Ухвала

іменем україни

30 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дем`яносова М.В., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, третя особа - Державна інспекція України з питань праці в особі територіального органу Державної інспекції України з питань праці у Дніпропетровській області, про визнання звільнення незаконним, визнання недійсним запису у трудовій книжці, зміну формулювань причин звільнення, зобов'язання здійснити розрахунок при звільненні, стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні та за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2.) про визнання звільнення незаконним, визнання недійсним запису у трудовій книжці, зміну формулювань причин звільнення, зобов'язання здійснити розрахунок при звільненні, стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні та за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивував тим, що перебував із відповідачем у трудових відносинах, 11 серпня 2014 року ним було подано заяву про звільнення з роботи на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, проте трудовий договір було незаконно розірвано на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалені у справі судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2116/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що звільнення позивача було проведено з дотриманням вимог чинного трудового законодавства.

Апеляційний суд залишив рішення суду першої інстанції без змін, зазначивши про відповідність його висновків нормам матеріального й процесуального права.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна.

Статтею 213 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1> передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1989/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1> під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам ухвала суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із ФОП ОСОБА_2 й працював на посаді майстра-приймальника відповідно до трудового договору № 10 від 01 листопада 2013 року, який зареєстровано Дзержинським міським центром зайнятості 04 листопада 2011 року.

Зазначений трудовий договір розірвано 10 вересня 2014 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи 11 серпня 2014 року позивач надав відповідачу заяву про звільнення його з вказаної дати на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України.

Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/KD0001?edition=2015_06_06>, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/T087100?edition=1991_03_20> лише у випадках прогулу <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/VS92011> (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Статтею 149 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_898/ed_2012_05_17/pravo1/KD0001.html?pravo=1> передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення і таке стягнення оголошується в наказі і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_1998_05_25/pravo1/VS92011.html?pravo=1> у справах про поновлення на роботі осіб, звільнення за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. 3, 4, 7, 8 ст.40 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_213/ed_2012_05_17/pravo1/KD0001.html?pravo=1> і п.1 ст. 41 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_232/ed_2012_05_17/pravo1/KD0001.html?pravo=1>, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. ст. 148-149 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_895/ed_2012_05_17/pravo1/KD0001.html?pravo=1> правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок і попередня робота працівника.

Статтею 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) - не підтверджуються або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

Частиною 1 ст. 47 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_284/ed_2015_06_06/pravo1/KD0001.html?pravo=1> передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_745/ed_2015_06_06/pravo1/KD0001.html?pravo=1>.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_748/ed_2015_06_06/pravo1/KD0001.html?pravo=1> в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_745/ed_2015_06_06/pravo1/KD0001.html?pravo=1>, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1822/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1> доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1822/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1>).

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1820/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1> належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч. 2 ст. 59 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1821/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1> обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 зазначав про те, що протягом дії трудового договору із відповідачем, останнім неодноразово порушувались умови цього договору та норми чинного трудового законодавства, у зв'язку з чим ним було подано заяву про звільнення з роботи на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 11 серпня 2014 року й з цього дня він перестав виходити на роботу, що не може свідчити про здійснення ним прогулу.

Проте, зазначені положення законодавчих актів та обставини справи судом апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 10 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1766/ed_2014_02_23/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 212 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1987/ed_2014_02_23/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 315 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2106/ed_2014_02_23/pravo1/T041618.html?pravo=1> враховані не були, доводи позивача належним чином не перевірені.

У порушення ст. ст. 212, 213, 214, 303, 304 ЦПК України апеляційним судом не було враховано того, що для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника. При цьому, суд апеляційної інстанції не врахував, що працедавець не вправі самостійно змінювати визначену працівником причину звільнення з роботи.

Крім того, зазначаючи про те, що звільнення ОСОБА_1 проведено із дотриманням вимог трудового законодавства, апеляційний суд взагалі не з'ясував чи було здійснено позивачем прогул, з урахуванням його заяви про звільнення, й за яких обставин, не перевірив дотримання відповідачем вимог ст. ст. 147-149 КЗпП України при звільненні позивача, не врахував того, що взагалі відсутній наказ про звільнення останнього й не дослідив підстави внесення відповідного запису до трудової книжки.

Також, суд апеляційної інстанції не з'ясував питання своєчасної виплати позивачу розрахунку й видачі трудової книжки, та з урахуванням вимог ст. ст. 116, 117 КЗпП України не визначився з наявністю підстав для виплати ОСОБА_1 передбачених законом сум при звільненні.

Отже, апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених ст. ст. 212, 303, 304, 315 ЦПК України й передчасного погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Допущене судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, згідно вимог ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> є підставою для скасування ухваленого судового рішення і направлення справи на новий судовий розгляд до апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2015 року скасувати.

Справу передати на новий апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. Гончар

Судді: В.І. Амелін

М.В. Дем`яносов

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко