УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,
суддів: Висоцької В.С., Умнової О.В.,Гримич М.К., Фаловської І.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на свою користь заборгованість: зі сплати позики в розмірі 209 128 грн 85 коп.; по процентах в розмірі 185 431 грн 05 коп.; пеню в розмірі 219 068 грн 23 коп. та комісію в розмірі 5 358 грн 83 коп.

Позовні вимоги обґрунтувало тим, що товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» наділене правом вимоги щодо сплати заборгованості відповідачів за договором позики (кредиту) від 23 листопада 2006 року, за яким відповідачі отримали позику в розмірі 28 600 доларів США від закритого акціонерного товариства «ТАС-ІНВЕСТБАНК». Посилаючись на те, що заборгованість в добровільному порядку не погашено, позивач просив задовольнити позов.

Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 12 червня 2014 року в позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 вересня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено у справі нове рішення про задоволення позовних вимог.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором від 23 листопада 2006 року в розмірі 454 018 грн 39 коп., з яких заборгованість: за кредитом - 209 128 грн 85 коп.; по процентах - 185 431 грн 05 коп.; пеня - 54 099 грн 66 коп.; по комісії - 5 358 грн 83 коп., також стягнуто на користь позивача понесені у справі судові витрати, по 1 827 грн з кожного з відповідачів у справі.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

При обґрунтуванні позовних вимог товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» посилалося на те, що воно наділено правом вимоги замість закритого акціонерного товариства «ТАС-ІНВЕСТБАНК» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 за кредитними зобов'язаннями, що виникли на підставі кредитного договору, укладеного 23 листопада 2006 року між закритим акціонерним товариством «ТАС-ІНВЕСТБАНК» та ОСОБА_6, ОСОБА_7

Судом першої інстанції встановлено, що 23 листопада 2006 року між закритим акціонерним товариством «ТАС-ІНВЕСТБАНК» як позикодавцем та ОСОБА_6, ОСОБА_7 як позичальниками було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позикодавець відкрив відповідачам відновлювальну кредитну лінію з лімітом користування 28 600 доларів США під 15 % річних на строк з 23 листопада 2006 року до 22 листопада 2009 року включно на споживчі потреби.

Також суд першої інстанції встановив, що надані позивачем докази на підтвердження позовних вимог не підтверджують факту набуття права вимоги позивачем по відношенню до відповідачів за вказаними вище кредитними зобов'язаннями.

Крім того, суд встановив, що позивачем пропущено строк позовної давності та не заявлено клопотання про поновлення такого строку. Кредитним договором встановлено строк його дії до 22 листопада 2009 року, трирічний термін позовної давності закінчився 22 листопада 2011 року, а позов подано до суду 25 січня 2014 року. На застосуванні наслідків спливу строку позовної давності наполягав представник відповідачів у справі.

Разом з тим, ухвалюючи у справі судове рішення, районний суд виходив з того, що позивач не довів перед судом наявності у нього права вимоги до відповідачів за вказаними вище правовідносинами, що виникли на підставі кредитного договору від 23 листопада 2006 року. Звертаючись до суду з вказаним позовом без належних на те правових підстав, позивач незаконно мав на меті порушити права відповідачів, що в силу ч. 3 ст. 16, ч. ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України, ст. 213 ЦПК України, районний суд визначив підставою для відмови в позові.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції на підставі доказів, які не були предметом дослідження у суді першої інстанції, а саме копії статуту публічного акціонерного товариства «Омега Банк» (а. с. 126-130), встановив, що публічне акціонерне товариство «Омега Банк» з 29 квітня 2013 року є правонаступником публічного акціонерного товариства «Сведбанк» (до 30 квітня 2009 року - відкрите акціонерне товариство «Сведбанк»), яке в свою чергу з 15 червня 2009 року є правонаступником закритого акціонерного товариства «ТАС-ІНВЕСТБАНК» з яким відповідачі і уклали в 2006 році вказаний вище кредитний договір.

Також апеляційний суд встановив, що 28 листопада 2012 року публічне акціонерне товариство «Сведбанк» на підставі договору факторингу передало право вимоги до кредитних боржників банку товариству з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (а. с. 19-32).

Того ж дня товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на підставі договору факторингу від 28 листопада 2012 року передало товариству з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» право вимоги до осіб, які мають зобов'язання по відношенню до товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та які зазначені у Реєстрі заборгованості боржників, у Переліку кредитних договорів та Договорів забезпечення, право на вимогу до яких належить товариству з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на підставі Документації (а. с. 154-171).

Встановивши зазначені обставин, апеляційний суд дійшов до висновків, що позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи», є правонаступником закритого акціонерного товариства «ТАС-ІНВЕСТБАНК» щодо вимог за кредитними зобов'язаннями відповідачів у справі, в тому числі позивач наділений правом звернення до суду із вказаним вище позовом.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку позовної давності, однак встановив, що в даному випадку з цих підстав відмовляти в позові неможна оскільки відповідачами не заявлено письмового клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності (ч. 3 ст. 267 ЦК України).

Ухвалюючи у справі нове судове рішення про задоволення позову, апеляційний суд керувався нормами ст. ст. 258, 512-514, 526 ЦК України та виходив з того, що відповідачами не спростовано розрахунків заборгованості за кредитом наданих позивачем, а також факту наявності у них кредитної заборгованості.

Повністю з висновками апеляційного суду погодитися неможна.

Зазначеними вище договорами факторингу від 28 листопада 2012 року, укладеними між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» передбачено, що до факторів переходить право вимоги до осіб, які містяться в додатках до цих договорів № № 1-А, 1-Б «Реєстри Заборгованостей Боржників».

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивачем на підтвердження права вимоги в рамках даної справи до відповідачів надано копії додатків № № 1-Б «Реєстри Заборгованостей Боржників» до вказаних вище договорів факторингу (а. с. 176-178, 180-182).

Додатки № № 1-Б «Реєстрів Заборгованостей Боржників» містять відомості про перехід до факторів у тому числі позивача права вимоги лише щодо ОСОБА_6 за кредитним договором від 23 листопада 2006 року. Інформації, що до факторів перейшло право вимоги до ОСОБА_7 за кредитним договором від 23 листопада 2006 року зазначені вище додатки не містять.

Задовольняючи позовні вимоги в цілому та стягуючи кредитну заборгованість з обох відповідачів в солідарному порядку, апеляційний суд не звернув уваги на те, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження у позивача права вимоги щодо стягнення кредитної заборгованості за вказаним вище кредитним договором від 23 листопада 2006 року до ОСОБА_7, а тому висновки апеляційного суду про доведеність позову в цілому ґрунтуються на припущеннях.

У відповідності до норми ч. 3 ст. 267 ЦК України, суд зобов'язаний застосувати позовну давність лише за заявою сторони у спорі, причому така заява має бути подана до винесення судового рішення. За своїм процесуальним змістом заява про застосування позовної давності є клопотанням про відновлення пропущеного строку позовної давності і остання повинна містити посилання на певні обставини або причини, які є підставами для поновлення пропущених строків позовної давності з відповідними календарними розрахунками, а також докази та вимоги сторони щодо відновлення пропущених строків. За правилами господарського судочинства така заява (клопотання) має подаватися до суду у письмовому вигляді. Доцільним, але не обов'язковим, є подання такої заяви у письмовому вигляді у межах цивільного судочинства.

Апеляційним судом помилково трактовано норми ч. 3 ст. 267 ЦК України щодо форми звернення до суду із заявою про застосування строків позовної давності оскільки у межах цивільного судочинства не передбачено подання такої заяви виключно в письмовому вигляді.

Таким чином, висновки апеляційного суду про відсутність підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності в рамках розгляду даної справи є передчасними.

Апеляційний суд, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в порядку розгляду справи в апеляційному порядку, не в повній мірі дотримався вимог ст. 303 ЦПК України щодо перевірки законності та обґрунтованості рішення районного суду та ухвалив у справі рішення яке ґрунтується на припущеннях і не відповідає вимогам ст. ст. 213-214 ЦПК України.

З підстав викладених вище рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, як це передбачено ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 вересня 2014 року скасувати і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук
Судді:В.С. Висоцька М.К. Гримич О.В. Умнова І.М. Фаловська