АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/4619/15 Головуючий: 1 інстанції
Справа: № 639/9449/13-ц Шиянова Л.О.
Категорія: житлові Доповідач: Даниленко В.М.

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Бровченка І.О., Котелевець А.В.,

за участю секретаря: Каменської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 березня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у розпорядженні квартирою шляхом виселення та про вселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2013 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, у якому вказувала на те, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 30 липня 2013 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шеметовою О.В. та зареєстрованим у реєстрі за № 1732, вона є власницею квартири АДРЕСА_1 .

Ця квартира належала продавцю ОСОБА_3 на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради 21.06.2013 року.

На час укладення договору купівлі-продажу вказаної квартири в ній без реєстрації за договором оренди, укладеним з наймачем ОСОБА_3 , проживав відповідач ОСОБА_1 .

Строк дії договору оренди житла закінчився 24.10.2013 року, і в цей строк відповідач ОСОБА_1 зобов`язався звільнити квартиру.

Однак, до цього часу займану квартиру ОСОБА_1 не звільнив та продовжує там проживати без будь-яких правових підстав, чим перешкоджає позивачці в реалізації її законних прав власниці на придбане житло,

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що в добровільному порядку звільняти належну їй квартиру відповідач ОСОБА_1 не бажає, позивачка ОСОБА_2 просила суд на підставі ст.ст. 15, 16, 321, 328, 391 ЦК України усунути перешкоди у здійсненні нею свого права власності на житло, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , шляхом примусового виселення з цієї квартири відповідача ОСОБА_1 та вселення її в зазначену квартиру.

Відповідач ОСОБА_1 заявлених до нього позивачкою ОСОБА_2 вимог не визнав та заперечуючи проти задоволення цих вимог посилався на те, що він проживає у кімнаті № 201 належного ТОВ «Харківський завод під`ємно-транспортного обладнання» гуртожитку, розташованого по АДРЕСА_2 , з дозволу її наймача ОСОБА_3 , з яким між ними було укладено договори найму (оренди) цієї кімнати від 24 жовтня та 26 листопада 2012 року.

При цьому в останньому договорі найму (оренди) житла строк його дії не встановлений, а тому вважається, що він укладений на п`ять років.

Вказана кімната є єдиним місцем постійного проживання відповідача, оскільки іншого житла він не має.

Крім того, за приписами ст. 770 ЦК України у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять усі права та обов`язки наймодавця, а відтак він, ОСОБА_1 , як наймач житла, правомірно проживає в спірній кімнаті АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 березня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені в повному обсязі.

Судом постановлено усунути перешкоди у здійсненні позивачкою ОСОБА_2 свого права власності на квартиру АДРЕСА_1 шляхом виселення з цієї квартири відповідача ОСОБА_1 та вселення в цю квартиру її власниці - позивачки ОСОБА_2 .

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 травня 2014 року заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд ухваленого районним судом по справі заочного рішення залишено без задоволення.

У червні 2014 року відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на вказане заочне рішення суду першої інстанції, у якій просив апеляційний суд скасувати це судове рішення, відмовивши в задоволенні позову ОСОБА_2 .

Ухвалою судді Апеляційного суду Харківської області від 23 липня 2014 року апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 було залишено без руху з причин несплати апелянтом судового збору, а в подальшому ухвалою від 14 листопада 2014 року визнано не поданою на підставі ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 297 ЦПК України, в зв`язку з ухиленням ОСОБА_1 від отримання копій процесуальних документів, направлених на зазначену ним адресу, зловживанням своїми процесуальними правами та не виконанням вимог закону щодо сплати судового збору за подачу апеляційної скарги.

У травні 2015 року відповідач ОСОБА_1 знову подав апеляційну скаргу на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 березня 2014 року, в якій ставилось питання про скасування зазначеного рішення суду першої інстанції та ухвалення по справі нового рішення про відмову в задоволенні заявлених позивачкою ОСОБА_2 вимог.

В обґрунтування своєї скарги апелянт посилався на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт ОСОБА_1 вказував на те, що приймаючи рішення у справі та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про виселення його зі спірної квартири, яка належить останній, суд першої інстанції не звернув уваги на ту обставину, що на момент укладення договору купівлі продажу цієї квартири 30 липня 2013 року, діяв договір найму (оренди) спірної квартири, укладений між апелянтом та продавцем ОСОБА_3 на невизначений строк, а відтак усі права та обов`язки наймодавця за вказаним договором найму (оренди) житла перейшли до нового власника - позивачки ОСОБА_2 , в зв`язку з чим він, апелянт, як наймач житла, має законне право на подальше проживання в орендованій ним квартирі.

За вказаною апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 після усунення останнім її недоліків та сплати судового збору було відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду в судовому засіданні з викликом сторін для участі у її розгляді.

Проте, в судове засідання, призначене апеляційним судом на 16 год. 25 хв. 16 червня 2015 року відповідач ОСОБА_1 не з`явився, в подальшому подавши заяву про відкладення розгляду справи з посиланням на вибуття його в зону АТО.

Разом із тим, згідно довідок Жовтневого об`єднаного районного військового комісаріату, а також Дзержинського районного військового комісаріату м. Харкова, виданих за останнім зареєстрованим та фактичним місцем проживання відповідача, військовозобов`язаний ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації на особливий період не призивався.

Згідно довідки адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Харківській області станом на 18.09.2015 року відповідач ОСОБА_1 зареєстрованим на території Харківської області не значиться.

Судові повістки про виклик до суду, направлені за адресою, вказаною відповідачем ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, останній не отримує, в судові засідання не з`являється й про фактичне місце свого проживання чи перебування апеляційний суд не повідомляє.

У суботньому номері газети «Слобідський край» від 10 жовтня 2015 року № 121 опубліковано оголошення про виклик відповідача ОСОБА_1 в судове засідання суду апеляційної інстанції, призначене по вищезазначеній справі на 15.00 год. 20 жовтня 2015 року, а відтак відповідно до ч. 9 ст. 74 ЦПК України відповідач ОСОБА_1 вважається належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи апеляційним судом.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивачки ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 заперечувала та просила відхилити цю апеляційну скаргу, посилаючись на її безпідставність, а рішення суду першої інстанції, ухвалене по справі, залишити без змін, вважаючи його законним і обґрунтованим.

При цьому вона пояснила, що останнім часом відповідач ОСОБА_1 в спірній квартирі не проживає, виїхавши за межі України до Російської федерації, але всі ключі від квартири знаходяться у нього, в зв`язку з чим позивачка ОСОБА_2 й надалі позбавлена можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй житлом.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення районного суду відповідно до приписів ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, вирішуючи цивільно-правовий спір по суті заявлених позовних вимог, районний суд повно й всебічно дослідив обставини справи, представлені докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон їх регулюючий.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно ст. 15 ЦК України, яка також кореспондується зі ст. 55 Конституції України, кожен має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Поняття права власності визначено законодавцем у ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України).

Зазначеному праву власника відповідає обов`язок усіх інших осіб утримуватися від порушень його правомочностей.

Обмеження чи втручання в право власника, зобов`язання його допустити до користування належним йому майном інших осіб можливе лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 319, 321 ЦК України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.
Об`єктом права власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. Квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживанні (ст. ст. 379, 382 ЦК України).
Права власника житлового будинку, квартири визначені в ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право на захист свого права власності від порушень, хоча вони і не були пов`язані з позбавленням володіння.

Захист від таких порушень права власності здійснюється за допомогою негаторного позову власника про усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння.

Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно користувався зазначеними нормами матеріального права, а тому встановивши, що відповідач ОСОБА_1 без будь-яких законних підстав займає квартиру АДРЕСА_1 , яка на згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 30 липня 2013 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шеметовою О.В., належить на праві приватної власності позивачці ОСОБА_2 , обґрунтовано задовольнив заявлені останньою вимоги та з метою захисту її порушених прав виселив відповідача ОСОБА_1 з указаної квартири.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 про те, що на момент придбання позивачкою ОСОБА_2 спірної квартири 30 липня 2013 року діяв договір найму (оренди) цієї квартири, укладений відповідачем з продавцем ОСОБА_3 на невизначений строк, а відтак усі права та обов`язки наймодавця за вказаним договором найму (оренди) житла перейшли до нового власника - позивачки ОСОБА_2 , в зв`язку з чим він, апелянт, як наймач житла, має законне право на подальше проживання в орендованій ним квартирі, то ці доводи апелянта судова колегія оцінює критично та відхиляє, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до приписів ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

За приписами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Підстави, умови, порядок укладення та припинення договорів найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюється законом.

Відповідно до ст. 91 ЖК УРСР наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї, які проживають разом з ним, і за згодою наймодавця здавати в піднайом жиле приміщення у випадках і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Договір піднайму укладається в письмовій формі з наступною реєстрацією у житлово-експлуатаційній організації.

Згідно ст. 127 ЖК УРСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки.

Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету (ст. 128 ЖК УРСР).

На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу (ст. 129 ЖК УРСР).

Відповідно до ст.ст. 130, 131 ЖК УРСР порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається законодавством, зокрема Примірним положенням про гуртожитки.

Згідно п. 14 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208, вселення в гуртожиток робітників, службовців, студентів, учнів та інших громадян провадиться в установленому порядку завідуючим (директором) гуртожитком або працівником, який його заступає, на підставі виданого адміністрацією підприємства, установи, організації ордера.

Тому, хто вселяється в гуртожиток, вказується надана жила площа, видаються необхідний інвентар, постільні речі, перепустка на право входу в гуртожиток.

При цьому пунктом 15 вказаного Примірного положення прямо передбачено, що жила площа в гуртожитку не підлягає обміну, розділу, бронюванню і здачі в піднайом.

Відповідно до п.п. 2, 5 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, з наступними змінами, користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків здійснюється згідно з свідоцтвом на право власності або договором найму (оренди).
Власник квартири, житлового приміщення у гуртожитку має право за погодженням з членами сім`ї здавати внайм (в оренду) квартиру, житлове приміщення у гуртожитку або кімнату квартири та укладати інші договори відповідно до законодавства. Користування наймачем (орендарем) квартири, житлового приміщення у гуртожитку (кімнати) здійснюється згідно з договором найму (оренди).
Як встановлено по справі й ця обставина відповідачем ОСОБА_1 визнається й не заперечується, спірна однокімнатна квартира АДРЕСА_3 - це фактично кімната № НОМЕР_1 у колишньому гуртожитку ТОВ «Харківський завод під`ємно-транспортного обладнання», яка була приватизована її мешканцем - наймачем ОСОБА_3 з видачею останньому Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21.06.2013 року.

Тобто, на момент укладення між відповідачем ОСОБА_1 та наймачем вищезазначеної кімнати № 201 ОСОБА_3 договорів найму, а фактично піднайму цієї кімнати, від 24 жовтня та 26 листопада 2012 року, ОСОБА_3 ще не був власником указаного житлового приміщення, а відтак наведені договори найму житла, як такі, що укладені в супереч вимогам ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 203 ЦК України, пункту 15 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208, а також пункту 5 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, не мають будь-якого правового значення.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 , що наведені на її обґрунтування та які фактично зводяться до незгоди з ухваленим районним судом по справі рішенням та суб`єктивної його переоцінки, в даному випадку є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору, не спростовують, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, з огляду на викладене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 березня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: