Справа № 219/6634/2014-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.08.2015 року

Артемівський міськрайонний суд Донецької області

в складі: головуючої судді Шевченко Л.В.,

при секретарі судового засідання Бурикіній Я.Д., Брагіній М.В.,

за участю представника позивача Усікової Л.О.,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Артемівську в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення суми заборгованості за рахунок реалізації застави та продажу,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», звернулося до суду з позовом до відповідача, ОСОБА_3, у якму просить в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості в сумі 106202,86 грн. звернути стягнення заборгованості за рахунок реалізації застави та продажу від імені Банку з ОСОБА_3, а саме транспортного засобу -автомобіля марки DAEWOO модель LANOS рік випуску 2007, колір чорний, тип ТЗ легковий седан, номери агрегатів: шасі -НОМЕР_2, державний номер НОМЕР_1, шляхом продажу предмета застави АТ «Дельта-Банк» з укладанням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем за початковою ціною 38782,00 грн. із зняттям з реєстраційного обліку вищезазначеного транспортного засобу з органу РВ ДДАІ МВС України, а також надання АТ «Дельта Банк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Стягнути з ОСОБА_3 судовий збір в сумі 3654 грн. Позов обґрунтований ст.ст. 526 , 530, 536, 589, 590, 627, 1049, 1050, 610 ,572 ЦК України, ст.25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», приписами Закону України «Про заставу».

Представник позивача Усікова Л.О. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечував, просив закрити провадження у справі або відмовити в задоволенні позовних вимог на підставах, викладених у запереченнях та додаткових поясненнях до заперечень, вказував на те, що раніше було ухвалено рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, позивач не навів чіткого розрахунку заборгованості, не зазначив якими доказами підтверджено конкретні суми нарахувань та просив при ухваленні рішення врахувати правові позиції Верховного Суду України, висловлені в ухвалі від 25.04.2007 року, від 07.07.2010 року у справі № 6-2909св10, ухвали Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.10.2014 року у справі № 6-28531св14, від 10.12.2014 року у справі № 6-35797 св 14, від 14.01.2015 року у справі № 6-41128св14 та від 21.01.2015 року у справі № 6-42315 св 14, у яких вказується на те, що у випадках ухвалення судового рішення про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором не допускається подальше нарахування відсотків за користування кредитними коштами, комісійних та неустойки тощо. Відповідач також вказував , що висновок про вартість майна складений без огляду предмету застави, а визначена в ньому ринкова вартість не відповідає сучасним цінам на момент розгляду справи.

За клопотанням відповідача від 14.01.2015 року (арк.с.50), 20.03.2015 (арк.с.124 ж.с.з.), від 29.04.2015 року (арк.с.137, т.1) розгляд справи відкладався.

Ухвалами суду від 20.03.2015 року та від 30.06.2015 року в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 про закриття провадження у справі відмовлено.

03.06.2015 року представник позивача Усікова Л.О. звернулась до суду з клопотанням про продовження слухання справи та відкладення, у зв'язку з неможливістю прибути в судове засідання та участі у розгляді справи, оскільки раніше вона не заперечувала проводити судові засідання без її участі (арк.с.99, 209, 212, 213,).

Ухвалою суду від 30.06.2015 року зобов'язано позивача надати розгорнутий розрахунок заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором № 0 від 03.04.2007 року з урахуванням рішення Артемівського міськрайонного суду від 07.08.2013 року у справі № 219/939/2013-ц та виконавчого провадження. Направлено запити до ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві та Артемівського МРУЮ Донецької області щодо виконання судового рішення у справі № 219/939/2013-ц.

05.08.2015 року (вх. № ЕП 1989) представник позивача Усікова Л.О. звернулася до суду з заявою про перенесення судового засідання у зв'язку з потребою банку у збільшенні терміну на надання розрахунку, в судове засідання не з'явилася (арк.с.31).

В судовому засіданні 05.08.2015 року представник відповідача ОСОБА_2 проти задоволення клопотання представника позивача про перенесення судового засідання та надання додаткового терміну для виконання ухвали суду від 30.06.2015 року щодо надання розгорнутого розрахунку заперечував, вважав що банківській установі було надано достатньо часу щоб підготувати розрахунок заборгованості. Клопотання представника позивача Усікової Л.О. судом задоволено, розгляд справи відкладено до 17.08.2015 року.

В судовому засіданні 17.08.2015 року представник позивача знову розгорнутий розрахунок заборгованості не надала і заявила клопотання про надання ще додаткового часу для підготовки довідки та виконання ухвали суду від 30.06.2015 року.

Відповідно до норм Цивільного процесуального кодексу України, сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Також, як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавиться провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Законодавець у ст.157 ЦПК України стосовно строків розгляду справи звернув увагу на те, що справа в суді розглядається протягом розумного строку. В контексті ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка поряд з практикою Європейського Суду з прав людини, є джерелом права в Україні «розумність тривалості провадження повинна оцінюватися у світлі обставин справи та з огляду на наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади та важливість предмета спору для заявника».

При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, які вчиняються з наміром завдати шкоду іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Право на захист є складовою частиною самого суб'єктивного права поряд із правом на власні дії, а також правом вимагати певної поведінки від зобов'язаних осіб.

Особа, яка бере участь у справі, наділена правом заявляти клопотання (ст. 27 ЦПК), однак це не дає їй права заявляти клопотання з метою затягування цивільного процесу. Зловживання процесуальними правами завдають шкоди як інтересам правосуддя, що мають публічний характер, так і правам і законним інтересам учасників процесу. Ніяке право не може бути необмеженим. Здійснення індивідом своїх прав і свобод не повинно порушувати права і свободи інших осіб.

Суд повинен контролювати процесуальну поведінку осіб, які беруть участь у справі, так як на них поширюється порядок цивільного судочинства, а значить обов'язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки, а також нести відповідальність за зловживання правом.

Являючись ініціатором даного позовного провадження позивач повинен приймати заходи для всебічного та об'єктивного розгляду справи з дотриманням розумних строків, не порушувати баланс захисту як своїх прав, так і прав відповідача.

Суд, вислухавши думку представника відповідача, з урахуванням вищенаведеного, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення повторного клопотання представника позивача про перенесення розгляду справи, і відмовив в його задоволенні, оскільки вважав, що для підготовки розрахунку суми боргу в обґрунтування позовних вимог на суму 106202,86 грн. та виконання ухвали суду від 30.06.2015 року позивачу надавалося достатньо часу.

З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх наявними у справі доказами судом встановлено, що 03 квітня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступник АТ «Укрсиббанк») та ОСОБА_3 був укладений Договір про надання споживчого кредиту та заставу майна № 0, згідно положень пунктів 1.2.1. та 1.1 якого 03 квітня 2007 року Позичальнику (відповідачу) було надано кошти у розмірі 11 256 доларів США, що становило еквівалент в національній валюті у розмірі 56842, 80 грн. з розрахунку 13% річних. Відповідно до положень пунктів 10.5 та 1.2.2 вказаного договору, строк дії останнього пов'язаний зі строком повернення кредиту і встановлено на термін до 03.04.2014 року.

08 грудня 2011 року згідно договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «УкрСибБанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» права вимоги за Договором про надання споживчого кредиту та заставу майна № 0 перейшли до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (арк.с.25-27 том1).

Відповідно до пунктів 2.1., 2.2 Договору про надання споживчого кредиту та заставу майна № 0 у забезпечення виконання в повному обсязі зобов'язань Позичальника (відповідача) за даним Договором Позичальник передає в заставу, а банк приймає рухоме майно - транспортний засіб - автомобіль марки DAEWOO модель LANOS рік випуску 2007, колір чорний, тип ТЗ легковий седан, номери агрегатів: шасі -НОМЕР_2, державний номер НОМЕР_1. Заставою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов'язань Позичальника за цим договором. За домовленістю сторін вартість Предмету застави складає 56843,00 грн. Пунктом 2.5 визначено, що предмет застави є власністю Позичальника (відповідача) на підставі договору купівлі-продажу автомобіля № 1171 від 27.03.2007 року з ЗАТ «Запорізький автомобілебудівний завод», зареєстрований РВ ДДАІ МВС України, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3, виданого 29.03.2007 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст.ст.530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ст.ст.1049,1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов*язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно положень пункту 12.1. договору, у разі настання, зокрема, обставин визначених у п. 5.9, 10.14 Договору та направлення Банком на адресу Позичальника повідомлення(вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення Позичальником (відповідачем) порушень умов за цим договором протягом 31 (тридцяти одного) календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення, вважається термін повернення кредиту таким що настав на 32 (тридцять другий) календарний день з дня одержання Позичальником (відповідачем) повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку, при цьому у випадку неотримання Позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни Позичальником адреси, без попереднього про це повідомлення Банку чи у разі неотримання позичальником вищевказаного повідомлення з інших підстав протягом 40 календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги), вважається терміном повернення кредиту таким що настав на 41 (сорок перший) календарний день з дати відправлення Позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від Банку.

Відповідач допустив неналежне виконання своїх обов'язків, передбачених кредитним договором, оскільки не сплачував кредит та проценти за його користування відповідно до умов договору. Про наявність заборгованості відповідач неодноразово повідомлявся, в тому числі й шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобов'язань згідно умов кредитного договору.

Так, 15.11.2012 року Позивачем було направлено відповідачу Досудову вимогу про дострокове повернення заборгованості і усунення порушень за Кредитним договором.

Пізніше позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за Договором від 03.04.2007 року.

Заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду від 07.08.2013 року у справі № 219/939/2013-ц (провадження 2/219/865/2013) позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 03.04.2007р., яка згідно розрахунку станом на 24.01.2013 року становила 6493,77 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 51904,70 грн., а саме: заборгованість по кредиту - 45594,15 грн. (5704,26 дол. США), несплачені відсотки - 6310,55 грн. (789,51 дол. США), а також, судовий збір у розмірі 519,05 грн. Рішення набрало законної сили 24.09.2013 року (арк. с. 115-117 т.1).

Відповідно до ст. ст. 19, 20 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Право звернення стягнення на предмет застави заставодержатель набуває в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Право звернення стягнення на предмет застави законом пов'язується саме з фактом невиконання забезпеченого заставою зобов'язання в момент настання терміну виконання.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Відповідно до ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ст.590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи, виконавчий лист № 2/219/865/2013 від 22.10.2013 року виданий Артемівським міськрайонним судом Донецької області про стягнення з ОСОБА_3 боргу на користь ПАТ «Дельта Банк» загальним розміром 52423,75 грн. Вказане виконавче провадження 25.12.2013 року було закінчено на підставі п.10 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» та направлено на виконання до ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві за місцем мешкання боржника. Під час виконання виконавчого провадження щодо стягнення з відповідача боргу на користь ПАТ «Універсалбанк» на загальну суму 59531,32 грн. винесено постанову «Про арешт майна боржника», згідно якої накладено арешт на транспортний засіб боржника - автомобіль DAEWOO модель LANOS 1,5 з реєстраційним номером НОМЕР_4, вказаний автомобіль було оголошено у розшук. Під час проведення виконавчих дій державним виконавцем було встановлено місцезнаходження транспортного засобу та місце проживання самого боржника (м. Київ, вул. А. Ахматової 35 а/43). Тому, розшук транспортного засобу було припинено та матеріали виконавчого провадження передані на виконання до ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві. ВДВС Артемівського МРУЮ у боржника транспортний засіб не вилучав та реалізацію даного транспортного засобу не проводив. Згідно витягу з ДРОРУ на майно боржника станом на 06.07.2015 року накладено три арешти (2- ВДВС Артемівського МРУЮ та 1 - ВДВС Солом'янського РУЮ) і жодний договір застави вказаного транспортного засобу у витягу не значиться (арк.с.1-13 т.2).

11.10.2014 року автомобіль вилучено співробітниками УДАІ ГУМВС України в Київській області та передано на зберігання ОСОБА_5 згідно акту прийому-передачі на тимчасове зберігання. Інших документів, які б свідчили про повернення транспортного засобу власнику суду не надано. Разом з тим, з вищевказаного акту прийому-передачі та акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 11.10.2014 року не вбачається, що транспортний засіб затримано та вилучено згідно виконавчого листа на виконання рішення суду № 219/939/2013 -ц, про що у клопотання (вх. № 15434 від 27.07.2015 року) заявив представник відповідача ОСОБА_6

Позивач у позові зазначає, що за відповідачем станом на 05.08.2014 року рахується заборгованість в сумі 8636,07 доларів США, що згідно курсу НБУ за 100 доларів США - 1229,7591 грн. складає 106202,86 грн., у тому числі тіло кредиту 5704,26 доларів США, що в еквіваленті складає 70148,66 грн., відсотки 2931,81 доларів США, що в еквіваленті складає 36054,20 грн., з них прострочена заборгованість: тіло кредиту 5704,26 доларів США, що в еквіваленті складає 70148,66 грн. та відсотки 826,87 доларів США, що в еквіваленті складає 10168,51 грн. В якості доказу наявності заборгованості до позовної заяви додано довідку про наявність боргу саме в цій сумі (арк. с. 21 том 1).

11.10.2014 року відповідачу надіслано лист вимогу за вих. № 31.4-08/11022/14 від 08.10.2014 року про сплату простроченої заборгованості в сумі 6531,13 доларів США та попереджено про можливу реалізацію заставленого майна. В цьому ж листі-вимозі директор Департаменту по роботі з проблемними активами фізичних осіб Вуйко О.В. повідомляє відповідача, що конкретний розмір поточної заборгованості необхідно уточнити на день оплати у відділенні банку або за тел. (арк. с. 22, 23).

22.09.2014 року на замовлення позивача ОСОБА_8 здійснено оцінку вартості заставленого майна. У висновку вартості оцінки майна вказується, що ринкова вартість об'єкта оцінки - автомобіля DAEWOO модель LANOS 1,5 з реєстраційним номером НОМЕР_4 становить 38782 грн. з ПДВ, при офіційному курсу НБУ на дату оцінки 1 долар США - 13, 489709 грн. (арк.с.24 т.1). При цьому, як вже встановлено судом, відповідно до Договору споживчого кредиту за домовленістю сторін вартість Предмету застави складає 56843,00 грн.

Однак, позивач в ході судового розгляду не надав належних доказів в підтвердження розрахунку заборгованості, з чого вона складається, чи нараховувалися відсотки за користування кредитом після ухвалення 07.08.2013 року судового рішення, з якого періоду нараховано суму 106202, 86 грн. Якщо враховувати рішення Артемівського міськрайонного суду від 07.08.2013 року та довідку про заборгованість станом на 05.08.2014 року, додану до позовної заяви, прострочена заборгованість по тілу кредиту становить 5704,26 доларів США. Однак в рішенні суду від 07.08.2013 року це в гривнях складає 45594,15 грн., а станом на 05.08.2014 року - це в еквіваленті складає 70148,66 грн.

Тобто фактично позовні вимоги в частині простроченої заборгованості по тілу кредиту у даній справи стосуються заборгованості за період з урахуванням рішення суду від 07.08.2013 року. Що стосується відсотків, то період їх нарахування позивачем не доведено належним чином.

Крім того, у абз. 1, 2 п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Разом з тим, наявність судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором від 07.08.2013 року, а також закінчення строку його дії, виключає можливість нарахування відсотків за користування кредитом і будь-яких штрафів, поза строком дії кредитного договору.

У зв'язку із допущеною заборгованістю зі сплати чергових платежів, позивач скористався своїм правом на пред'явлення вимоги до позичальника про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором. Наслідком такого звернення стало ухвалення судового рішення від 07.08.2013 року. При цьому, як на підставу для задоволення позову суд послався на п. 12.1 договору про дострокове виконання зобов'язання за цим договором. Таке свідчить про те, що термін виконання зобов'язання за цим договором банком було змінено і цей термін необхідно визнати таким, що настав з моменту звернення банку до суду з таким позовом. Таким чином, з моменту набрання рішенням Артемівського міськрайонного суду від 07.08.2013 року законної сили, право банку на отримання процентів за кредитним договором припинилось. Саме з цих мотивів слід виходити ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, про що вказувалося в ухвалі ВССУ у справі № 6-28531св14 від 01.10.2014 року.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Відповідач заявив про застосування наслідків пропуску строків позовної давності до позову банку, посилаючись на те, що

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Таким чином, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу.

Про таке зазначається і у постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 року у справі № 6-116цс13: «…аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Аналогічні висновки містяться у постановах Вищого господарського суду України від 12 грудня 2012 року та від 7 березня 2013 року».

Умовами договору визначено, що щомісяця в період сплати, яким визначено з 10 по 12 число кожного місяця, позичальник повинен надавати банку кошти у сумі 134 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту згідно з графіком погашення кредиту (арк. с. 16 т.1). Проте, позивачем не надано належних доказів коли ж відбулося прострочення останнього платежу.

Позивач звернувшись до суду 17.11.2014 року, враховуючи строки позовної давності, має право лише на стягнення відсотків в період з 17.11.2011 року, однак позивач фактично не довів належним чином право на їх стягнення. Не надано суду і належних документів в обґрунтування вартості оцінки майна.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів є примусове виконання зобов'язання в натурі. Примусове виконання зобов'язання в натурі, - це спосіб захисту, який випливає з загального принципу повного і належного виконання зобов'язання та полягає в зобов'язанні здійснити дію, або утриматися від її здійснення, незалежно від застосування до боржника інших заходів впливу.

За загальним правилом (ч.1 ст.11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Сторони мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України).

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Проте, позивач не скористався своїм правом, щоб довести всі обставини, на які посилався при обґрунтуванні позову, зокрема правильність розрахунку боргу.

З урахуванням викладеного вище, позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 60, 88, 213, 214, 215 ЦПК України, ст.ст.16, 589 ч.1, 590 ч.1 ЦК України, ст.ст.19, 20 Закону України «Про заставу», суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення суми заборгованості за рахунок реалізації застави та продажу - відмовити.

Рішення ухвалено одноособово суддею в нарадчій кімнаті.

Вступну та резолютивну частини рішення проголошено в судовому засіданні 17.08.2015 року. Повне рішення оформлено та підписано суддею 20.08.2015 року.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Донецької області через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом 10 днів після його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Л.В.Шевченко