Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 жовтня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Закропивного О.В., Хопти С.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, та знесення самовільної прибудови, відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 25 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 19 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним позовом, в якому просила зобов'язати ОСОБА_2 знести самовільну прибудову та повернути самовільно захоплену земельну ділянку до квартири АДРЕСА_1; не запирати хвіртку та ворота в двір загального користування за вказаною адресою; не перекривати прохід, проїзд будь-яким майном чи транспортними засобами у дворі загального користування за вказаною адресою та стягнути на її користь з відповідача 5 тис. грн у відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 грудня 2012 року встановлено порядок користування подвір'ям за адресою: АДРЕСА_1. Вказувала, що 27 травня 2013 року ОСОБА_2, на підставі довіреності від імені ОСОБА_3, розпочала виконання підготовчих робіт (будування фундаменту) на подвір'ї загального користування за зазначеною вище адресою без направлення повідомлення про початок виконання зазначених робіт. Вона зверталася із заявою до інспекції ДАБК у Кіровоградській області про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ст. 96 КпАП України. Крім того, ОСОБА_2 самовільно захватила земельну ділянку, яка виділена співвласникам у спільне користування. На даний час ОСОБА_3 не є власником частини житлового будинку АДРЕСА_1. З 8 липня 2013 року власником 37/100 частин вказаного будинку є ОСОБА_2 згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності. Зазначала, що вона не має можливості користуватися подвір'ям відповідно до встановленого порядку, оскільки відповідач не звільняє земельну ділянку загального користування від будівельних матеріалів.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 25 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 19 березня 2015 року, позов задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_2 знести самовільну прибудову та повернути самовільно захоплену земельну ділянку до квартири АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 вільний доступ до її частини житлового будинку у АДРЕСА_1 через хвіртку, ворота та двір загального користування.

Зобов'язано ОСОБА_2 звільнити прохід у дворі загального користування від будь-яких сторонніх предметів, що ускладнюють доступ, проїзд ОСОБА_1 до її частини житлового будинку у АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні решти позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення суду скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позовні вимоги про зобов'язання відповідача знести самовільну прибудову та повернути самовільно захоплену земельну ділянку підлягають задоволенню, оскільки власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст. ст. 376, 391 ЦК України). Також підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про зобов'язання відповідача надати позивачу вільний доступ до її частини домоволодіння через хвіртку та ворота та зобов'язання її звільнити прохід загального користування від будь-яких сторонніх предметів, що ускладнюють доступ, проїзд до її частини домоволодіння.

Однак повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Відповідно до частин 1, 2, 4 ст. 376 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843425/ed_2010_01_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

У розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України <nau://ukr/435-15|st376> самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а і об'єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти не є об'єктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України <nau://ukr/435-15|st376>).

Згідно з ч. 7 ст. 376 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843425/ed_2010_01_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

Як роз'яснено у п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року <nau://ukr/v0006740-12> № 6 "Про практику застосування судами статті 376 ЦК України <nau://ukr/435-15|st376> (про правовий режим самочинного будівництва)" Відповідно до вимог статті 376 <nau://ukr/435-15|st376/> ЦК <nau://ukr/435-15/> право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування.

У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 України та стаття 391 ЦК України.

Такий позов може бути пред'явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил із визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об'єкта є неможливою.

Суди, розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК України, мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об'єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 59 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st58> передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 60 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st60> на сторін покладено обов'язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до статті 212 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st212> суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо за своїм внутрішнім переконанням. Результати оцінки доказів відображаються в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Суди, ухвалюючи рішення, вищевказаного не врахували, у порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України, не дали оцінки доводам ОСОБА_2, не з'ясували, чи вносився відповідачу припис на усунення порушень та чи можлива перебудова відповідного самочинного будівництва, тобто не виконали вимоги ч. 7 ст. 376 ЦК України, не врахували роз'яснень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року <nau://ukr/v0006740-12> № 6 "Про практику застосування судами статті 376 ЦК України <nau://ukr/435-15|st376> (про правовий режим самочинного будівництва)" та дійшли передчасного висновку про часткове задоволення позову та знесення самочинного будівництва.

За таких обставин, відповідно до ст. 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st338>, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 25 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 19 березня 2015 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик