Номер провадження: 22-ц/785/6717/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Калараш А. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.12.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Калараш А.А.

суддів - Гірняк Л.А.,Заїкіна А.П.

з участю секретаря - Колмакова В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 січня 2015 року, -

встановила:

У грудні 2014 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики і в обґрунтування позовних вимог посилались на те, що 20 червня 2007 року між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5, які перебувають у зареєстрованому шлюбі з 12 серпня 2004 року, було укладено договір позики, згідно умов якого позивачами було передано відповідачам у власність грошові кошти у сумі, еквівалентній 300 000 доларів США строком на п'ять років - до 20 червня 2012 року, проте позику відповідачі не повернули.

Позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 просили :

- солідарно стягнути на їх користь з відповідачів заборгованість за договором позики у розмірі 4713 210 грн. та судовий збір у розмірі 3 654 гривень.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 позов визнала.

Рішення ухвалено у відсутність позивачів та відповідача ОСОБА_5

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 січня 2015 року позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто на користь ОСОБА_2, ОСОБА_3 з ОСОБА_4 ОСОБА_5 солідарно суму боргу у розмірі 4 713 210 гривень 30 копійок.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши докази у справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_5 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині задоволення позовних вимог про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_5 та в частині стягнення в рівних частках судового збору і в цій частині ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5 з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Суд першої інстанції задовольняючи позов виходив з того,що позивачі набули право вимоги погашення заборгованості ,оскільки відповідачі за договором позики від 20.06.2007 року свої зобовязання по погашенню заборгованості не виконали.

Проте з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитися не можна .

З матеріалів справи вбачається , що позивачі ОСОБА_2.ОСОБА_3 є батьками відповідача ОСОБА_4 ,про що сторони не заперечують.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі з серпня 2004 року по червень 2015 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження № 125183 від 12.08.2004 року (а.с.12) та рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 25.06.2015 року (а.с.112).

З наданих в судовому засіданні колегії суддів пояснень позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 вбачається ,що протягом 2002 року -2007 року ними відповідачам були надані в позику різними частками (150 000 дол. США, 70 000 дол. США,75000 дол. США) кошти на розвиток власного бізнесу ,для придбання приміщень для клініки, обладнання та потім у звязку з придбанням відповідачами недобудованого будинку на ремонт будинку . У червні 2007 року відповідачами у підтвердження отримання ними коштів у позику була складена розписка на загальну суму позики у розмірі 300 000 дол. США ,яку ними було отримано з 2004 по 2007 роки. Оригінал розписки у позивачів не зберігся. Вони не памятають чи розписувався особисто ОСОБА_5 в розписці про отримання коштів.

З наданих в судовому засіданні колегії суддів пояснень відповідача ОСОБА_4 вбачається ,що з 2004 року по червень 2015 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_5. У період з 2004 по 2007 роки вона з відповідачем отримувала від батьків кошти на розвиток бізнесу та на ремонт придбаного будинку . У 2007 році вона за вимогою батьків у підтвердження раніше отриманих коштів написала розписку про отримання з відповідачем 300 000 дол. США ,яка дорівнює суми боргу ,яку мали віддати батькам. В день написання нею розписки позивачами кошти не передавалися. Розписку про отримання коштів від 20.06.2007 року вважає,що підписав відповідач ОСОБА_5 Заяву про визнання позову від 11.01.2015 року написана нею, чи підписав заяву саме ОСОБА_5 не може точно стверджувати.

Відповідно до пояснень відповідача ОСОБА_5 наданих ним в судовому засіданні колегії суддів вбачається, що з 2004 року по 2014 рік він перебував у шлюбі з ОСОБА_4 та з кінця 2014 року припинив шлюбні відносини .На теперішній час тривають судові спори з приводу розподілу майна подружжя. У червні 2007 року ніякої розписки про отримання коштів не писав та взагалі кошти в позику від позивачів не отримував . Заяви про визнання позову не підписував ,про наявність розписки ,заяви про визнання позову та про судове рішення дізнався випадково. Вважає ,що зазначені документи підроблені його колишнею дружиною відповідачем ОСОБА_4 ,оскільки між ними триває спір щодо розподілу майна подружжя.Нерухоме майно було придбане на власні кошти та у нього є кредитні зобовязання за договорами кредиту з Банками на кошти яких придбалися обладнання ,вівся бізнес та проводився ремонт в будинку.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини,визнані сторонами та іншими особами,які беруть участь у справі,не підлягають доказуванню.

Колегія суддів з врахуванням наявних в матеріалах справи доказів ,пояснень сторін встановила, що протягом 2004-2007 років відповідачем ОСОБА_4 від позивачів були отримані кошти у розмірі 300 000 дол. США .

У підтвердження отримання позики 20.06.2007 року відповідачем ОСОБА_4 була написана розписка з зобовязанням повернути позику через пять років у 2012 році, про що відповідач ОСОБА_4 не заперечує.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другої сторони (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Згідно з частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі, що передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором.

Після спливу пятирічного строку позика позивачам не була повернута.

Позивачі обгрунтовано звернулися до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики з відповідача ОСОБА_4

Колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_5

Відповідно до висновку експерта судової почеркознавчої експертизи № 6247/02 від 19.11.2015 року підпис від імені ОСОБА_5 у наданій на експертизу заяві (про визнання позовних вимог) на імя судді Приморського районного суду м.Одеси від 11.01.2015 року виконаний не самим ОСОБА_5 ,а іншою особою.

За таких підстав колегія суддів критично ставиться до заяви (про визнання позову ) від 11.01.2015 року ,як доказу отримання ОСОБА_5позики та визнання позову ,оскільки зазначену заяву ОСОБА_5 не підписував, в судовому засіданні не приймав участі , а виходячи з пояснень наданих ним колегії суддів заперечував свою обізнанність про судовий розгляд справи судом першої інстанції взагалі.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень,крім випадків ,встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

При зверненні позивачами з позовом до суду ,в обгрунтування позовних вимог та на доказ отримання ОСОБА_5 позики на суму 300 000 дол. США ,позивачі посилалися на наявну в матеріалах справи ксерокопію розписки (а.с.10).

Матеріали справи не містять докази дослідження судом першої інстанції оригіналу розписки від 20.06.2007 року .

Відповідач ОСОБА_5 оспорював отримання позики та належність йому підпису в розписці.

На пропозицію колегії суддів надати оригінал розписки ,позивачі посилалися на її відсутність .

У звязку з оспорюванням підписання ОСОБА_5 розписки про отримання коштів , колегією суддів була призначена у справі судово - почеркознавча експертиза .

Відповідно до висновку експерта судової почеркознавчої експертизи № 6247/02 від 19.11.2015 року у звязку з відсутністю оригіналу розписки питання належності підпису в розписці від 20.06.2007 р. ОСОБА_5 експертом не вирішувалось.

Колегія суддів критично ставиться до наявної в матеріалах справи ксерокопії розписки від 20.06.2007 року ,як на доказ підтвердження укладення ОСОБА_5 договору позики та отримання 300 000 дол. США ,оскільки оригінал розписки позивачами не надано ,а встановити належність підпису в розписці ОСОБА_5 не є можливим.

Крім того колегією суддів встановлено,що 20.06.2007 року кошти у розмірі 300 000 дол. США не передавалися ,а розписка була написана донькою позивачів відповідачем ОСОБА_4 ,як підтвердження отримання коштів у батьків за період з 2004-2007 роки.

Матеріали справи не містять , а позивачами всупереч до ст. 60 ЦПК України не надані докази та не доведено отримання відповідачем ОСОБА_5 позики у розмірі 300 000 дол. США.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання позивачів на електронний носій (диск) та роздруківку запису електронного носія,як доказ отримання відповідачем ОСОБА_5 позики , оскільки з зазначеного електронного носія та роздруківці вбачається лише спір щодо сімейних відносин сторін та виплат заборгованості за договорами кредиту укладених відповідачем ОСОБА_5 з Банками.

При зверненні до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики ,позивачі в обгрунтування позовних вимог посилалися на те,що кошти отримані в позику відповідачами були витрачені на потреби сімї, що є додатковою відповідальністю відповідача ОСОБА_5 по зобовязанням по погашенню 300 000 дол. США.

Відповідно до ч.3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї ,то гроші інше майно в тому числі гонорар, виграш ,які були отримані за цим договором ,є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ч.4 ст. 65 СК України договір ,укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя , якщо майно, одержане за договором ,використане в інтересах сімї.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, визначенної у постанові від 20.02.2013 року , справа № 163цс12, що відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для застосування судами України передбачено, що відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

Матеріали справи не містять докази надання ОСОБА_5 письмової згоди на укладення дружиною ОСОБА_4 договору позики .

Колегія суддів не приймає до уваги посилання позивачів ОСОБА_2,ОСОБА_3, на те,що отримані від позивачів кошти були витрачені відповідачами на потреби сімї ,а саме придбання нежитлових приміщень, ремонт будинку ,придбання обладнання для розвитку бізнесу, як на підставу підтвердження отримання ОСОБА_5 позики ,оскільки використання відповідачами коштів не є безумовною підставою у підтвердження отримання ОСОБА_5 позики .

З наявних в матеріалах справи договорів про придбання ОСОБА_5 житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки ,розташованих за адресою Одеська область,Овідіопольський район, с.Мізікевича,ж/м Черноморка, буд № 10/12 від 12.12.2006 року (а.с.13-14,17-18) не вбачається ,що відповідачами було придбано недобудований будинок та придбання житлового будинку та земельної ділянки було здійснено на кошти позивачів та не є підтвердженням отримання ОСОБА_5 позики у розмірі 300 000 дол. США.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання позивачів на договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 31.08.2004 року ,як на доказ отримання ОСОБА_5 позики, оскільки наявність договору не свідчить про придбання цього приміщення на кошти позивачів ,наданих ними відповідачам у позику.

Позивачі всупереч до вимог ст. 60 ЦПК України не довели ,а матеріали справи не містять докази того, що отриманні ОСОБА_4 у позику кошти у період з 2004 по 2007 роки у розмірі 300 000 дол. США були використанні саме в інтересах сімї .

Сам факт перебування відповідачів , на час укладення договору позики у шлюбі не є безумовною підставою для відповідальності .

Відповідно до пояснень сторін вбачається ,що 12.12.2006 року між АКБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0,за умовами якого ОСОБА_5 отримав кредит у розмірі 330 000 дол. США та додатково 12.12.2006 року укладено договір кредиту № 0,за яким ОСОБА_5 отриманий кредит у розмірі 6731,17 грн. та додатково 14.04.2008 року був укладений договір кредиту № 0 ,за яким ОСОБА_5отримав кредит у розмірі 120 000 дол. США. Зобовязання по погашенню кредитів відповідачами не виконані.

Колегія суддів вважає, що позивачами не доведено факт отримання ОСОБА_5 позики та матеріали справи не містять докази отримання ОСОБА_5 у продовж 2004-2007 роках позики у позивачів на загальну суму 300 000 дол. США.

Суд першої інстанції задовольняючи позов та стягуючи солідарно заборгованість за договором позики з ОСОБА_5 не звернув уваги на вищенаведене та помилково задовольнив позов.

Апеляційна скарга ОСОБА_5 підлягає частковому задоволенню, оскільки при принесені апеляцйної скарги ОСОБА_5 просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, проте з врахуванням вищенаведеного судом першої інстанції вірно встановлено та не спростовується відповідачем ОСОБА_4 те, що позика була отримана ОСОБА_4 у продовж 2004 -2007 років ,яку вона зобовязалася повернути протягом пяти років.

За таких підстав, відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, апеляційна скарга ОСОБА_5 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2,ОСОБА_3 щодо солідарного стягнення заборгованості за договором позики з ОСОБА_5 та судових витрат в рівних частках.

Керуючись ст.ст. 303, п.4 ч.1 ст.309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 січня 2015 року в частині солідарного стягнення на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з ОСОБА_5 боргу у розмірі 4713210 грн. 30 коп. та в частині стягнення судового збору в рівних частках скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення боргу у розмірі 4 716 864 грн. 30 коп. та судових витрат у розмірі 3654 грн. відмовити.

В частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2, ОСОБА_3 боргу у розмірі 4 716 864 грн. 30 коп. та судових витрат у розмірі 3654 грн. залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_6

ОСОБА_7

ОСОБА_8