Справа № 699/944/15-ц
Номер провадження 2/699/518/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.12.2015 року м.Корсунь-Шевченківський

Корсунь - Шевченківський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Кіхтенко Н.І.,

за участі:

секретаря судових засідань ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника органу опіки і піклування Корсунь-Шевченківської міської ради ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, як законного представника малолітнього ОСОБА_6, за участю 3-х осіб, на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Управління Державної міграційної служби України у Черкаській області, служби у справах дітей Корсунь-Шевченківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (квартирою),

суд

ВСТАНОВИВ:

28.10.2015 до суду поступила дана заява, в якій позивач просить суд ухвалити рішення та визнати ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування квартирою № 38 у будинку №135, по вул.Леніна, у м.Корсуні-Шевченківському.

Свій позов позивач мотивує тим, що вона є власником вказаної квартири і 03.02.2010 на прохання відповідача зареєструвала малолітнього внука ОСОБА_6 у належну їй квартиру на тій підставі, щоб позивач могла одержувати на дитину від держдави допомогу, бо без реєстрації дитини таку держава не виплачувала.

Дитина з дня реєстрації у належній позивачу квартирі не жила і не живе, як і батьки дитини, яка проживає разом з матірю, законним представником ОСОБА_6.

Оскільки відповідач добровільно не виписує свого сина з вказаної квартири, чим перешкоджає позивачу у володінні та розпорядженні даною квартирою, тому позивач і предявила до суду даний позов.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримала і надала пояснення аналогічні викладеним у заяві.

Відповідач в судове засідання зявилася, позов визнала та пояснила, що дійсно син ні дня не жив у квартирі позивача, бо постійно проживав з відповідачем, але самостійно вона не може виписати сина, бо вимагається присутність батька дитини, який проживає за межами області.

Представник органу опіки і піклування заперечує проти задоволення позову, мотивуючи тим, що відсутні дані, що дитина буде зареєстрована по місцю реєстрації відповідача, а тому вважає, що позов не підлягає до задоволення.

Представник Управління державної міграційної служби України в Черкаській області в судове засідання не зявився, надано заяву за підписом керівника з проханням розглянути справу без участі представника управління.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши письмові докази, вважає, що позов підлягає до задоволення.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, оскільки цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, а тому на запитання суду про надання інших доказів, крім наданих, чи неможливості їх витребування і необхідність цієї дії судом, сторони пояснили, що всі докази надані, тому суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог і прийшов до висновку про задоволення позову з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що дійсно позивач є власником 2-х кімнатної квартири АДРЕСА_1, згідно свідоцтва про право власності від 13.03.2008 та реєстрації вказаної власності у реєстрі нерухомого майна (а.с. 5, 6).

Згідно даних будинкової книги на вказану квартиру малолітній ОСОБА_6 був зареєстрований у вказаній квартирі 03.02.2010 на постійне проживання, як встановлено у суді, як член сімї позивача (а.с. 15- 18).

Згідно даних довідки ЖБК №5 від 19.10.2015 за № 26 малолітній ОСОБА_6, який зареєстрований у даній квартирі, жодного дня у ній не проживав (а.с.14).

Згідно даних паспорту відповідача, копію якого додано до позовної заяви (а.с.11), відповідач зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно рішення Корсунь-Шевченківського районного суду від 18.05.2011 шлюб між сином позивача та відповідачем було розірвано і кожен з них живе своїм життям (а.с. 13).

Судом встановлено, що відповідач та її син не мають права власності на спірну квартиру чи на її частину, а також не мають договорів наймання, піднаймання, оренди квартири, бо такі не укладалися? у спірній квартирі відповідач з сином не проживали.

Відповідно до ст.6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" фізичні особи зобов'язані зареєструватися за новим місцем свого проживання в 10-денний строк після прибуття на нове місце проживання.

Стаття 7 зазначеного Закону передбачає, що однією із підстав для зняття реєстрації особи з місця проживання є рішення суду про позбавлення його права користування житловим приміщенням.

Відповідач не надала суду жодних доказів поважності причин відсутності сина у спірній квартирі більше року, у даному випадку з часу реєстрації дитини,яким є лютий 2010 року, бо судом встановлено, що з часу народження син проживає з відповідачем, яка зареєстрована за іншою адресою.

Відповідно до ст. 6 Декларації про права дитини від 20 листопада 1959 року, малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлученою з матір'ю. У даній ситуації суду не надано доказів про виключні випадки.

Статтею 18 Закону України „Про охорону дитинства органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей.

Аналогічна норма викладена і в статті 12 Закону України „ Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей.

Згідно з п.2.3 Порядку реєстрації місця проживання та перебування фізичних осіб в Україні, затвердженого Наказом МВС України від 22.11.2012 № 1077, зареєстрованого у МЮ України 18.12.2012 за № 2109/2242, місце реєстрації дітей віком до 14 років реєструється за місцем реєстрації батьків, або одного з них.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя, в якому вона проживає. Аналогічне визначення місця проживання стосується і дітей у віці від десяти до чотирнадцяти років (ч.3 вказаної статті).

Відповідно до розяснень, даних у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що суди, застосовуючи положення ст.391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не повязані із позбавленням права володіння, повинні враховувати вказані вимоги та враховувати, що на дані вимоги не діє строк позовної давності, бо порушення є таким, що триває у часі.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння (п. 33 вказаної постанови). У звязку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

У п.39 зазначеної постанови вказано, що члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст.405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України стосовно права членів сімї власника житлового приміщення на користування ним і підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України.

Та розяснено, що оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сімї права користування житлом.

Таким чином, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим вимогу про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Тобто, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства , у даному випадку це ст. 405 ЦК України.

У своїй постанові від 5 листопада 2014 року № 6-158цс14 , яка відповідно до вимог ст.360-7 ЦПК України має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, Верховний Суд України висловив свою правову позицію, що право на користування жилим приміщенням членів сімї власника будинку і наймачів регулюється різними нормами. Зокрема, права і обовязки членів сімї власника будинку регулюються статтями 156, 157 ЖК УРСР, а права і обовязки наймачів статтями 158 170 ЖК УРСР, а також главою 59 ЦК України.

Відповідно до наданих доказів син відповідача був зареєстрований у вказану квартиру як члені сімї позивача, бо був внуком позивача, а тому при вирішенні даного спору суд керується ст.405 ЦК України. Це зумовлено тим, що для регулювання відносин між власником житла та членами його сімї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), Тому хоча положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин на підставі статті 3 ЖК УРСР, до правовідносин із приводу сервітуту вони можуть застосовуватись лише за аналогією, а тому відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сімї права користування помешканням.

Таким чином, оскільки малолітній ОСОБА_6, який був зареєстрований у спірній квартирі з 03.02.2010, як член сімї позивача, власника квартири, у такій не проживав і не проживає до даного часу, тобто більше одного року, а проживав з матірю, відповідачем у справі, яка зареєстрована за іншою адресою, тому і дитина повинна бути зареєстрована там, де зареєстрована мати, а тому у суду є правові підстави для визнання малолітнього ОСОБА_6 втратившим право користування спірним житлом з підстав, передбачених ст. 405 ЦК України.

Що стосується зняття малолітнього ОСОБА_6 з реєстрації, то Верховний суд України у своїй постанові від 16.01.2012 у справі N 6-57цс11, вказав, що виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, то положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

А оскільки реєстрація місця проживання дитини є похідним правом від права користування житлом, а тому згідно вимог вказаного Закону дане рішення є підставою для зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_6Ю, з квартири АДРЕСА_2.

Хоч позов і задовольняється, але суд не стягує з відповідача в користь позивача понесені судові витрати у справі, бо від стягнення таких представник позивача відмовилася у судовому засіданні.

Керуючись ст.ст. 10, 11,57- 60, 212 215, ч.1 ст.294, ст.360-7 ЦПК України; ст. 41 Конституції України; ч.4 ст. 29, ст.ст.319,391, 405 ЦК України; ст.ст.6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»; Законом України „Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей; Законом України „Про охорону дитинства; ст. 6 Декларації про права дитини ,

суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3, як законного представника малолітнього ОСОБА_6, за участю 3-х осіб, на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Управління Державної міграційної служби України у Черкаській області, органу опіки і піклування Корсунь-Шевченківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (квартирою).

Визнати ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в особі та інтересах якого діє його мати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, проживаюча разом з сином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_2, інші дані про особу суду невідомі,- таким, що втратив право користування квартирою № 38 по вул. Леніна (на даний час ОСОБА_7), 135, у м. Корсуні - Шевченківському Черкаської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Черкаської області через Корсунь - Шевченківський районний суд, шляхом подання апеляційної скарги в 10 - денний строк з дня його проголошення

Суддя ОСОБА_8sp; І.