Справа № 2-4908/12 Головуючий у І інстанції Ковальчук Л. М.
Провадження № 22-ц/780/2432/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 18.08.2015
УХВАЛА

Іменем України

18 серпня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Лащенка В.Д., Фінагєєва В.О.,

при секретарі : Нагорній Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 лютого 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Банк Таврика» до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки та зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Банк Таврика», третя особа ОСОБА_2 про визнання недійсним договору іпотеки, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ПАТ «Банк Таврика» звернулися до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що між ними та ОСОБА_2 12 квітня 2005 року було укладено кредитний договір, відповідно до якого позичальнику було надано кредит в сумі 70 000,00 доларів США, строком користування до 10 квітня 2009 року, зі сплатою 16% річних за користування кредитними коштами. Відповідно до п. 2.1.1. кредитного договору поновлювальність кредитної лінії припиняється 12 квітня 2008 року, а погашення кредиту повинно здійснюватися відповідно до графіка погашення кредиту.

Додатковими угодами до кредитного договору вносилися зміни в частині розміру відсотків, порядку і строків погашення кредиту та сплати відсотків. Зокрема, додатковою угодою № 2 від 21 листопада 2007 року кредитна лінія була змінена на мультивалютну, збільшено ліміт до 140 000 доларів США, встановлена процентна ставка в гривнях - 20,5% річних, 15% в євро та 16% в доларах США. Додатковою угодою № 3 від 25 червня 2008 року збільшені відсоткові ставки за користування кредитними коштами: в гривні - 21% річних, в євро - 15,5% річних та в доларах США - 16,5% річних. Додатковою угодою № 4 від 27 жовтня 2008 року встановлена відсоткова ставка по кредиту доларів США - 17,5% річних; пунктом 4.1. визначено порядок та строки повернення кредитних коштів: до останнього робочого дня місяця, за який здійснюється розрахунок, та в останній день погашення коштів по кредиту.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором було укладено договір іпотеки від 12 квітня 2005 року з майновим поручителем ОСОБА_3 - дружиною позичальника, предметами якого були: домоволодіння за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Малютянка, пров. Дачний, 17, яке складається з житлового будинку літ. А, загальною площею 174,1 кв.м, жилою площею 92,2 кв.м, сарай-кухня літ. Б, погріб під літ. Б, замощення № 1, свердловина № ІІ, огорожа № 1, 2 та земельна ділянка за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Малютянка, пров. Дачний, 17, кадастровий номер :01:005:0013.

Право власності на предмети іпотеки належить іпотекодавцю на праві спільної сумісної власності подружжя.

Позичальником умови кредитного договору не виконувалися, кредит не погашався та не сплачувалися проценти за його користуванням, банком неодноразово направлялися боржнику повідомлення про наявність боргу з вимогою погашення у 30-ти денний термін, однак вимоги банку боржником залишені без виконання.

З урахуванням наведеного позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 822 267,30 грн. за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки.

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним договору іпотеки у звязку з тим, що рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2013 року встановлено, що забезпечений іпотекою кредитний договір є неукладеним, а тому він не може породжувати будь-яких прав та обовязків для сторін та не може бути підставою для породження інших правовідносин щодо забезпечення його виконання, в тому числі іпотеки.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 лютого 2015 року первісний позов ПАТ «Банк Таврика» задоволено.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 257-Ф від 12 квітня 2005 року в розмірі 1 822 267,30 грн., що включає: прострочену заборгованість по кредиту в розмірі 1 304 667,89 грн., прострочену заборгованість по процентам в розмірі 394 708,76 грн., заборгованість по сплаті пені по простроченому кредиту в розмірі 89 703,01 грн., заборгованість по сплаті пені по простроченим процентам в розмірі 33 187,64 грн., звернуто стягнення на нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 0,1298 га, що розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Малютянка, пров. Дачний, 17, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер :01:005:0013, що належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії КВ № 073157 від 9 квітня 2004 року, і є предметом іпотеки за договором іпотеки до договору про кредитну лінію № 257-Ф від 12 квітня 2005 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, та зареєстрованим в реєстрі за № 741, та на домоволодіння, розташоване за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Малютянка, пров. Дачний, 17, яке складається з наступних будівель та споруд: житловий будинок літ. А, загальною площею 174,1 кв.м, жилою площею 92,2 кв.м, сарай-кухня літ. Б; погріб під літ. Б; замощення № 1, свердловина № ІІ, огорожа № 1, 2, що належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконкомом Малютянської сільської ради 17 лютого 2005 року на підставі рішення від 17 січня 2004 року за № 3/1, та зареєстроване у Києво-Святошинському бюро технічної інвентаризації 5 березня 2005 року за № 464 в книзі № 2, і є предметом іпотеки за договором іпотеки до договору про кредитну лінію № 257-Ф від 12 квітня 2005 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, та зареєстрованим в реєстрі за № 741; встановлено спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення аукціону (публічних торгів) у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, що встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/належним експертом, яка становить 1 075 494 грн., на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, третя особа ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні первісного позову відмовити та задовольнити зустрічні позовні вимоги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позичальник порушив умови взятого на себе зобов'язання щодо своєчасного погашення суми кредиту та відсотків за його користування в порядку і на умовах зазначених в кредитному договорі, у звязку з чим згідно іпотечного договору, Закону України «Про іпотеку» та норм цивільного законодавства, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання позивач вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 12 квітня 2005 року між Акціонерним банком «Таврика», правонаступником якого є ПАТ «Банк Таврика», та ОСОБА_5 було укладено договір про кредитну лінію № 257-ф, відповідно до якого позичальник отримав кредит в сумі 70 000,00 доларів США, строком користування до 10 квітня 2009 року, зі сплатою 16 % річних за користування кредитними коштами.

Відповідно до п. 2.1.1. договору, поновлювальність кредитної лінії припиняється 12 квітня 2008 року, а погашення кредиту повинно здійснюватися відповідно до графіка погашення кредиту.

Відповідно до п. 2.2.5. договору, банк має право на дострокове стягнення заборгованості з позичальника, в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, за умови наявності такої, суму заборгованості за даним договором, при порушенні позичальником будь-яких умов договору, зокрема, при одноразовому простроченні сплати відсотків.

Додатковими угодами до кредитного договору вносилися зміни в частині розміру відсотків, порядку і строків погашення кредиту та сплати відсотків. Зокрема, додатковою угодою № 2 від 21 листопада 2007 року кредитна лінія була змінена на мультивалютну, збільшено ліміт до 140 000 доларів США, встановлена процентна ставка в гривнях - 20,5% річних, 15% в євро та 16% в доларах США. Додатковою угодою № 3 від 25 червня 2008 року збільшені відсоткові ставки за користування кредитними коштами: в гривні - 21% річних, в євро - 15,5% річних та в доларах США - 16,5% річних. Додатковою угодою № 4 від 27 жовтня 2008 року встановлена відсоткова ставка по кредиту доларів США - 17,5% річних; пунктом 4.1. визначено порядок та строки повернення кредитних коштів: до останнього робочого дня місяця, за який здійснюється розрахунок, та в останній день погашення коштів по кредиту.

Кредитні кошти надавалися позичальнику в доларах США відповідно до його заяв на видачу кредиту. Цільове використання кредиту - придбання та облаштування земельної ділянки.

На забезпеченням зобов'язань позичальника за договором про кредитну лінію № 257-ф та додатковими угодами до нього, 12 квітня 2005 року між Акціонерним банком «Таврика» та ОСОБА_3, яка виступала майновим поручителем ОСОБА_2, укладено договір іпотеки, за яким в іпотеку передано належне їй нерухоме майно, а саме:

- домоволодіння, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Малютянка, пров. Дачний, 17, та складається з житлового будинку літ. А, загальною площею 174,1 кв. м, жилою площею 92,2 кв. м, сарай-кухня літ. Б, погріб під літ. Б, замощення № 1, свердловина № 11, огорожа № 1, 2;

- земельну ділянку, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Малютянка, пров. Дачний, 17, кадастровий номер :01:005:0013.

Договір іпотеки нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріально округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за № 740.

Відповідно до п. 2.5. договору іпотеки іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадках якщо кредит, проценти, штрафні санкції, які були забезпечені заставою не будуть сплачені у строк, передбачений кредитним договором.

ОСОБА_2 належним чином свої зобовязання за кредитним договором не виконав, з огляду на що станом на 26 листопада 2014 року у нього утворилась заборгованість на загальну суму 121 420, 28 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 1 822 267,30 грн., з яких прострочена заборгованість по кредиту - 1 304 667,89 грн., прострочена заборгованість по процентам - 394 708,76 грн., заборгованість по сплаті пені по простроченому кредиту - 89 703,01 грн. та заборгованість по сплаті пені по простроченим процентам - 33 187,64 грн.

Вимоги щодо погашення боргу неодноразово направлялись як позичальнику так і іпотекодавцю на адреси, вказані в договорі про кредитну лінію № 257-ф та договорі іпотеки за № 05/875 та № 05/876 від 21 квітня 2009 року, № 05/590 від 22 грудня 2010 року, № 23/2257 та № 23/2258 від 16 серпня 2012 року.

Згідно із ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Частинами 1, 2 ст. 590 ЦК України визначено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Даним статтям кореспондують положення ст. 33 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Також згідно до ч. 1 ст. 591 ЦК України та ст. 39 Закону України «Про іпотеку» задоволення вимог кредитора за рахунок майна, що є предметом іпотеки, в судовому порядку може здійснюватися виключно шляхом реалізації предмета іпотеки через продаж з публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Таким чином задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Банк Таврика» про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції на підставі ст.ст. 526, 527, 530, 590, 1050, 1054 ЦК України дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки ОСОБА_5 не виконав взяті на себе зобов'язання за договором про кредитну лінію № 257-ф від 12 квітня 2008 року, то у позивача є право вимагати повернення кредиту та інших передбачених договором платежів шляхом реалізації предмета іпотеки через продаж з публічних торгів.

При цьому резолютивна частина рішення суду про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідає вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому суд першої інстанції вірно зазначив загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів; початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації встановив на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом, яка становить 1 075 494 грн., на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Відмовляючи в задоволені зустрічних позовних вимог, суд виходив з відсутності підстав для визнання договору іпотеки недійсним, відхиливши посилання позивача на ту обставину, що забезпечений іпотекою кредитний договір визнаний неукладеним.

Колегія суддів також погоджується висновком суду у вказаній частині, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2013 року, яке набрало законної сили, було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «Банк «Таврика» про визнання недійсним кредитного договору.

При вирішенні зазначеного спору, суд дійшов висновку про те, що кредитний договір № 127-Ф від 12 квітня 2005 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «Банк «Таврика», є неукладений, оскільки такий договір не містить всіх істотних умов, а неукладений договір не може бути визнаний судом недійсним.

Ухвалою судді Апеляційного суду Чернігівської області від 19 лютого 2014 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ПАТ «Банк Таврика» на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2013 року.

Разом з тим, в ухвалі Апеляційного суду м. Києва від 26 серпня 2014 року за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 31 березня 2014 року у справі за позовом ПАТ «Банк Таврика» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості апеляційним судом було встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов, правильно не взяв до уваги висновки Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2013 року про те, що кредитний договір № 257-Ф від 12 квітня 2005 року є неукладеним, оскільки предметом спору при розгляді справи було визнання кредитного договору недійсним та ОСОБА_2 при зверненні з позовом про визнання кредитного договору недійсним вказував на те, що такий договір та додаткові угоди до нього укладалися.

У звязку з наведеним слід дійти висновку, що Ріпкинський районний суд Чернігівської області, зазначаючи про неукладеність кредитного договору № 127-Ф від 12 квітня 2005 року, вийшов за межі поставлених позовних вимог, так як предметом розгляду в даній справі було визнання укладеного кредитного договору недійсним. Суд відмовив у задоволенні поставленої вимоги ОСОБА_2, вказавши про її безпідставність.

Більше того, ОСОБА_2 не ставив під сумнів укладеність кредитного договору, оскільки під час розгляду справи про недійсність кредитного договору він не заперечував, що такий кредитний договір та додаткові угоди до нього укладалися, про що свідчать матеріали справи. Також факт укладення кредитного договору підтверджують особисті підписи ОСОБА_2 на примірнику договору та додаткових угодах, а також наявні в матеріалах справи заявки на видачу траншів та розпорядження про перерахування коштів, що свідчить про досягнення згоди з приводу умов договору, його укладення і фактичне виконання.

Так, регулювання відносин, що виникають у звязку із наданням грошових коштів в кредит здійснюється Цивільним кодексом України, іншими нормативно-правовими актами і безпосередньо договором.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з вимогами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 593 ЦК України право застави припиняться у разі припинення зобовязання, забезпеченого заставою.

Відповідно до вимог ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

За правилами ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобовязання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки; набуття іпотеко держателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, встановлених законом.

Отже, виходячи із вищевказаних положень та встановлених обставин, договір іпотеки від 12 квітня 2005 рокувідповідає всім встановленим вимогам закону щодо його форми, змісту та нотаріального посвідчення; при укладенні договору сторони дотрималися вимог законодавства, що забезпечують його чинність, тому посилання ОСОБА_3 на недотримання вимог ст. 203 ЦК України суд першої інстанції обгрунтовано не взяв до уваги як підставу для визнання його недійсним.

Зважаючи на те, що кредитний договір, на забезпечення виконання якого був укладений оспорюваний договір іпотеки, не визнаний судом недійсним, його дія не припинена, як і не припинено зобовязання за кредитним договором, а також з урахуванням похідного характеру договору іпотеки, суд дійшов правильного висновку про необхідність відмовити позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_3 у задоволенні її вимог щодо визнання недійсним договору іпотеки.

Таким чином доводи апеляційної скарги щодо визнання недійсним договору іпотеки у звязку з неукладеністю кредитного договору та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про те, що судом при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апеляційної скарги про необхідність застосування до спірних правовідносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3.06.2014 року, згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про заставу», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, оскільки в ході розгляду справи суду не було надано доказів того, що предмет іпотеки використовується як місце постійного проживання майнового поручителя, а також, що в неї відсутнє інше нерухоме житлове майно.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: