Справа № 728/415/15-ц Провадження № 22-ц/795/1150/2015 Головуючий у I інстанції: Приліпко В. М.
Категорія: цивільна Доповідач: Горобець Т. В.
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
У Х В А Л А

13 серпня 2015 року м. Чернігів

головуючого - судді Горобець Т.В. ,

суддів Бечка Є.М., Хромець Н.С.,

при секретарі -Мартиновій А.В.

за участі представника позивача Рожка С.М., представника відповідача адвоката Мироненка С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 24 квітня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» ( далі - ПАТ КБ ПРИВАТБАНК ) до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

В апеляційній скарзі на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 24 квітня 2015 року, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ „ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено повністю з підстав пропуску строку позовної давності, позивач просить скасувати зазначене рішення та ухвалити рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги є посилання на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема, на неповноту з"ясування та дослідження обставин справи, неналежну оцінку доказів, а також на неправильне застосування норм матеріального права.

На думку апелянта, суд не врахував, що строк договору визначено сторонами до 14.02.2012 року, і саме з цієї дати, а не з дати останнього платежу слід рахувати початок перебігу позовної давності тому трирічний строк позовної давності збіг 14.02.2015 року, а позов подано 12.02.2015 року, тобто у межах строку позовної давності. Також, апелянт вказує, що судом не враховано і належним чином не було застосовано приписи ст.ст. 526,527,261 ЦК України, якими регулюються зобов"язальні правовідносини, а також ст.1054 та 1050 ЦК України, якими регулюються питання щодо наслідків порушення зобов"язань сторін за договором. На думку апелянта, суд не врахував, що кредитний договір не був розірваний, отже відповідач зобов"язаний виконати його у повному обсязі, оскільки правовідносини не припинились, що вбачається з аналізу ст.ст. 256,527,599-601,604-609 ЦК України, які не вірно застосовані судом першої інстанції, що призвело до помилкових висновків про пропуск строку позовної давності. Доводами скарги є також посилання на ст.ст. 536, 1048,1054 ЦК України, відповідно до положень яких, плата у вигляді нарахованих відсотків за користування кредитом здійснюється за весь період користування ним. Крім того, апелянт вважає, що судом не правильно застосовано положення ст.611 та ч.3 ст. 549 ЦК України, із змісту яких вбачається, що нарахування неустойки за порушення зобов"язання здійснюється до моменту повного виконання зобов"язання. В скарзі , крім того, зазначається, що суд не обґрунтував належним чином відмову у стягненні залишку заборгованості по комісії, а також безпідставно, не врахувавши пояснень у судовому засіданні представника позивача, вважав не доведеною суму заборгованості за тілом кредиту у розмірі 61,54 грн .

Одночасно в апеляційній скарзі позивач посилається на роз"яснення Верховного Суду України, викладені у листі від 01.07.2014 року, в якому зазначено, що стягнення процентів, визначених ст.ст.536,1048,1056-1 та 1061 ЦК України не виключає одночасного стягнення і 3% річних від простроченої суми відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України.

Представник апелянта у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, пославшись на правову позицію, висловлену Верховним Судом України у Постанові Верховного Суду України від 06.11.2014 року

Представник відповідача у судовому засіданні апеляційну скаргу просив відхилити, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності, при цьому, представником відповідача було заявлене клопотання про застосування строку позовної давності.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що такий висновок суду першої інстанції є правильним, у зв"язку з чим, підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування вірного по суті судового рішення відсутні.

Судом встановлено, що 15.02.2007 року між ЗАТ КБ „ ПриватБанк" та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № К2 S4AU0021002 згідно умовами якого банк надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 9832,71 доларів США на строк до 14.02.2012 року, а ОСОБА_3 зобов»язалась проводити погашення кредиту в порядку і строки встановлені договором. 15 лютого 2007 року в забезпечення виконання зобов»язань сторони уклали договір застави рухомого майна, згідно з умовами якого відповідач надав у заставу автомобіль DEWOOLANOS, який належить відповідачу.

Відповідно до пункту 7.1 договору погашення кредиту передбачено щомісячно у період з 10 по 15 число кожного місяця, щомісячні платежі визначені у розмірі 244,48 доларів США.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов»язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору .

Уразі порушення зобов»язання настають правові наслідки передбачені законом або договором, зокрема, зміна умов зобов»язаня, сплата неустойки, відшкодування збитків або моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

В порушення вимог Закону відповідачка в односторонньому порядку відмовилась від виконання договірних забов»язань, у встановлені строки заборгованість не повертає, у зв«язку з чим Банк у жовтні 2010 року звернувся до суду про дострокове стягнення усієї суми кредиту, що визнається сторонами. Отже, фактично, відбулась зміна умов договору ( в частині його строку).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01 березня 2011 року з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приват Банк» достроково стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 1025777 грн 52 коп. а саме - 12968,08 доларів США ( 102577,52 грн) , з яких 7565,51 доларів США ( 59843,18 грн) - заборгованість за кредитом; 3073,02 долари США (24307,6 грн) - заборгованість за процентами за користування кредитом ; 633,19 доларів США ( 5008,53 грн.) - заборгованість по комісії за користування кредитом; 1696,36 доларів США ( 13418 ,21 грн)- пеня за несвоєчасне виконання зобов»язання за договором.

Також, в рахунок погашення заборгованості в сум 102577,52 грн. за кредитним договором звернуто стягнення на автомобіль DEWOOLANOS.

Судом встановлено і сторонами не оспорюється, що рішення суду від 01.03.2011 року про дострокове стягнення всієї заборгованості за кредитним договором у повному обсязі не виконане, автомобіль DEWOOLANOS, на який звернуто стягнення за рішенням, не реалізовано.

З наявних у справі розрахунків, у тому числі і наданого на виконання ухвали апеляційного суду, постановленої в порядку ч.4 ст.10 ЦПК України, вбачається, що після ухвалення рішення 01.03.2011 року ОСОБА_3 платежів не здійснювала.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст.266 ЦК України, сплив строку позовної давності до основної вимоги, є підставою для висновку про сплив строку давності і до додаткових вимог.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Частиною 2 ст.1050 ЦК України передбачено, що якщо договором передбачено обов"язок позичальника повернути позику частинами( з розстроченням) то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики , що залишилась, та сплати процентів, відповідно до статті 1048 ЦК України.

Враховуючи, що позивач, у зв"язку з порушенням ОСОБА_3 зобов"язань за договором, зажадав дострокового повернення всієї суми кредиту та рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01.03.2011 року стягнув всю заборгованість , у тому числі суму кредитних коштів, відсотків та пені, які підлягала сплаті до 14.02.2012 року, кредитор відповідно ч.2 ст.1050 ЦК України змінив строк виконання зобов"язання.

Отже, доводи апелянта про те, що початок перебігу строку позовної давності слід рахувати з 14.02.2012 , тому, до 12.02.2015 року ( звернення до суду) він не сплинув, суперечать вищенаведеним нормам ЦК України , правовій позиції Верховного Суду України по справі №6-116 цс 13, в якому зазначено , що не сплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Так як звернення позивача до суду про дострокове стягнення всієї суми за кредитом мало місце до 01 березня 2011 року, після цієї дати платежі не здійснювались, строк позовної давності судом першої інстанції був застосований правильно.

Доводи апелянта щодо безпідставної відмови суду першої інстанції у стягненні заборгованості по комісії та 61,54 доларів США по тілу кредиту , не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення по наявних у справі доказах, пояснення представника позивача, надане у судовому засіданні щодо виникнення таких сум, не є належним та допустимим доказом на якому має ґрунтуватись рішення суду.

Крім того, щодо суми 61,54 долар по тілу кредиту, доводи апеляційної скарги та письмових пояснень представника позивача у судовому засіданні є суперечливими. Не спростовують висновків суду першої інстанції щодо підстав, з яких у задоволенні позову відмовлено, також і посилання апелянта на роз"яснення Верховного Суду України щодо від 01.07.2014 року, оскільки питання правомірності одночасного нарахування процентів, визначених ст.536,1048,1056-1,1061 ЦК України та процентів, що стягуються на підставі ст.625 ЦК України, у разі порушення зобов"язання, не є предметом спору щодо розрахунку строку позовної давності і на правильність вирішення даної справи впливає.

Враховуючи викладене та ґрунтуючись на положеннях ч. 2 ст.308 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 24 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді :