Номер провадження: 22-ц/785/83/15
Головуючий у першій інстанції 2-2789/11
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Дрішлюка А.І., суддів Процик М.В., Сєвєрової Є.С.,

при секретарі судового засідання Решетник М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору - Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та дружини без шлюбу та поділ спільного сумісного майна, -

ВСТАНОВИЛА:

До Приморського районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3, за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору - Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та дружини без шлюбу та поділ спільного сумісного майна (т.1, а.с. 5-6, 42-43, 85-86).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2014 року було частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору - Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та дружини без шлюбу та поділ спільного сумісного майна. Встановлено факт проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_3 однією сім'єю як чоловіка і жінки без шлюбу з 09 листопада 2004 року по 18 січня 2009 року. У задоволені решти позовних вимог було відмовлено (т.1, а.с. 218-219).

18.04.2014 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на вказане рішення суду. В обґрунтування поданої скарги апелянт посилається на незаконність рішення, на порушення норм процесуального та матеріального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи. А саме апелянт посилається на те, що суд обмежив кількість свідків, які могли бути допитані в судовому засіданні та підтвердити факт проживання сторін однією сім'єю з січня 1998 року по січень 2009 року та навіть ті свідки які були допитані у судовому засіданні підтвердили цей факт, їх свідчення були послідовні та підтверджені іншими доказами. Крім того, апелянт посилався на те, що відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції посилався на те, що шлюб позивача з колишньою дружиною - ОСОБА_4 було розірвано лише 09.09.2004 року, тому проживати однією сім'єю сторони почали саме з цього часу, але апелянт вважає, що рішення суду про розірвання шлюбу, лише встановлює юридичний факт, а фактично позивач перестав проживати з колишньою дружиною задовго до 14.01.1998 року. В зв'язку з тривалим знаходженням в рейсах на судах закордонного плавання, він не зміг своєчасно розірвати шлюб в судовому порядку. Також апелянт посилався на те, що судом було призначено судову оціночну будівельно-технічну експертизу, але з вини відповідачки експертиза не була проведена, оскільки остання не представила суду технічну документацію на квартиру та не допустила експертів для огляду об'єкта дослідження (т.1, а.с.223-225).

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору - Одеської міської ради в судове засідання не з'явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином. Згідно з ч.2 ст.305 ЦПК України неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи скарги, пояснення учасників провадження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Предметом позову і розгляду по суті є вимоги щодо встановлення факту спільного проживання однією сім'ю, поділу спільно набутого майна під час цього спільного проживання. При цьому факт спільного проживання та набуття будь-якого майна заперечується стороною відповідача.

Приймаючи рішення по справі та частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що для встановлення факту спільного проживання сторін у справі в обсязі, що було заявлено - в період з 14.01.1998 р. по 18.01.2009 р., існують юридичні перешкоди, оскільки позивач знаходився у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Приморського районного суду м.Одеси від 08.10.2004 року у цивільній справі № 2-12176/2004, яке набрало законної сили 09.11.2004 року (т.1, а.с.184-185). Як вбачається з матеріалів справи вказаний шлюб було зареєстровано 09.04.1977 року позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у відділі РАГСу Київського району м.Одеси, актовий запис № 642 (т.1, а.с. 184).

Приймаючи рішення по справі суд першої інстанції правильно виходив з того, що у відповідності до ч.2 ст.114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Таким чином, шлюб між позивачем ОСОБА_1 та його колишньою дружиною ОСОБА_4 вважається припиненим з 09.11.2004 року. При цьому підлягають виключенню з тексту рішення суду посилання на те, що цей шлюб було розірвано Відділом РАЦСу Біляївського районного управління юстиції Одеської області 15.02.2006 року, актовий запис № 40 (а.с. 213, оборот, абз. 4), оскільки відділом РАЦС лише оформлюється актовий запис про розлучення на підставі рішення суду, а шлюб було розірвано вказаним судовим рішенням від 08.10.2004 року.

Згідно з ч.1, 2 ст.25 СК України, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в постанові "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" N 11 від 21.12.2007 року, при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

До 01.01.2004 року (дата набрання законної сили СК України) знаходження у фактичних шлюбних відносинах не створювало наслідків, крім прямо передбачених в законі. Як роз'яснив Верховний Суд України в п. 12 постанови "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" N 16 від 12.06.1998 року, судам слід мати на увазі, що правила статей 22, 28, 29 КпШС не застосовують до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори мають вирішуватися згідно з п.1 ст.17 Закону України "Про власність", відповідних норм Цивільного кодексу України і з урахуванням роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в п.5 постанови від 22 грудня 1995 року N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". При цьому наявність нерозірваного шлюбу за сенсом та ідеологією законодавства, яке було чинним до 01.01.2004 року так само перешкоджало створенню майнових наслідків внаслідок спільного проживання однією сім'єю. Таким чином відхиляється довід апелянта щодо того, що позивач припинив шлюбні відносини зі своєю першої дружиною та почав мешкати з відповідачкою задовго до розірвання шлюбу у встановленому законом порядку, оскільки сам по собі вказаний факт не призводить до автоматичного створення спільного майна з іншою особою за фактом спільного проживання. Порушення встановленої процедури для розірвання/оформлення шлюбних відносин створили в справі, яка розглядається передумови для потенційного звуження майнових прав позивача, проте саме для запобігання цього державою встановлюються процедури та правила (реєстрація шлюбних відносин та їх припинення), які спрямовані на внесення визначеності у правовідносини. Відповідно позивач в межах цієї справи має можливість доводити спільне набуття майна саме з відповідачкою ОСОБА_3 за період з 09.11.2004 року по 18.01.2009 року.

Судом першої інстанції було встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 набула право власності на трикімнатну квартиру під АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 07.12.1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за р.№ 7498, зареєстрованого в Одеському МБТІ та РОН 08.12.1999 року під р.№ 189 на стор.184 в книзі 341пр. (а.с.7). З 14.01.2000 року місце проживання відповідачки ОСОБА_3 та місце проживання її дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у встановленому законом порядку зареєстровано за адресою : АДРЕСА_1. (т.1, а.с. 147).

Відхиляючи довід апеляційної скарги щодо невірної оцінки доказів - пояснень свідків та обмеження у праві на їх допит колегія суддів вважає за необхідним зауважити наступне.

Згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України незважаючи на те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог та заперечень, доведення обмежується правилами про належність та допустимість доказів (ст.ст. 58-59 ЦПК України). Оскілки з вищевказаних положень закону факт спільного помешкання з особою, яка знаходилась в зареєстрованому шлюбі, не міг породити наслідків аналогічних помешканню однією сім'єю осіб, які не знаходяться в іншому шлюбі, то суд першої інстанції вірно вказав на критичну оцінку пояснень свідків з цього приводу. При цьому суд першої інстанції допросив з обох сторін рівну кількість свідків ( ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 і ОСОБА_12 - позивач; ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 - відповідач), тобто забезпечив баланс процесуальних інтересів сторін в межах змагального процесу, при тому що факти, які доводились свідками в частині спільного помешкання, не призводять до наслідків, на наявність яких розраховував позивач.

Суд першої інстанції вірно вказав на відсутність доказів на підтвердження своїх доводів, що позивач допомагав відповідачу робити ремонт в її квартирі, і така допомога позивача полягала в тому, що він за власні грошові кошти купував будівельні матеріали і іноді розраховувався з робочими, як цього вимагає ст.60 ЦПК України.

Щодо посилань апелянта на те, що судом було призначено судову оціночну будівельно-технічну експертизу, але з вини відповідачки експертиза не була проведена, оскільки остання не представила суду технічну документацію на квартиру та не допустила експертів для огляду об'єкта дослідження, то колегія суддів вважає за необхідним вказати на наступне. Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07.03.2011 р. (т.1, а.с. 90) було призначено будівельно-технічну та судову товарознавчу експертизу, під час якої судовим експертом були витребувані наступні документи щодо надання керівництва з експлуатації, інструкції, товарні чеки, угоди та інші документи на об`єкти дослідження, технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 станом на теперішній час (після реконструкції), копії рахунків на будівельні матеріали, використані при вказаній реконструкції, акті на приховані роботи, договори підряду ( укладені з будівельною організацією, яка має ліцензію на проведення робіт,пов`язаних з капітальним ремонтом), проект на реконструкцію вищевказаної квартири, розроблений і узгоджений у встановленому порядку (т.1, а.с. 91,94), які не булі надані сторонами, в зв'язку з чим матеріали справи були повернуті без виконання (т.1, а.с.97, 99).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28.07.14 року було витребувано матеріали інвентарної справи на спірну квартиру АДРЕСА_1 та призначена експертиза (т.2, а.с. 7-8).

Як вбачається з матеріалів справи, до якої приєднано копії технічних паспортів (т.1, а.с. 82-82, т.2, а.с. 19-20, 23-24), зміни в переплануванні квартири зафіксовані на рівні 10.06.2011 року. Технічний висновок про технічний стан квартири затверджено 09.08.2011 року. (т. 2, а.с. 27). Сторони припинили спільне проживання 18.01.2009 року. Будь-які інші об'єктивні дані щодо змін в стані спірної квартири та/або затрат на її реконструкцію в матеріалах справи відсутні. Відповідно так само матеріали справи були повернуті експертами без виконання. За твердженням сторони відповідача у неї відсутні будь-які докази щодо спільних затрат сторін по реконструкції спірної квартири та обладнання спільного побуту. При цьому факт помешкання однією сім'єю також не визнається стороною відповідача. Судом апеляційної інстанції забезпечувались докази, проте будь-які дані не були отримані.

Щодо наданої в суді апеляційної інстанції копії розписки про позичення грошових коштів (т.2, а.с. 46), то вказана розписка була пред'явлена суду на стадії апеляції і лише після того, як суд першої інстанції правомірно не прийняв до уваги пояснення свідка ОСОБА_8 стосовно того, що у 1999 році він позичив позивачу грошові кошти в сумі 7000,00 дол.США для придбання спірної квартири, оскільки згідно з вимогами ст.375 ЦК УРСР (в ред.1963р.) договір позики на суму, що перевищує 50 рублів, укладається в письмовій формі, а суду не надано такого договору. Відповідно колегія суддів оцінює цей доказ як доказ спільного вкладення грошових котів в спірну квартиру критично, та підтримує висновок суду першої інстанції, який вказував, що згідно з п. 4 договору купівлі-продажу спірної квартири від 07.12.1999 року за р.№ 7498, продаж спірної квартири вчинено за 11902,00 грн., та ця сума набагато менше еквіваленту 7000,00 дол.США за курсом НБУ на дату укладання цього договору купівлі-продажу (т.1, а.с.7). До того ж, на дату судового розгляду даної справи згаданий договір купівлі-продажу від 07.12.1999 року за р.№ 7498 в цілому або у будь-якій його окремій частині в установленому законом порядку не оспорюється та не визнаний недійсним.

Таким чином, оскільки, доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження, апеляційний суд відхиляє скаргу та залишає рішення суду першої інстанції на підставі ст. 308 ЦПК України без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 308, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2014 року - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області А.І. Дрішлюк

Є.С.Сєвєрова

М.В. Процик