийнято і враховано органами місцевого самоврядування при підготовці технічної документації із землеустрою щодо складання документу, який посвідчує право на земельну ділянку відповідача та при розгляді питання щодо надання спірної земельної ділянки у власність останньому, а відсутність погодження не може бути саме по собі підставою для відмови в отриманні ділянки у власність.

Крім того, один з позивачів, а саме - ОСОБА_1, незважаючи на наявність тривалого фактичного спору з відповідачем щодо відновлення межі згідно межових знаків, та усвідомлення цього беззаперечно погодив Акт виносу в натуру і погодження зовнішніх меж земельної ділянки по АДРЕСА_1 (а.с. 57). Посилання останнього щодо начебто необізнаності в юридичній значимості підпису в Акті суди правильно вважали непереконливими.

Такі висновки судів відповідають обставинам справи та ґрунтуються на доказах, яким дана правильна оцінка.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області

від 3 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 27 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.І. Мартинюк
І.М. Завгородня
Ю.Г. Іваненко