Справа № 146/1117/15-ц Провадження № 22-ц/772/3617/2015Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 24 Доповідач Марчук В. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2015 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Марчук В.С.

Суддів: Матківська М.В., Шемета Т.М.

При секретарі: Мельниковій А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" про визнання недійсним договору фінансового лізингу, стягнення коштів та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс " на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 27.10.2015 року , -

В с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суду з вказаним позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс»). Позовні вимоги мотивовані наступним.

17 лютого 2015 року в приміщенні ТОВ «Лізингова компанія Автофінанс» м. Вінниця по вул. Пирогова -25 між сторонами було досягнуто домовленості про те, що П`яст В.Г. придбає у відповідача трактор марки «МТЗ 892» за 150 тис. грн. При цьому, він повинен був сплатити платіж у розмірі 30 тис. грн, після чого, буде підписано угоду та на третій день - 20.02.2015 року, трактор«МТЗ 892» потрібно буде забрати на площадці сільгосптехніки по вул. Немирівське шосе у м. Вінниця з доплатою коштів у розмірі 120 тис. грн.

Після сплати позивачем 30 тис грн, між сторонами того ж 17.02.2015 року було укладено договір фінансового лізингу за № 000221.

В той же день, від`їхавши від офісу відповідача, позивач, ретельно ознайомившись з умовами укладеного договору, зясував, що предметом спірного договору лізингу був інший трактор та інша його вартість, а саме - трактор марки «FOTON FT 454», вартістю, яка значно відрізняється від вартості трактора «МТЗ 892», з якою був погодився позивач у первинному договорі, який йому було надано для ознайомлення до підписання угоди.

Позивач зателефонував до відповідача та повідомив про виявлені неточності в договорі, на що менеджер пояснила, що підписаний договір ніякого значення не має так, як трактор «МТЗ 892» є акційним тому його ціна занижена 150 000 грн., а умови договору підписані сторонами стосуються тільки тракторів марки «FOTON FT 454». При цьому було сказано, що позивачу на третій день буде наданий саме трактор «МТЗ -892».

20 лютого 2015 року, приїхавши у м. Вінницю з коштами у розмірі 120 000 грн. за обіцяним трактором, позивач не зміг зустрітися з представником відповідача, йому в телефонному режимі було запропоновано звернутися в головний офіс у м. Київ. В телефонній розмові з позивачем, представник відповідача з головного офісу у м. Києві відповів, що потрібно виходити з умов договору, а не будь-чиїх обіцянок.

На прохання позивача про зустріч з представником відповідача та розірвання договору і повернення сплачених коштів, він отримав відмову та погрози про прописані в договорі штрафні санкції.

Тим самим, позивача було ошукано зі сторони відповідача і він отримав від неправомірних дій ТОВ «Лізингова компанія Автофінанс» в м. Вінниця матеріальну шкоду у розмірі 30 000 грн., які були сплачені для отримання трактора вартістю 150 000 грн.

Оскільки сплачені грошові кошти поверненню не підлягають, можливості розірвання договору не передбачено то, на думку позивача, умови договору є несправедливими так, як вони порушують принцип рівності сторін договору.

Опираючись на вказані обставини та норми ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач просив суд визнати недійсним договір фінансового лізингу №000221 від 17.02.2015 року.

Ще позивач керувався ч.1 п.п. 2,4,7; ч.3; ч.6 ст. 19 того ж Закону України «Про захист прав споживачів» і, посилаючись на ті ж обставини про його оману зі сторони відповідача шляхом пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої, позбавлення споживачів достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення, залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми, вважав, що відповідач здійснює по відношенню до нього нечесну підприємницьку діяльність.

Далі позивач зазначав, що як видно з умов договору, відповідач залучає кошти фізичних осіб, здійснює фінансові операції в інтересах третіх осіб за рахунок залучених коштів, чим здійснює фінансову діяльність, не маючи ліцензії на здійснення фінансових послуг, у порушення вимог ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг».

Посилаючись на норми ч. ч.1, 2 ст. 806, ст. 799, ч.1 ст. 220 ЦК України, обставини про те, що оскаржуваний договір фінансового лізингу нотаріально не посвідчений, позивач вказував, що цей договір є нікчемним.

При цьому, позивач також керувався ч.2 ст. 220 ЦК України, яка говорить, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин); у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Разом з тим, позивач послався на п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними»; на п.13 цієї ж Постанови; на ст. 216 ЦК України та просив суд визнати договір № 000221 від 17 лютого 2015 року недійсним з моменту його укладення і стягнути з відповідача на його користь 30 000 грн. сплаченого ним, відповідно до договору, грошового внеску.

Ще П`яст В.Г. просив суд стягнути з відповідача на його користь 1000 грн. моральної шкоди, яка заподіяна протиправністю дій відповідача щодо введення його в оману та невиконанням взятих на себе зобов`язань.

Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 27.10.2015 року позов задоволено частково: визнано договір фінансового лізингу №000221 від 17 лютого 2015 року, укладений між П»ястом В.Г. та ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс", недійсним; стягнуто з ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" на користь П»яста В.Г. сплачений адміністративний платіж в сумі 30 000,00 грн.; вирішено питання судових витрат; у решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" оскаржило його в апеляційному порядку. Вважає вказане рішення таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог П`яста В.Г., стягнути судовий збір.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає що апеляційна скарга підлягає до задоволення у зв`язку з наступним.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляд в справи у апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У ч.3 ст.303 ЦПК України вказано, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду скарги буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Задовольняючи позов, суд виходив з обставин, що17.02.2015 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу №000221 з додатками до нього ( а/с 12-18, 21-22). Відповідно до вказаного Договору, предметом фінансового лізингу є транспортний засіб, а саме: трактор марки «FOTON FT 454», який відповідач зобов`язався передати позивачу в строк та на умовах, визначених Договором.

Відповідно до квитанції № 22240472 від 17.02.2015 року, П`яст В.Г. сплатив на рахунок ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" 30 000 грн. згідно Договору № 000221 без зазначення «Адміністративний платіж» (а/с 23).

П. 1.7 та п. 4.1 Договору передбачено, що предмет лізингу передається у користування Лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця адміністративного платежу, авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу.

При зазначенні вказаних обставин, суд посилався на ч.1 ст. 806, ч.1 ст.807 ЦК України; ч.2 ст.1 та ч.1 ст.3 Закону України «Про фінансовий лізинг», які визначають суть договору лізингу та його можливий предмет, які відповідають оскаржуваному Договору.

Далі суд, виходячи з умов Договору фінансового лізингу та додатку №1 до нього про те, що сплачені позивачем 30 000 грн. є першочерговим адміністративним платежем у розмірі 10% від вартості предмета лізингу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення Договору (а/с21), а також, враховуючи норму ч.1 ст. 634 ЦК України, дійшов висновку про те, що зазначений адміністративний платіж , визначений на вказаних умовах, є договором приєднання. А оскільки, визначення умов договору приєднання за законом віднесено до питань внутрішньої діяльності відповідача, підготовка документів для укладення договору не може бути послугою в розумінні п.17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», то і відповідач не може включати витрати на підготовку документів у ціну договору та зобов`язувати споживача їх оплачувати.

Посилаючись на вказані обставини та підп.2 п.6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання договору недійсним в цілому, оскільки за умовами спірного договору лізингу, виконання зобов`язання відповідача за договором ставиться в залежність від факту внесення позивачем адміністративного платежу за перевірку документів для укладення договору.

Крім того, суд вказав, що оскаржуваний договір лізингу не містить графіку покриття витрат, виплати лізингових платежів та сам обсяг таких платежів сторони не погодили і не підписали в момент укладення договору, що вказує на невизначеність загального обсягу фінансування, що у свою чергу відповідно до п.10 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», є ознакою несправедливої угоди, як і умови п.8.2 Договору, відповідно до якого вартість предмета лізингу може бути змінена, в залежності від зміни обмінного курсу долара США до української гривні або у разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця, без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. За вказаних обставин та підстав, суд дійшов висновку про те, що оспорюваний договір фінансового лізингу по своїй природі є несправедливим, порушує принцип добросовісності, умови якого приводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін і завдають шкоди позивачеві, а також про необхідність задоволення позовних вимог про визнання договору недійсним і стягнення сплаченого грошового внеску у розмірі 30 000 грн.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до норми ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін.

В ч.2 ст. 31 ЦПК України визначено право позивача до початку розгляду судом справи по суті змінити підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Як видно з матеріалів справи, позивач підстав позову не змінював.

Оскільки, підстави, з яких задоволено частково позов, не вказані у позовній заяві, суд, при розгляді справи, вийшов за межі позовних вимог.

Натомість, у рішенні не досліджувалися та не оцінювалися обставини, щодо омани позивача відповідачем при укладенні оскаржуваного договору; обставини щодо нечесної підприємницької діяльності відповідача при укладенні оскаржуваного договору; щодо наявності чи відсутності ліцензування для надання послуг з фінансового лізингу та обставини щодо нікчемності договору фінансового лізингу № 000221, підписаного сторонами 17. 02. 2015 року.

Як видно з матеріалів справи та пояснень сторін, 17 лютого 2015 року сторонами був підписаний договір фінансового лізингу №000221, предметом якого був трактор «FOTON FT 454», вартістю10 754,72 доларів США з урахуванням ПДВ, що складало у гривневому еквіваленті 285 000 грн. Даний договір нотаріально не посвідчений( 12-18).

Відповідно до п. 1.3 Договору, Лізингодавець бере на себе зобов`язання придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування Лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених Договором. У п.1.7 Договору вказано, що предмет лізингу передається у користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати Лізенгоодержувачем на рахунок Лізингодавця : Адміністративного платежу; Авансового платежу; Комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст.9 Договору або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у . 9.6 ст. 9 даного Договору.

Оскільки ч.1 ст. 202 ЦК України вказує на те, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а ч.1 ст. 626 ЦК України на те, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, то договір №000221 від 17.02.2015 року фінансового лізингу є правочином.

Згідно ч.1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг) або майно спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізиногоодержувачем специфікацій та умов ( непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Теж саме вказано і у ч.2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг»

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Ч.1 ст. 807 ЦК України говорить про те, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

З оскаржуваного договору слідує, що Лізингоодержувачем є фізична особа позивач П`яст В.Г. і що даний Договір нотаріально не посвідчений.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним.

Ч.2 ст. 215 ЦК України говорить про те, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Виходячи з встановлених обставин та вказаних правових норм, Договір фінансового лізингу №000221 від 17.02.2015 року є нікчемним.

Відповідно до тієї ж ч.2 ст. 215 ЦК України, у разі нікчемності правочину, визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Недійсним може бути визнаний судом право чин, недійсність якого прямо не встановлена законом, відповідно до норми ч. 3 ст. 215 ЦК України.

Отже, у даному випадку, відсутні підстави визнавати даний договір недійсним.

Ч.1 ст. 216 ЦК України зазначає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Ч.4 ст. 216 ЦК України, говорить про необхідність пред`явлення вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

У п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вказано, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами : про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності та про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У п`ятому абзаці п.5 вказаної Постанови, говориться, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою стороною, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Таким чином, повністю відсутні підстави для задоволення заявленого позову через неналежний спосіб захисту. Ст. 4 ЦПК України вказує, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Оскільки оскаржуваний договір є нікчемним через недодержання сторонами вимоги закону про його нотаріальне посвідчення, то відсутня необхідність встановлювати обставини щодо омани позивача відповідачем при укладенні оскаржуваного договору; обставини щодо нечесної підприємницької діяльності відповідача при укладенні оскаржуваного договору та щодо наявності чи відсутності ліцензування для надання послуг з фінансового лізингу.

З огляду на викладене, оскаржуване рішення суду, ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідності висновків суду обставинам справи та з порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального права, тому його необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313,314, 316-317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс"

задовольнити.

Рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 27.10.2015 року, скасувати та ухвалити нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_2 до ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" про визнання недійсним договору фінансового лізингу, стягнення коштів та моральної шкоди, відмовити.

Рішення набуває законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча : /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом вірно: