Справа № 477/2320/14-ц
Провадження № 2/477/37/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2015 року м. Миколаїв

Жовтневий районний суд Миколаївської області в складі:

головуючої - судді Саукової А.А.,

при секретарі - Варламовій Т.О..

за участю позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідачів - ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4

представника третьої особи - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4, а також до ОСОБА_4 як до представника за законом неповнолітнього ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення з житлового будинку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4, в якому, після неодноразового уточнення, просила усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своєю власністю - житловим будинком АДРЕСА_1, шляхом примусового виселення відповідачів без надання іншого приміщення, допустивши негайне виконання рішення суду в частині виселення. Свій позов обґрунтувала тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1, в якому на даний час зареєстровані та проживають відповідачі. У зв'язку з наміром продати зазначений будинок, вона письмово зверталась до відповідачів з проханням добровільно виписатись та виселитись з будинку. Посилається на те, що, що відповідачі самовільно та незаконно, без правової підстави заволоділи і повністю користуються належним їй майном, умисно та протиправно перешкоджають їй в користуванні будинком та вона вимушена проживати у сестри. В той же час відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_6 фактично прийняли спадщину у розмірі 1/3 будинку по АДРЕСА_1 та таким чином мають власне місце проживання.

В судовому засіданні позивач та представник позов підтримали та позивач пояснила, що відповідач ОСОБА_3 - її невістка, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 - онук та його дружина. Син з народження проживав у її будинку, потім там же стали проживати її невістка та онук з дружиною. Після смерті сина відповідачі залишились проживати у неї. Зазначила, що коли вона захворіла, її забрала до себе сестра та вже майже три роки вона проживає у неї. Додому повертатись не хоче, бо відповідачі сваряться та їй фактично нема де жити, бо ОСОБА_6, ОСОБА_4 з дитиною проживають в будинку АДРЕСА_1, який належить їй на праві приватної власності, а ОСОБА_3 проживає в будинку АДРЕСА_1, де їй також належить частка. До того, як переїхати до сестри, вона проживала в літній кухні, а відповідачі - в хаті, оскільки так було вирішено ще за життя її чоловіка. Вселитись до будинку або вирішити питання про проживання в ньому вона не намагалась, з питаннями про перешкоди в користуванні майном до правоохоронних або інших органів влади не зверталась. На сьогоднішній день вона хоче продати будинок АДРЕСА_1, але не може це зробити через прописаних та проживаючих у ньому осіб.

Відповідачі в судовому засіданні пояснили, що позов визнають частково та згодні виселитись, але за умови реалізації домовленості щодо обміну будинків.

Представник третьої особи проти позову не заперечувала.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази та розглянувши справу в межах позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до витягу з реєстру нерухомого майна та довідки Миколаївського міжміського бюро інвентаризації позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 ( а.с.7, 10).

Як вбачається з довідки Калинівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, в будинку АДРЕСА_1 проживають позивач та відповідачі ( а.с.3).

Рішеннями Жовтневого районного суду Миколаївської області від 24 грудня 2013року, 19 травня 2015 року та 09 липня 2015року, визнано право власності на частини житлового будинку АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_6 в порядку спадкування за законом: за ОСОБА_1 - на 2/3 частину, за ОСОБА_6 - на 1/6 частину, за ОСОБА_3 - на 1/6 частину відповідно ( а.с. 5-6, 82-84).

Відповідно до ст. 41 Конституції України право власності є непорушним.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Також, відповідно до вимог ст. ст. 319, 321, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають його право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

За положеннями ст.156 Житлового кодексу України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користуватись займаним приміщенням.

Відповідно до ст. 157 Житлового кодексу України, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого приміщення.

В той же час, згідно положень ст. 116 Житлового кодексу України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Як встановлено в судовому засіданні з пояснень сторін та наданих доказів, в будинку АДРЕСА_1, належному позивачу на праві приватної власності, проживав її рідний син ОСОБА_6, який за правилами ст.64 ЖК України був членом сім'ї позивачки, а потім вселені та зареєстровані відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_6, як дружина та син, який на час реєстрації був неповнолітнім, після чого вселена ОСОБА_4, як дружина ОСОБА_6, та їх неповнолітній син ОСОБА_7 Між сторонами склався усталений певний порядок користування житловим будинком: позивач надала в користування відповідачам будинок, а сама проживала в літній кухні, яка, за поясненнями позивача, придатна для проживання. Після смерті сина позивача - ОСОБА_6, члени його сім'ї залишились проживати в будинку АДРЕСА_1.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачі були вселені до будинку та користуються ним на законних підставах та можуть бути виселені з підстав, передбачених ст.116 Житлового кодексу України.

Однак належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність підстав для виселення, передбачених ст. 116 Житлового кодексу України, суду не надано. Крім того, зазначаючи у позовних вимогах про усунення перешкод у здійсненні права користування житловим будинком, зазначено лише про бажання розпорядитись своєю власністю, а саме: продати будинок. Однак, діюче законодавство не містить будь-яких застережень щодо неможливості вчинення договору купівлі-продажу будинку через наявність проживаючих або зареєстрованих у ньому осіб, а така підстава, як наявність у відповідачів у власності іншого житла, на що також посилається позивач, нормами ст.ст. 116, 157 Житлового кодексу України не визначено. Інших належних та допустимих доказів, які б свідчили про чинення відповідачами перешкод позивачеві у користуванні будинком , суду не надано.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У зв'язку з викладеним, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв'язку з його недоведеністю.

Керуючись ст. ст.213, 215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4, а також до ОСОБА_4 як до представника за законом неповнолітнього ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення з житлового будинку, - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Миколаївської області через Жовтневий районний суд Миколаївської області протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні під час проголошення судового рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.А.Саукова