АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Корчевного Г.В.,

суддів: Слободянюк С.В., Лапчевської О.Ф.,

при секретарі Івченко О.М.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 17 квітня 2015 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Солом'янського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову зазначав, що 16.12.2013 року відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 10000,00 доларів США зі сплатою 14 % за користування коштами з кінцевим терміном повернення до 16.12.2014 року. Оскільки у визначений строк відповідач грошові кошти не повернув, письмове звернення позивача від 26.12.2014 року щодо повернення позики також залишилось без задоволення, позивач в позовній заяві просив суд стягнути з відповідача на користь позивача борг за договором позики від 16.12.2013 року в сумі 10000,00 доларів США, що еквівалентно 233100,00 грн., та відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 1400,00 доларів США, що еквівалентно 32634,00 грн.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 17 квітня 2015 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу у розмірі 79 930,00 грн. та 14% за користування грошовими коштами у розмірі 11 190,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір у розмірі 911,20 грн.

Унікальний номер справи: 760/3071/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7427/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Калініченко О.Б.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
Не погодившись з вказаним заочним рішенням, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 17 квітня 2015 року змінити, задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та стягнути з відповідача на користь позивача грошову суму у розмірі 301 000,00 грн.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду 1-ї інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що судом не встановлено усі обставини, що мають значення для справи, зокрема не взято до уваги обставину - апелянт надавав позику саме в доларах США, за час користування позикою сталася девальвація гривні, тому у відповідності до ч.2 ст. 533 ЦК України стягненню підлягає сума за курсом НБУ на 09.02.2015 р.

Зазначає, що судом не задоволено усне клопотання позивача про стягнення збитків, а саме процентів за користування позикою, інфляційних втрат, витрат, пов'язаних з направленням відповідачу листа-нагадування та витрат на послуги адвоката в суді першої та апеляційної інстанції.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів і висновків експертів.

Судом першої інстанції встановлено, що 16.12.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 79930,00 грн., що на момент укладання договору було еквівалентно 10000,00 доларів США.

Судом першої інстанції також встановлено, що вказані кошти відповідач мав повернути позивачу до 16.12.2014 року.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того є роду та такої ж якості.

Колегія суддів вважає обґрунтованим такий висновок суду першої інстанції та зазначає наступне.

Згідно зі ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною 1 ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.І ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

У відповідності до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач в односторонньому порядку ухилився від виконання взятих на себе зобов'язань за договором позики, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та наявність правових підстав для стягнення з відповідача неповернутої позики, а саме з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума основного боргу, яка становить 79930,00 грн.

Згідно з ч.1 ст.1048 ЦКУ позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме пункту 1 договору позики, за користування позикою позичальник повинен сплати 14 %, виплати яких повинна була здійснюватись до 16 числа кожного місяця.

Таким чином, суд першої інстанції вірно дійшов висновку про те, що відповідач має сплатити позивачу передбачені п.1 договору позики 14% річних від суми позики в розмірі 79930,00 грн. за рік користування грошовими коштами, що становить 11190,20 грн.

Також вірним є, відповідно до ст.88 ЦПК України, стягнення з відповідача на користь держави судового збору в розмірі 911,20 грн.

Відносно доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає, що вони повторюють вимоги позову, та були повно та всебічно розглянуті судом першої інстанції.

Зокрема, доводи апелянта, що він надавав позику саме в доларах США, не знайшли підтвердження матеріалами справи.

Згідно зі ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. При цьому сторони не позбавлені права визначати еквівалент зобов'язання задля застосування індексації суми зобов'язання, що дає можливість учасникам цивільного обороту уникнути впливу інфляційних процесів на суму грошових зобов'язань.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що фактичне переведення позивачам суми позики за курсом НБУ станом на 16.12.2013 року з гривні в еквівалент долара США, а потім знову в гривневий за іншим курсом, є безпідставним та таким, що суд не бере до уваги при вирішені даного спору. Умовами укладеного сторонами договору визначена валюта зобов'язання в гривні і сторони не передбачали можливість використання іноземної валюти як засобу платежу.

Крім того, не надано таких доказів і під час апеляційного розгляду справи.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Враховуючи викладене та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки районного суду про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Справа судом розглянута повно та об'єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано правильно.

Інші доводи апеляційної скарги недоведені та містяться лише на формальних міркуваннях.

Відповідно до ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 17 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: