У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Інституту агроекології і природокористування Національної академії аграрних наук України, третя особа - Територіальна державна інспекція праці у м. Києві, про визнання винесених доган незаконними, визнання звільнення незаконним, зміну формулювання та причин звільнення, зміну дати звільнення, стягнення моральної шкоди та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою Інституту агроекології і природокористування Національної академії аграрних наук України на рішення апеляційного суду м. Києва від 9 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом до Інституту агроекології і природокористування Національної академії аграрних наук України про визнання винесених доган незаконними, визнання звільнення незаконним, зміну формулювання та причин звільнення, зміну дати звільнення, стягнення моральної шкоди та середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої вимоги мотивував тим, що він належним чином виконував свої посадові обов'язки, трудову дисципліну не порушував, прогулів не скоював, а тому до дисциплінарної відповідальності був притягнутий незаконно, з роботи був звільнений незаконно. Його порушені трудові права підлягають судовому захисту.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 13 червня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 9 жовтня 2014 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Визнано незаконним наказ Інституту агроекології і природокористування Національної академії аграрних наук України від 26 червня 2013 року № 39-в. Визнано незаконним наказ Інституту агроекології і природокористування Національної академії аграрних наук України наказу від 16 липня 2013 року № 46-в. Визнано незаконним звільнення з роботи заступника директора з наукової роботи та інноваційної діяльності Інституту агроекології і природокористування НААН України ОСОБА_3 Змінено формулювання підстав звільнення з роботи ОСОБА_3 із звільнити «У зв'язку з невиконанням заступником директора Інституту з наукової та інноваційної діяльності ОСОБА_3 наказу Інституту від 1 липня 2013 року № 38-в та, враховуючи те, що до нього протягом цього року вже застосовувались дисциплінарні стягнення (накази Інституту від 26 червня 2013 року № 39-в та від 16 липня 2013 року № 46-в)», за п. 3 ст. 40 КЗпП України на звільнений «У зв'язку з відмовою від продовження роботи, пов'язаною зі зміною істотних умов праці», за п. 6 ст. 36 КЗпП України. Змінено дату звільнення ОСОБА_3 з роботи із 18 липня 2013 року на 9 жовтня 2014 року. Стягнуто з Інституту агроекології і природокористування НААН України на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 80 118 грн 58 коп. та моральну шкоду у розмірі 3 тис. грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі Інститут агроекології і природокористування Національної академії аграрних наук України, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 законно та обґрунтовано був притягнутий до дисциплінарної відповідальності, звільнення його з роботи відбулось з підстави та за процедурою, які встановлені законом, а тому його позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що не перевіривши та не встановивши дійсні причини невиконання договору від 27 лютого 2013 року № 01/02, відповідач безпідставно наклав на позивача дисциплінарне стягнення у вигляді догани, тому наказ від 26 червня 2013 року № 39-в є незаконним, а наказу № 38-в не існує. Зі змісту актів про відсутність на робочому місці ОСОБА_3 не вбачається, яке саме робоче місце позивача перевірялось, свідок ОСОБА_4 зазначив, що йому не відомо, чи залишим ОСОБА_3 робоче місце в робочий час, а відповідний акт він підписав під диктовку ОСОБА_5, тому наказ від 16 липня 2013 року № 46-в є незаконним.

Проте погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанції не можна.

Судами установлено, що наказом Інституту агроекології і природокористування Національної академії аграрних наук України від 22 листопада 2011 року № 333-к ОСОБА_3 був призначений на посаду заступника директора Інституту агроекології і природокористування НААН України з наукової роботи та інноваційної діяльності, а також на нього покладено виконання обов'язків завідувача відділом управління природними ресурсами агросфери (без оплати). Відповідно до посадової інструкції заступника директора Інституту з наукової роботи та інноваційної діяльності, затвердженої директором Інституту агроекології і природокористування НААН України ОСОБА_6 10 січня 2012 року та підписаної ОСОБА_3, до посадових обов'язків позивача віднесено, в тому числі, контроль за виконанням фрагментів науково-дослідних робіт відповідальними виконавцями, підготовкою і складанням звітів про науково-дослідні роботи, веденням первинної документації на наукові дослідження.

21 червня 2013 року надійшла доповідна записка завідувача відділу економіки природокористування в агросфері ОСОБА_7 про неналежне виконання науково-дослідної роботи, яка виконувалась відповідно до договору з Інженерно-технологічним інститутом «Біотехніка». Комісію у складі заступника директора з наукової роботи ОСОБА_5, вченого секретаря ОСОБА_10., завідувача відділу економіки науково-дослідних робіт ОСОБА_8 та в.о. юрисконсульта ОСОБА_9 зобов'язано провести розслідування з цього питання та відібрати пояснення у ОСОБА_3 Вказаною комісією було складено акт від 26 червня 2013 року, з якого вбачається, що ОСОБА_3 відмовився від надання пояснень.

Наказом Інституту агроекології і природокористування НААН України від 26 червня 2013 року № 39-в на ОСОБА_3 було накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани за неналежне виконання посадових обов'язків в частині контролю за виконанням фрагментів НДР, підготовкою і складанням звітів про НДР та веденням первинної документації на наукові дослідження, що призвело до порушення строків виконання договору від 27 лютого 2013 року № 01/02, укладеного з Інженерно-технологічним інститутом «Біотехніка».

Позивач відмовився підписувати зазначений наказ, про що складено відповідний акт. При цьому ОСОБА_3 зазначає, що будь-яких обов'язків за договором на нього покладено не було, він не зобов'язаний здійснювати контроль за виконанням договору, укладеного з Інженерно-технологічним інститутом «Біотехніка».

Наказом директора Інституту від 1 липня 2013 року № 40 - в на ОСОБА_3 було покладено обов'язок з забезпечення до 15 липня 2013 року повного виконання договору від 27 лютого 2013 року № 01/02, укладеного з Інженерно-технологічним інститутом «Біотехніка». При ознайомленні із вказаним наказом ОСОБА_3 зауважив, що повне виконання договору покладається на виконавців, а не на заступника директора.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що, відповідач не перевіривши та не встановивши дійсні причини невиконання договору від 27 лютого 2013 року № 01/02, безпідставно наклав на позивача дисциплінарне стягнення у вигляді догани.

Разом з тим судом апеляційної інстанції не було звернуто уваги, що дисциплінарне стягнення ОСОБА_3 було винесено за неналежне виконання посадових обов'язків в частині контролю за виконанням фрагментів НДР. Вказані посадові обов'язки визначені посадовою інструкцією заступника директора з наукової роботи та інноваційної діяльності.

Також матеріали справи містять відомості про те, що саме ОСОБА_3 був безпосереднім виконавцем договору з Інженерно-технологічним інститутом «Біотехніка», про що свідчать пояснювальна записка ОСОБА_3 від 6 червня 2013 року, доповідна записка ОСОБА_3 від 6 червня 2013 року про виплату заробітної плати виконавцям НДР, у яких зазначено, що виконавцем є ОСОБА_3

Крім того, колегія суддів не може погодитися з висновками суду апеляційної інстанції про те, що зі змісту актів про відсутність на робочому місці ОСОБА_3 не вбачається, яке саме робоче місце позивача перевірялось.

Наказом Інституту агроекології і природокористування від 1 липня 2013 року № 41-в за ОСОБА_3 закріплено робоче місце - кабінет № 503. Звернень або зауважень щодо неможливості виконання роботи в цьому кабінеті від ОСОБА_3 не надходило. Відомостей про закріплення за ОСОБА_3 кабінету № 204 у матеріалах справи немає, а тому висновок суду апеляційної інстанції про те, що за ОСОБА_3, як за завідувачем відділу, було закріплено і інше робоче місце - кабінет № 204 - є помилковим.

Відповідно до п. 3 ст. 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний визначити працiвниковi робоче мiсце, забезпечити його необхiдними для роботи засобами.

Наказом Інституту агроекології і природокористування НААН України від 16 липня 2013 року № 46-в на заступника директора Інституту агроекології і природокористування НААН з наукової роботи та інноваційної діяльності ОСОБА_3 було накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани за зазначені вище порушення трудової дисципліни.

Відповідно до п. 23 постанови пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» за передбаченими п.3 ст.40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст.151 КЗпП України), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення бо статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року.

Наказом від 18 липня 2013 року № 143-к ОСОБА_3 був звільнений з роботи за п. 3 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з невиконанням наказу від 1 липня 2013 року № 38-в та з урахуванням стягнення в наказах від 26 червня 2013 року № 39-в та від 16 липня 2013 року № 46-в.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Змінюючи формулювання підстав звільнення ОСОБА_3, апеляційний суд не звернув уваги, що суд не може змінити підставу звільнення згідно наказу роботодавця на іншу, передбачену законом підставу якщо роботодавець не пов'язував звільнення з цією підставою.

Зазначена позиція відповідає п. 18 постанови пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у якій судам роз'яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Також колегія суддів не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції щодо неможливості ОСОБА_3 працевлаштуватися на роботу, а тому наявність підстав для стягнення моральної шкоди, оскільки у матеріалах справи відсутні відомості, що позивач намагався працевлаштуватися, але йому було відмовлено саме з підстав звільнення з попередньої роботи. Факт неможливості захистити дисертаційне дослідження, на думку позивача, саме внаслідок його звільнення є припущенням позивача, оскільки перешкод для громадянина, який не працює і має намір захистити наукову роботу, судом апеляційної інстанції встановлено не було.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що при звільненні ОСОБА_3 враховано, що на працівника покладаються обов'язки, які складають зміст його трудової функції, а також обов'язок додержуватися внутрішнього трудового розпорядку, а неналежне виконання трудових обов'язків та застосування заходів дисциплінарного стягнення було підставою для звільнення ОСОБА_3 за п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Суд першої інстанції дослідив обставини справи у повному обсязі, зібраним у справі доказам надав належну оцінку та правильно застосував норми матеріального права.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Інституту агроекології і природокористування Національної академії аграрних наук України задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 9 жовтня 2014 року скасувати, рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 13 червня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта