Ухвала

іменем україни

30 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дем`яносова М.В., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» до ОСОБА_1 про визнання договору страхування недійсним, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 01 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» (далі - ТОВ СК «Альфа-Гарант») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору страхування недійсним, посилаючись на невідповідність такого договору вимогам закону, оскільки поліс страхування товариством не видавався, а відповідачем не сплачувався за ним страховий платіж.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 01 квітня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ТОВ СК «Альфа-Гарант» просить ухвалені у справі судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження недійсності правочину, а відтак відсутні підстави для задоволення позову.

Проте з такими висновками судів повністю погодитися не можна.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та вирішувати питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалені у справі судові рішення таким вимогам закону в повному обсязі не відповідають.

Судом установлено, що 15 квітня 2014 року ОСОБА_1 видано поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/0562825.

30 липня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ СК «Альфа-Гарант» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталася 28 липня 2014 року у місті Миколаєві на перехресті вулиці Бутоми та вулиці Г.Карпенка за участю транспортного засобу ВАЗ 2105, реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням відповідача та автомобілю Nissan tiida, реєстраційний номер НОМЕР_2, що належить ОСОБА_3

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ТОВ СК «Альфа-Гарант» зазначало, що бланк страхового полісу, виданого відповідачу, не був реалізований та страхувальником не було внесено страховий платіж.

Згідно зі ст. 16 Закону України «Про страхування» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1511/ed_2014_12_28/pravo1/T031058.html?pravo=1> (далі - Закон) договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 983 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844071/ed_2015_02_07/pravo1/T030435.html?pravo=1> договір страхування набирає чинності з моменту внесення страхувальником першого страхового платежу, якщо інше не встановлено договором.

За правилами ст. 18 Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2027/ed_2014_12_28/pravo1/T031058.html?pravo=1> для укладання договору страхування страхувальник подає страховику письмову заяву за формою, встановленою страховиком, або іншим чином заявляє про свій намір укласти договір страхування. Факт укладання договору страхування може посвідчуватися страховим свідоцтвом (полісом, сертифікатом), що є формою договору страхування. Договір страхування набирає чинності з моменту внесення першого страхового платежу, якщо інше не передбачено договором страхування.

Таким чином, законодавець у ст. 18 Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2027/ed_2014_12_28/pravo1/T031058.html?pravo=1> розмежовує поняття «укладення» договору і «набрання ним чинності». Договір страхування набирає чинності з моменту внесення першого страхового платежу, якщо інше не передбачено договором страхування. Тобто момент укладення договору може не збігатися з моментом набрання ним чинності. Юридичне значення має той факт, що коли договір страхування укладено, але перший платіж не внесено (тобто договір не набрав чинності), страховик не зобов'язаний здійснювати страхову виплату, навіть якщо випадок відбувся.

Суди на вказані вимоги закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_12_28/pravo1/T031058.html?pravo=1> уваги не звернули, залишили поза увагою, що підстави недійсності договору передбачені ст. ст. 203 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843241/ed_2015_02_07/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 215 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843253/ed_2015_02_07/pravo1/T030435.html?pravo=1> та спеціальною нормою - ст. 18 Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2027/ed_2014_12_28/pravo1/T031058.html?pravo=1> - і перелік таких підстав є вичерпним. При вирішенні спору суди не розмежували поняття «недійсність договору», «неукладений договір», «набрання чинності договором», що потягло за собою неправильне застосування норм матеріального права.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843253/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1> підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843241/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>.

За правилами ст. 203 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843241/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1> зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2009_11_06/pravo1/VS090583.html?pravo=1>, недійсним може бути визнано лише укладений договір.

Отже, розмежовувати недійсні та неукладені правочини, тобто такі, в яких відсутні встановлені законодавством необхідні умови для їхнього укладення.

Проте суди як першої так і апеляційної інстанцій у порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули, не встановили усіх дійсних обставин справи, що мають визначальне значення для справи, зокрема чи є оскаржуваний договір укладеним, не з'ясували підстави заявленого позову й відповідність обраного позивачем способу захисту вимогам ст. 16 ЦК України .

За таких обставин, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, у зв'язку із чим, відповідно до ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> підлягають скасуванню з передачею справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» задовольнити частково.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 01 квітня 2015 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. Гончар

Судді: В.І. Амелін

М.В. Дем`яносов

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко