Справа № 344/3394/14-ц
Провадження № 22-ц/779/2185/2015
Головуючий у 1 інстанції Бойчук О. В.
Суддя-доповідач Максюта І.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Фединяка В.Д., Ковалюка Я.Ю.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю апелянта ОСОБА_2, відповідача Богака Я.В., прокурора Кормило Р.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до державного виконавця відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції Богака Яреми Володимировича, Державної казначейської служби України, орган якому законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, прокуратура м. Івано-Франківська про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої неправомірними діями при виконанні рішення суду, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 10 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

В березні 2014 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до державного виконавця відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції Богака Я.В. про відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями при виконанні виконавчих листів, виданих на виконання рішення суду про стягнення на його користь коштів. Позовну заяву мотивував тим, що при виконанні виданих 11 лютого 2013 року Івано-Франківським міським судом виконавчих листів, державний виконавець порушив строки і порядок виконання рішення суду, неправомірно зупиняв виконавче провадження та не розшукував належним чином майно боржника, внаслідок чого провадження було неправомірно закрите у зв'язку з банкрутством боржника. Він поніс матеріальні збитки у розмірі боргу та моральну шкоду внаслідок невиконання рішення суду. Просив визнати дії державного виконавця незаконними щодо виконання виконавчого листа від 16.01.2013 року, виданого Івано-Франківським міським судом 11.02.2013 року і поданого 14.02.2014 року і поданого у відділ Державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції. Стягнути з головного державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції Богака Я.В. матеріальну шкоду в сумі, відповідній до зазначеної у виконавчому листі від 16.01.2013 року, виданому Івано-Франківським міським судом, тобто в сумі 15 495, 86 грн. пені та 295,50 грн. судового збору. Стягнути моральну шкоду в сумі 20 000 грн. та судовий збір в розмірі 315,84 грн.

До участі у справі ухвалою суду залучено Державну казначейську службу України в якості співвідповідача, а також у справі взяла участь прокуратура м. Івано-Франківська в якості органу, якому законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 10 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що оскаржуване рішення є немотивованим та необгрунтованим.

Апелянт вказав, що суд не врахував, що право вимоги у нього як у стягувача виникло 16 січня 2013 року, тобто після порушення провадження у справі про банкрутство ТзОВ Будівельна компанія «Станіславінвестбуд» та дня введення мораторію ухвалою господарського суду Івано-Франківської області від 31.08.2012 року. Отже, він є поточним кредитором, тому до виконавчого провадження за його вимогами положення п.3 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» не застосовуються. У зв'язку з цим Івано-Франківським міським судом було ухвалено рішення про задоволення його скарги і скасування постанови Богака Я.В. від 03.07.2013 року про зупинення виконавчого провадження. 04.10.2013 року державний виконавець Богак Я.В. склав акт опису й арешту майна про стягнення із ТзОВ «Станіславінвестбуд» на його користь 15 791, 36 грн. боргу на основі виконавчого листа №0907/2-5595/2011, виданого 11.02.2013 року, згідно якого описано і арештовано майно: гараж ХІІІ по вул. Кисілевської, в будинку №8 у м. Івано-Франківську, однак державним виконавцем не було вжито жодних належних заходів з приводу реалізації, продажу чи відчуження цього майна з метою виконання і закінчення виконавчого провадження і погашення йому боргу. Жоден із пунктів ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» не дають права зупинити виконавче провадження в Єдиному Реєстрі виконавчих проваджень по виконавчому провадженню, що говорить про умисні дії державного виконавця Богака Я.В. щодо унеможливлення виконання виконавчого листа № №0907/2-5595/2011 виданого 11.02.2013 року.

Також зазначив, що у зв'язку з тим, що державний виконавець Богак Я.В. всупереч вимогам Закону України «Про виконавче провадження» умисно не вживав необхідних і належних заходів з метою виконанння виконавчого документа, і враховуючи моральні переживання, які він потерпів внаслідок цього (судові засідання, скарги, клопотання будучи уже людиною похилого віку, посадові і службові обов'язки державного виконавця вимагають належно і якісно виконувати його роботу) йому спричинена моральна шкода.

На думку апелянта, суд першої інсатнції не навів жодних аргументів чи мотивовованих підстав для відмови від задоволення позовниї вимог.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати дії державного виконавця Богака Я.М. незаконними, щодо виконання виконавчого листа від 16.01.2013 року листа №0907/2-5595/2011 виданого 11.02.2013 року, стягнути з державного виконавця Богака Я.М. матеріальну шкоду в сумі 15 495, 86 грн. пені та 295, 50 грн. судових витрат та моральну шкоду у розмірі 20 000.

У судовому засіданні апелянт свою апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити та пояснив, що, на його думку, саме відповідач Богак Я.М. повинен йому відшкодувати шкоду, оскільки його неправомірними діями (бездіяльністю) вона завдана.

Відповідач Богак Я.М. апеляційну скаргу не визнав, прокурор вважає скаргу необґрунтованою.

Вислухавши апелянта, відповідача та прокурора, суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її такою, що підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В силу ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що в спірних правовідносинах невиконання судового рішення, яке набрало законної сили та є обов'язковим до виконання, не відбулося внаслідок оголошення боржника банкрутом.

Так, державним виконавцем постановою ВП № 36577420 від 19.08.2013 року накладався арешт на майно боржника, а також актом від 04.10.2013 року описано арештоване майно (а.с. 18, 19-22).

Постановою від 31 січня 2014 року господарського суду Івано-Франківської області боржника визнано банкрутом, стосовно боржника відкрито ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатора (а.с. 33-35).

У зазначеній постанові суду вказано, що боржник не має можливостей погасити заборгованість перед кредиторами та має місце його неоплатність.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність можливості погасити заборгованість перед позивачем в боржника у виконавчому провадженні встановлена рішенням суду, у зв'язку з чим державний виконавець при виконанні стягнення з боржника коштів не мав можливості такого стягнення внаслідок встановленої судовим рішенням недостатності суми грошових коштів та активів боржника для погашення існуючих боргів. Виходячи з цього, суд дійшов висновку про відсутність порушення відповідачем права позивача на відшкодування шкоди, тому таке право відновленню та захисту не підлягає.

З такими висновками суду першої інстанції не погоджується колегія суддів, оскільки під час розгляду справи судом першої інстанції порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Статтею 1174 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно з частиною 3 статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Відповідно до ст. 87 Закону України «Про виконавче провадження» збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам при здійсненні виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом.

За приписами пункту 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» від 26 грудня 2003 року № 14 при розгляді позовів фізичних і юридичних осіб про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної діями (бездіяльністю) державного виконавця, суди повинні виходити з положень ст. 11 Закону N 202/98-ВР, ст. 86 Закону N 606-XIV і враховувати, що в таких справах відповідачами можуть бути відповідні відділи державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державного казначейства України.

Аналогічно роз'яснено у п. 28 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», частини другої статті 87 Закону України «Про виконавче провадження», а також з положень статей 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Отже, з наведеного виходить, що державний виконавець Богак Я.В. не може бути відповідачем у даній справі, оскільки цивільно-правова відповідальність за його неправомірні дії чи бездіяльність, вчинені під час виконання і на виконання функцій держави у зв'язку з виконанням виконавчих документів, покладена на державу.

Належними відповідачами у даній справі, крім територіального органу Державної казначейської служби, повинні бути Державна виконавча служба України, територіальні органи Міністерства юстиції України, що мають статус юридичної особи і яким підпорядковані державні виконавці.

Таким чином, суд першої інстанції, не вирішивши питання про залучення у справу зазначених юридичних осіб, які, відповідно до закону, уособлюються з державою, не мав правових підстав вирішувати спір по суті.

Апеляційний суд не має повноважень щодо розширення кола осіб, які беруть участь у справі (заміни неналежного відповідача, залучення до участі у справі співвідповідачів чи третіх осіб). Тому, встановивши наявність зазначеного порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи, що є обов'язковою підставою для скасування рішення, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову з підстав, зазначених у цьому рішенні.

У зв'язку з ухваленням цього рішення позивач не обмежений у праві звернутися з позовом про відшкодування шкоди до належних відповідачів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 209 ч. 3, 307, 309, 313, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 10 червня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до державного виконавця відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції Богака Яреми Володимировича про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої неправомірними діями при виконанні рішення суду, відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у двадцятиденний строк з дня набрання законної сили.

Судді: І.О. Максюта

В.Д. Фединяк

Я.Ю. Ковалюк