УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Кузнєцова В.О., Мостової Г.І., Наумчука М.І.,-
розглянувши у попередньому судовому засіданні справу у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Управління Держземагенства в Дніпропетровському районі Дніпропетровської області, про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна, що є спільною сумісною власністю, припинення права власності на земельну ділянку і скасування її державної реєстрації, за касаційною скаргою ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_7 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Управління Держземагенства в Дніпропетровському районі Дніпропетровської області, про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна, що є спільною сумісною власністю, припинення права власності на земельну ділянку і скасування її державної реєстрації. В обгрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що з листопада 2004 року до 28 лютого 2014 року він перебув у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем ОСОБА_5, проживали разом та за цей час за спільні кошти за договором купівлі-продажу від 08 квітня 2005 року придбали квартиру АДРЕСА_1, де вони і проживали до дня фактичного припинення шлюбних відносин, а саме до 28 лютого 2014 року. В січні 2010 року ними було придбано автомобіль Subaru Forester, право власності на який було зареєстровано за позивачем. В 2011 році позивач разом з ОСОБА_5 придбали у ОСОБА_6 земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 за договором купівлі-продажу. На даній земельній ділянці було розпочато будівництво двоповерхового будинку, на будівництво якого позивачем надавались кошти, загалом в розмірі 1 100 000,00 грн. У серпні 2011 року у них народилась дитина - син ОСОБА_8. Проте у 2013 році між позивачем та ОСОБА_5 взаємовідносини погіршились та вони фактично припинили сімейні відносини. З урахуванням викладеного, позивач просив суд встановити факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з листопада 2004 року до 28 лютого 2014 року; визнати їх спільною сумісною власністю наступне майно, що було набуте за час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу: квартиру АДРЕСА_1, земельну ділянку площею 0,1080 га призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, незавершені будівництвом будинок та гараж за тією ж адресою; в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за ОСОБА_4 право власності на 38/100 частин квартири АДРЕСА_1; в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за ОСОБА_4 право власності на 62/100 частин квартири АДРЕСА_1; в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1080 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2; в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1080 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2; визначити, що частки у праві спільної сумісної власності ОСОБА_9 та ОСОБА_5 на незавершений будівництвом будинок та гараж, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 - є рівними; припинити право власності ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 0,1080 га призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, яка належала йому на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку НОМЕР_1, виданого відділом Держкомзему у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області 17 листопада 2011 року, зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01336, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 на вказану земельну ділянку.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2015 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_7 просить судові рішення першої та апеляційної інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року № 6-37цс11, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Із роз'яснень, викладених у п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Такий правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові № 6-66цс13 від 18 березня 2013 року, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, визначившись вірно з характером спірних правовідносин, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, та надавши оцінку наданим сторонами доказам, у їх сукупності, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову, про проживання позивача із ОСОБА_5, у період з листопада 2004 року по 28 лютого 2014 року, у фактичних шлюбних відносинах з веденням спільного господарства, побуту та бюджету, тобто однією сім'єю без перебування у шлюбі між собою або будь-якому іншому шлюбі та інших позовних вимог які є похідними за їх недоведеністю. При цьому, суди правильно застосували норми матеріального права, не було допущено норм процесуального права, а суд касаційної інстанції позбавлений права вирішувати питання про достовірність або недостовірність доказів, або перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2015 року постановлені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відсутні й передбачені ст. 338 ЦПК України підстави для обов'язкового скасування судового рішення.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.О. Кузнєцов
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук