Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства акціонерного банку «ПОРТО-ФРАНКО» про стягнення коштів, за касаційною скаргою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в публічному акціонерному товаристві акціонерному банку «ПОРТО-ФРАНКО» ОСОБА_4 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 5 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 9 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із указаним позов. Зазначав, що 25 червня 2010 року уклав із ПАТ КБ «ПОРТО-ФРАНКО» договір банківського рахунку в іноземній валюті, на який він вніс кошти в сумі 55341,58 доларів США. 14 жовтня 2014 року ним направлено заяву відповідачу про повернення коштів. Посилаючись на те, що у повернені коштів йому відмовлено, у зв'язку з чим завдано і моральну шкоду, просив задовольнити позов.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 5 лютого 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ПАТ АБ «ПОРТО-ФРАНКО» на користь ОСОБА_3 суму вкладу за договором № 62001 від 25 червня 2010 року в розмірі 55341,58 доларів США в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на день ухвалення судового рішення. Стягнуто з ПАТ АБ «ПОРТО-ФРАНКО» на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в розмірі 13500 грн та на користь держави - судовий збір в розмірі 3654 грн. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 9 червня 2015 року рішення суду першої інстанції змінено, стягнуто з публічного акціонерного товариства акціонерний банк «ПОРТО-ФРАНКО»в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму вкладу за договором № 62001 від 25 червня 2010 року в розмірі 39 848, 26 коп. доларів США та зменшено розмір витрат на правову допомогу із 13500 грн до 4872 грн. В іншій частині вказане рішення залишено без змін.

Уповноважена особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в публічному акціонерному товаристві акціонерному банку «ПОРТО-ФРАНКО» ОСОБА_4 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що 25 червня 2010 року ОСОБА_3 уклав із ПАТ КБ «ПОРТО-ФРАНКО» договір банківського рахунку в іноземній валюті, на який він вніс кошти в сумі 55341,58 доларів США. 14 жовтня 2014 року ним було направлено відповідачу заяву про повернення коштів, однак вони не були виплачені.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Згідно п. 2.3.3 договору банк зобов'язаний у випадку припинення дії договору внаслідок його розірвання чи по будь-яким іншим причинам перераховувати залишок коштів з рахунку клієнта на інший рахунок вказаний клієнтом, або видати клієнту грошові кошти із каси банку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією; (відмиванням) доходів, одержаним; злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом.

Тобто, випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

Порядок та умови виплати коштів за договорами банківського рахунку, у випадку виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року № 4452-VI (далі - Закон).

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону, в редакції на час вирішення спору, Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами. Виконання зобов'язань Фонду перед вкладниками здійснюється у спосіб, визначений цим Законом.

Частиною другою цієї статті встановлено, що вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Згідно ст. 29 вказаного Закону Фонд набуває право кредитора банку на всю суму, що підлягає відшкодуванню вкладникам такого банку відповідно до цього Закону на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, а також на суму нарахованого, але не сплаченого регулярного збору до Фонду. Фонд також набуває прав кредитора на суму сплачених Фондом витрат, пов'язаних з процедурою виведення неплатоспроможного банку з ринку, а також на суму цільової позики, наданої банку протягом дії тимчасової адміністрації.

За змістом п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюєтьсязадоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 36 Закону обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо: 1) виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.

З метою забезпечення виконання зобов'язань банку, передбачених пунктом 1 частини шостої цієї статті, Фонд має право надати банку цільову позику. Виплати за такими зобов'язаннями за рахунок цільової позики Фонду мають розпочатися не пізніше першого місяця з дати запровадження у неплатоспроможному банку тимчасової адміністрації, а для системно важливих банків - не пізніше двох місяців.

Виходячи із того, що між сторонами укладено договір банківського рахунку, положень наведених норм Закону, зобов'язальним по виплаті коштів позивачу є банк, а не Фонд. У разі недостатності у банку коштів для виконання зобов'язань, йому Фондом надається цільова позика.

Отже, у вказаній справі, виходячи із підстав і предмета позову, позивач у будь-яких матеріально-правових відносинах з Фондом не перебуває.

Згідно функцій Фонду, визначених ст. 4 Закону, на нього покладено обов'язок здійснювати заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у разі прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії і ліквідацію банку, а не проведення ним безпосередньо таких виплат.

Враховуючи те, що запровадження тимчасової адміністрації і ліквідація банку не позбавляє особу можливості реалізації права на судовий захист, Фонд набуває лише право кредитора банку на відшкодовані вкладником кошти та надану банку цільову позику, а за взятими на себе зобов'язаннями відповідає банк, суди дійшли правильного висновку про задоволення позову в частині стягнення з банку коштів.

При відсутності у Законі заборони на подання позову і його вирішення в суді відмова в задоволенні вимог до банку, в якому запроваджена тимчасова адміністрація, до внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб запису про ліквідацію банку як юридичної особи, є порушенням права особи на судовий захист.

Наведене та висновки судів відповідають обставинам справи і ґрунтуються на нормах матеріального права.

Та обставина, що кошти з банку стягнуті в розмірі, який перевищує суму граничного розміру відшкодування, не може свідчити про незаконність ухваленого рішення і бути підставою для його скасування.

При наявності для цього підстав, виплаті позивачу підлягають стягнуті судовим рішенням кошти в межах граничного розміру відшкодування, а що стосується виплат понад ці суми, то вони мають бути здійснені з врахувань положень ст. ст. 49, 52 Закону.

Порядок виплати коштів, встановлений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», судовим рішенням не змінюється, таке рішення підлягає виконанню з дотриманням положень цього Закону. Цим рішенням Фонд не зобов'язаний проводити виплати і задовольняти вимоги кредиторів, здійснення яких заборонене ст. 36 цього Закону.

На користь цього свідчить і те, що відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» запровадження тимчасової адміністрації банку-боржника зумовлює обов'язкове зупинення виконавчого провадження, а прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку боржника його закінчення і надсилання виконавчого документа до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (п. 3-1 ч. 1, ч. 5 ст. 49 цього Закону).

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Помилкові посилання в рішенні апеляційного суду на норми ст. ст. 1058, 1060 ЦК України, які регулюють відносини з приводу укладення договору банківського вкладу, а не банківського рахунку з приводу виконання якого виник спір у вказаній справі, на законність рішення апеляційного суду в цій частині не впливає, та не може тягти за собою його скасування, виходячи із положень ст. 337 ЦПК України.

З огляду на викладене, доводи касаційної скарги уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в публічному акціонерному товаристві акціонерному банку «ПОРТО-ФРАНКО» ОСОБА_4 щодо незаконності оскаржуваних рішень в цій частині підлягають відхиленню.

Що ж стосується вирішення питання про стягнення витрат на правову допомогу, то в цій частині погодитися з ухваленим рішенням апеляційного суду неможливо.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що витрати на правову допомогу входять до витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Виходячи із змісту ст. ст. 56, 84 ЦПК України ці витрати мають бути пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допущені до участі в розгляді справи в якості осіб, які надають правову допомогу, ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь в розгляді справи.

З матеріалів справи вбачається, що 2 жовтня 2014 року між ФОП ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір про надання правової допомоги.

Згідно довіреності від 2 жовтня 2015 року ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_6 на ведення справ в усіх судових органах.

Відомості про те, що останній був допущений до участі в розгляді справи ухвалою суду як особа, що надає правову допомогу, відсутні.

Зі змісту судових рішень вбачається, що представник позивача участі у судових засіданнях не брав.

Складання процесуальних документів, збирання доказів, вивчення матеріалів справи не може розцінюватися як вчинення окремих процесуальних дій поза межами судового засідання, оскільки такі мають вчинятися судом і особа має право на відшкодування витрат на правову допомогу якщо той, хто надавав таку, брав участь у проведенні цих дій в порядку ст. 200 ЦПК України (наприклад огляд доказів (ст. 140 ЦПК України)).

Перелік дій, які вчинені особою, яка надає стороні правову допомогу особі, яка бере участь у справі, і виникнення права в останньої на їх відшкодування визначений ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

За таких обставин висновок апеляційного суду про наявність підстав для стягнення з ПАТ АБ «ПОРТО-ФРАНКО» на користь ОСОБА_3 4872 грнвитрат на правову допомогу помилковий.

Виходячи з наведеного, рішення апеляційного суду в частині стягнення з ПАТ АБ «ПОРТО-ФРАНКО» на користь ОСОБА_3 витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги адвоката в розмірі4872 грн, підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 341 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

в и р і ш и л а :

Касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в публічному акціонерному товаристві акціонерному банку «ПОРТО-ФРАНКО» ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 9 червня 2015 року в частині стягнення публічного акціонерного товариства акціонерного банку «ПОРТО-ФРАНКО» на користь ОСОБА_3 4872 грнвитрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги адвоката, скасувати.

В іншій частині рішення апеляційного суду залишити без змін.

Рішення оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова С.О. Карпенко Г.І. Мостова М.І. Наумчук