У х в а л а

іменем україни

9 грудня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа - орган опіки та піклування Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення за касаційною скаргою ОСОБА_1, поданою його представником ОСОБА_3, на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2014 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 4 червня 2015 року,

встановила:

У березні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (надалі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом, в якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 16 листопада 2007 року в розмірі 626 275 грн 98 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу банком з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з внесенням даних про правочин купівлі-продажу предмету іпотеки у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, а також виселити ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх малолітнього сина ОСОБА_4, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1, зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 16 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 305 тис. грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 16 листопада 2032 року. З метою забезпечення повернення кредиту між позивачем та позичальником було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого останній передав

в іпотеку банку вищевказану квартиру. Зазначав, що ОСОБА_1 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим у нього утворилась заборгованість перед банком у розмірі 626 275 грн 98 коп. Вимога банку про добровільне погашення заборгованості за кредитним договором відповідачем не задоволена. Враховуючи викладене, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити відповідачів разом з малолітньою дитиною з спірної квартири.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2014 року позов задоволено частково.

Звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з внесенням даних про правочин купівлі-продажу предмету іпотеки у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних продажу предмету іпотеки.

Виселено відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у вищевказаній квартирі.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16 вересня 2014 року та додатковим рішенням Апеляційного суду м. Києва від 7 жовтня 2014 року

рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2014 року в частині виселення відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі АДРЕСА_1 змінено.

Виселено ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_4,, з указаної квартири. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 11 березня 2015 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 16 вересня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 4 червня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині звернення стягнення на майно в рахунок погашення штрафу за кредитним договором від 16 листопада 2007 року у розмірі 56 934 грн 18 коп. скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2014 року в частині визначення початкової ціни продажу предмета іпотеки, загального розміру вимог та всіх його складових, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, а також кола осіб, щодо яких ухвалено рішення про виселення змінено.

У зв'язку з цим резолютивну частину рішення викладено у наступній редакції.

Позов задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 16 листопада 2007 року в розмірі 562 525 грн 17 коп., з яких: 293 139 грн 31 коп. - заборгованість за кредитом; 146 144 грн 36 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 123 241 грн 50 коп. - пеня, звернуто стягнення на квартиру загальною площею 40,70 кв.м, житловою площею 17,40 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1 на праві власності, шляхом її продажу на підставі договору іпотеки від 16 листопада 2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» із наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» права: отримання витягу з Державного реєстру прав власності, з внесенням даних про правочин купівлі-продажу предмету іпотеки у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно: проведення дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови; проведенням дій щодо оформлення та отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування; проведення всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Встановити початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні не нижчому за звичайні ціни на нерухоме майно на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на час реалізації майна.

Виселено ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх малолітнього сина ОСОБА_4 з квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позову відмовлено.

В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, виходив із того, що ОСОБА_1 належним чином умови кредитного договору не виконував, внаслідок чого утворилась заборгованість, в рахунок погашення якої звернув стягнення на предмет іпотеки та виселив відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у вищевказаній квартирі.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині звернення стягнення на майно в рахунок погашення штрафу за кредитним договором від 16 листопада 2007 року у розмірі 56 934 грн 18 коп. та відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, виходив із того, що і пеня і штраф нараховані кредитором на одне й те саме правопорушення - несплату кредиту та відсотків за користування кредитом (порушення позичальником строків платежів по зобов'язанням, передбаченим кредитним договором), за весь час прострочення сплати, у тому числі більш ніж на 30 днів. Крім того, штраф нарахований у тому числі і на пеню. Тобто має місце нарахування кредитором неустойки на неустойку.

Суд, змінюючи рішення суду першої інстанції в частині визначення початкової ціни продажу предмета іпотеки, загального розміру вимог та всіх його складових, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, а також кола осіб, щодо яких ухвалено рішення про виселення, посилався на те, що відповідачем частково здійснювалось погашення заборгованості, внаслідок чого станом на 03.01.2014 року заборгованість по тілу кредиту зменшилась до суми 293 139 грн 31 коп.

В цій частині рішення апеляційного суду відповідає фактичним обставинам справи.

Проте повністю погодитись з висновком апеляційного суду в частині виселення відповідачів не можна з наступних підстав.

Судами установлено, що між ЗАТ «КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит від 16 листопада 2007 року, відповідно до якого банк надав останньому грошові кошти у розмірі 305 тис. грн на умовах визначених кредитним договором, процентна ставка - 15 % річних, кінцевий термін повернення основної заборгованості - 16 листопада 2032 року.

З метою забезпечення виконання умов кредитного договору 16 листопада 2007 між ЗАТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого останній передав, а банк прийняв в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на праві власності.

Станом на 22 лютого 2013 року ОСОБА_1 має заборгованість перед банком у розмірі 626 275,98 грн, яка складається із заборгованості за кредитом - 299 955,94 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом - 146 144,36 грн; пені за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором, а також штрафи відповідно до договору - 123 241,50 грн. штраф (процентна складова) - 56 934,18 грн.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки є порушення зобов'язань з боку боржника.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 2 вересня 2015 року № 6-1049цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Апеляційний суд, у порушення вимог ст.ст. 212-214, 315 ЦПК України, вищезазначених вимог закону до уваги не взяв, не дослідив умови договору, не врахував, що квартира, передана в іпотеку, не була придбана за рахунок кредиту від 16 листопада 2007 року, а належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 21 листопада 2000 року, не встановив суть спірних правовідносин та фактичні обставини справи, а також не застосував норми права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позову.

Висновки апеляційного суду ґрунтуються на припущеннях, що є неприпустимим (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Таким чином судом апеляційної інстанції були допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а тому рішення апеляційного суду в частині виселення ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх малолітнього сина ОСОБА_4 із спірної квартири, підлягає скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, подану його представником ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 4 червня 2015 року в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа - орган опіки та піклування Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, про виселення скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко