Ухвала

іменем україни

07 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Дем'яносова М.В.,

Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Луцької міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на ухвалу апеляційного суду Волинської області від 07 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2008 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду із позовом до відповідача про визнання права власності на самочинне будівництво, яке проведено шляхом реконструкції та перепланування суміжних квартир АДРЕСА_1 у м. Луцьку.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначили, що вони, будучи власниками вказаних квартир, переобладнали їх під нежитлове приміщення з добудовою окремих входів. В результаті переобладнання загальна площа квартири збільшилася до 251,9 кв. м. Вказане переобладнання приміщення проводилося на підставі затвердженого проекту, відповідно до дозволів та зі згоди інших мешканців будинку.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 серпня 2008 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3, ОСОБА_4 право власності на нежитлове приміщення, переобладнане під офіс, в тому числі із самовільно проведеною добудовою квартир АДРЕСА_1 у м. Луцьку, згідно з технічним паспортом від 28 липня 2008 року, відповідно, за ОСОБА_3 - 85/100 частини і за ОСОБА_4 - 15/100 частини.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 07 травня 2015 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу апеляційного суду Волинської області від 07 травня 2015 року, справу передати на новий розгляд до апеляційного суду.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом першої інстанції встановлено, що квартири АДРЕСА_1 у м. Луцьку належать ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві приватної власності.

З технічного паспорта від 28 липня 2008 року вбачається, що зазначені квартири були переобладнані під офіс з добудовою приміщення 2-1.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що переобладнання квартир шляхом добудови та реконструкції в нежитлове приміщення відповідають будівельним, санітарно-гігієнічним та протипожежним нормам. Крім того, вказані реконструкція та перепланування житлового приміщення проведені згідно з поділом прибудинкової території та зі згоди інших мешканців будинку.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» як особа, яка не брала участі у справі, не довела, що оспорюваним рішенням міськрайонного суду порушені її права чи інтереси.

Колегія суддів суду касаційної інстанції не може повністю погодитися з висновками судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на наступне.

Статтями 316, 317 ЦК України визначено, що право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об'єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами ст. ст. 364, 367 ЦК України.

За змістом ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об'єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.

Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекта або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об'єкт нерухомості (ч. 2 ст. 376 ЦК України).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звертало увагу на те, що воно є особою, яка не брала участі у справі, проте ухваленим у справі судовим рішенням порушені його права та обов'язки, при цьому надало необхідні документи на підтвердження порушення їхнього права.

Згідно із ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що доданими до апеляційної скарги документами повністю підтверджується порушення прав ТОВ «ОТП Факторинг України» ухваленим у справі рішенням суду першої інстанції.

Суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення (ч. 3 ст. 335 ЦПК України).

Враховуючи, що суди як першої, так і апеляційної інстанцій на зазначене уваги не звернули, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 серпня 2008 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 07 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді: В.С. Висоцька

М.В. Дем'яносов

О.В. Кафідова

І.М. Фаловська