Ухвала

іменем україни

07 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Парінової І.К.,

Попович О.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Апреленко Рита Іванівна, державний нотаріус Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області Черненко Світлана Миколаївна, про визнання заповіту нікчемним та скасування свідоцтва про право власності на спадкове майно, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Одеської області від 21 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, у якому просила визнати нікчемним заповіт, складений ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 та посвідчений 25 липня 2008 року приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Апреленко Р.І., зареєстрований у реєстрі за № 4343; скасувати свідоцтво про право власності на спадкове майно від 26 липня 2010 року № 3-2051 та стягнути з відповідача на свою користь судові витрати.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09 лютого 1988 року її батькові ОСОБА_8 на праві особистої власності належала Ѕ частини будинковолодіння по АДРЕСА_1 25 липня 2008 року батько заповів зазначений об'єкт нерухомого майна її сестрі ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 батько помер. На момент смерті батька вона була зареєстрована та проживала разом з ним за адресою розташування спірного майна, у зв'язку з чим фактично прийняла спадщину. У разі відсутності заповіту спадкоємцями за законом першої черги були б вона, відповідач та її мати ОСОБА_9 26 липня 2010 року відповідач отримала свідоцтво про право власності на спадкове майно. Вважає, що посвідчення заповіту здійснено з порушенням вимог чинного законодавства, адже приватний нотаріус як нотаріус районного нотаріального округу не мала правових підстав вчиняти нотаріальні дії поза межами свого нотаріального округу, а саме на виїзді до м. Ізмаїла Одеської області.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01 грудня 2014 року позов задоволено.

Визнано нікчемним заповіт, складений ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4, посвідчений 25 липня 2008 року приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Апреленко Р.І. та зареєстрованого у реєстрі за № 4343.

Скасовано свідоцтво про право власності на спадкове майно, видане 26 липня 2010 року державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області Черненко С.М. на ім'я ОСОБА_4, зареєстроване у реєстрі за № 3-2051.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 21 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає наведеним нормам процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Судом установлено, що 25 липня 2008 року ОСОБА_7 на випадок своєї смерті склав заповіт, яким усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що належатиме йому на день смерті і на що він матиме право, заповів ОСОБА_4 У зв'язку зі станом здоров'я заповідача заповіт посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Апреленко Р.І. вдома за адресою: АДРЕСА_1, за реєстровим № 4343.

26 липня 2010 року державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області Черненко С. М. на підставі вищезазначеного заповіту видано на ім'я ОСОБА_4 свідоцтво про право власності на спадкове майно, яке залишилося після смерті 24 жовтня 2008 року ОСОБА_7, та складається із Ѕ частини вищевказаного житлового будинку з надвірними спорудами.

За змістом п. п. 10, 11 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03 березня 2004 року за № 20/5 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2012_02_22/pravo1/REG8882.html?pravo=1>, нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом на всій території України, за винятком обмежень у праві вчинення нотаріальних дій, установлених Законом України «Про нотаріат» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_10_30/pravo1/T342500.html?pravo=1> та іншими актами законодавства України.

Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса. В окремих випадках, коли громадянин не може з'явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчувальної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями, але в межах території діяльності держнотконтори чи визначеного для приватного нотаріуса нотаріального округу.

Якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, у посвідчувальному написі та в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій записується місце вчинення нотаріальної дії (удома, у лікарні, за місцезнаходженням юридичної особи та ін.) із зазначенням адреси, а також причин, з яких нотаріальна дія була вчинена поза вказаним приміщенням.

Крім того, згідно з ч. 2 ст. 41 Закону України «Про нотаріат» нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, чи приміщенні органів місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з'явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями.

Нотаріальна діяльність здійснюється нотаріусом в межах свого нотаріального округу та за місцем знаходження приміщення, яке є робочим місцем приватного нотаріуса. Законодавством заборонено нотаріусу здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу.

За таких обставин правильним є висновок суду першої інстанції про задоволення указаного позову та визнання нікчемним вищевказаного заповіту і скасування зазначеного свідоцтва про право власності на спадкове майно, адже, як правильно зазначив суд, приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Апреленко Р.І. вчинено нотаріальну дію із посвідчення вказаного заповіту поза робочим місцем (за викликом) на території м. Ізмаїл, яке є містом обласного підпорядкування та має виділений окремий міський Ізмаїльський нотаріальний округ, тобто поза межами нотаріального округу, що є підставою для визнання його нікчемним, а також задоволення похідних позовних вимог про скасування свідоцтва про право власності на спадкове майно.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним і законним, адже підтверджується матеріалами справи.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні матеріального та процесуального закону, що призвело до неправильного вирішення спору, всупереч вимогам ст. ст. 303 <nau://ukr/1618-15|st303>, 304, 309, 316 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st316> належним чином не з'ясував характеру і суті заявлених позивачем вимог, а також на порушення вимог ст. ст. 10, 57, 60, 212, 303 ЦПК України не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам.

Зокрема, помилковим і таким, що спростовується змістом позовної заяви ОСОБА_3 та матеріалами справи, є висновок апеляційного суду, що позивач вправі звернутися з вимогою про встановлення нікчемності правочину, якщо є спір про наявність або відсутність такого факту, у разі нікчемності правочину може подаватися лише позов про застосування наслідків виконання нікчемного правочину, однак суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач не зазначив про наявність спору за цією вимогою.

Отже, позивачем обрано належний спосіб захисту порушеного права, а судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Крім того, апеляційний суд помилково виходив із того, що позовні вимоги ОСОБА_3 стосуються прав та інтересів ОСОБА_9 - дружини померлого, яка не залучена до участі у справі, також прийняла спадщину, оскільки з 1987 року проживала та була зареєстрована в спірному будинку, тому, як зазначив суд, застосування наслідків нікчемного правочину впливають на її право спадкоємця першої черги, оскільки вона є учасником правовідносин, які виникли у справі; заяву про відмову від спадщини ОСОБА_9 подала 26 липня 2010 року, тобто після спливу передбаченого шестимісячного строку, установленого ст. ст. 1270, 1273 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844379/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>.

Такі висновки апеляційного суду спростовуються матеріалами справи, враховуючи характер спірних правовідносин, зміст і підстави поданого позову, а саме: ОСОБА_9 навіть із пропущенням шестимісячного строку, установленого ст. ст. 1270, 1273 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844379/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>, подала заяву про відмову від спадщини, тобто виявила своє бажання не претендувати на спадщину, крім того, вона не оскаржувала рішення суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_3, а рішення оскаржила ОСОБА_4, тому апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції із названих підстав.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 21 квітня 2015 року скасувати, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01 грудня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Попович

О.В. Ступак