Справа № 226/2446/15-ц
Справа № 2/226/1118/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2015 року м. Димитров

Димитровський міський суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Редько Ж.Є.,

при секретарі Мітюхіній О.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Димитров Донецької області справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, зняття особи з реєстраційного обліку -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, в обґрунтування якого вказала, що на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 18.06.1998 року їй належить однокімнатна квартира, загальною площею 29,2 кв.м, з них житловою - 18,2 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. 18.09.1998 року у зазначеній квартирі було зареєстровано відповідача, який є її сином, та який з 2010 по теперішній час фактично не проживає за вказаною адресою, особистих речей в будинку не має. За таких обставин з 2010 року вона змушена сплачувати за відповідача житлово-комунальні послуги, які розраховується з урахуванням кількості осіб, зареєстрованих у житловому приміщенні, та не має змоги оформити субсидію. Відповідач мешкає за іншою, невідомою їй адресою, зв'язку з ним вона не має. Коли відповідач уходив з квартири, то повідомив їй, що зніматися з реєстрації не буди, оскільки не має на це часу. Реєстрація відповідача в житловому приміщенні не дозволяє їй розпорядиться даною нерухомістю на свій розсуд і значно обмежує її законні права. Тому позивач, посилаючись на ст.405 ЦК України, просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням, та зняти його з реєстраційного обліку Димитровського міського відділу УМВС України в Донецькій області за вказаною адресою.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала свої позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання не з'явився, повідомлений про час і місце розгляду справи відповідно до цивільно-процесуального законодавства.

Заслухавши позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1, належить на праві приватної власності позивачу ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18.06.1998 року, посвідченого 18.06.1998 року приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу Донецької області, реєстровий номер 2011. Право власності позивача на придбану квартиру зареєстровано у бюро технічної інвентаризації м.Димитров 04.09.1998 року у реєстровій книзі № 4 за реєстровим № 2, що підтверджується відповідним договором, реєстраційним посвідченням та технічним паспортом на квартиру (а.с.7, 8, 9-10).

У даній квартирі зареєстровані: з 18.09.1998 року позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та з 18.09.1998 року син позивача - відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, про що свідчить довідка приватного підприємства «Домінант-Сервіс» від 06.08.2015 року.

Відповідно до акту приватного підприємства «Домінант-Сервіс» від 30.07.2015 року, виготовленого інспектором підприємства за участю мешканців-сусідів, відповідач ОСОБА_2 з 2010 року по день складання акту за адресою: АДРЕСА_1, не проживав (а.с.11).

Дану обставину ус удовому засіданні підтвердили допитані свідки.

Так, свідок ОСОБА_3 суду пояснила, що вона мешкає за адресою: АДРЕСА_3, і є старшою будинку. Позивач ОСОБА_1 з 2010 року проживає одна у квартирі № 36 у першому під'їзді їхнього будинку. Раніше з позивачем проживав її син ОСОБА_2. Від людей вона чула, що ОСОБА_2 поїхав на заробітки до Росії, місцезнаходження його їй не відомо. З 2010 року вона ОСОБА_2 ані у будинку, ані у дворі ніколи не бачила. Хлопець покинув мати сам, вона його не вигоняла, жили вони хорошо, не сварилися.

Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що вона мешкає за адресою: АДРЕСА_4, у одному під'їзді з ОСОБА_1, і знає позивача понад 15 років. Після розлучення позивач мешкала удвох із сином ОСОБА_2. Приблизно останніх пять років ОСОБА_1 проживає одна у квартирі. Вона чула, що ОСОБА_2 зі своєю сім'єю уїхав до Росії працювати, його адреса та телефон їй не відомі. Поведінкою ОСОБА_2 щодо не спілкування з матір'ю вона здивована, оскільки між позивачем і сином завжди були гарні стосунки, ОСОБА_1 ніяким чином не чинила у проживання свого сина в квартирі.

За приписами ст.41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності, гарантує право власності, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно за ст.150 ЖК України громадяни, що мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання та проживання членів їх сімей, та вправі розпоряджатися цією власністю за своїм розсудом.

Статтею 405 ЦК України визначені права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування цим приміщенням.

За чинним житловим законодавством членами сім'ї власника житлового приміщення визнаються дружина, чоловік, їх діти, батьки та інші особи, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть спільне з ним господарство (ч.2 ст.64 ЖК України).

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою проживання позивача у якості повнолітнього члену їх сім'ї та не є співвласником спірної житлової площі.

Також судом достовірно встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не мешкає у житловому приміщенні позивача за вищевказаною адресою з 2010 року по теперішній час.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З'ясовуючи причини відсутності відповідача понад встановлені строки на спірній житловій площі, суд не знайшов, що вони були поважні.

Враховуючи вищенаведене, а саме те, що будь-яких договорів щодо користування квартирою позивача між сторонами не встановлено, як і не встановлено прояви відповідача інтересу до вказаного житла протягом п'яти років, суд вважає, що вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, підлягають задоволенню.

Вимога позивача про зняття з реєстраційного обліку є передчасною і такою, що не підлягає задоволенню, оскільки відповідно до вимог ст.7 Закону України від 11.12.2003 року № 1382-1У «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» остаточне рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), є однією з підстав для зняття особи з реєстрації місця проживання. Тобто для зняття з реєстрації місця проживання достатньо рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням.

На підставі ст.150 СК України, 405 ЦК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», керуючись ст.ст. 10, 60, 213, 214, 215, 226, 294 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, зняття особи з реєстраційного обліку задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою номер АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Донецької області через Димитровський міський суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги у десятиденний строк з дня його оголошення. Особи, які брали участь, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати судову скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Повний текст рішення виготовлено 19.08.2015 року.

Суддя Ж.Є.Редько