22-ц/775/899/2015(м)
Головуючий у 1 інстанції Артеменко Л.І.
Категорія 59 Доповідач Ігнатоля Т.Г.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого - Ігнатоля Т.Г.,

суддів - Кочегарової Л.М., Лоленко А.В.

при секретарі - Брежнєві Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за позовом прокурора м. Маріуполя Донецької області до Маріупольської міської ради, третя особа: ОСОБА_1, про визнання незаконним та скасування рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою з відводу земельної ділянки для будівництва та обслуговування господарських будівель та споруд

за апеляційною скаргою прокурора м. Маріуполя Донецької області на ухвалу судді Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 липня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року прокурор м. Маріуполя звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати рішення Маріупольської міської ради від 27 лютого 2015 року №6/46-5168 про надання дозволу ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою з відводу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,0012 га для будівництва та обслуговування господарських будівель та споруд.

В обґрунтування позову посилався на те, що оскаржуваним рішенням ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою з відводу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,0012 га для будівництва та обслуговування господарських будівель та споруд. Між тим, на підставі рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради №57/3 від 19 лютого 1997 року «Про передачу громадянам України в приватну власність та тимчасове користування земельних ділянок, які знаходяться в їх користуванні відповідно до договорів купівлі-продажу домоволодінь», ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0543 га за адресою: АДРЕСА_1. На підставі вказаного рішення ОСОБА_1 26 березня 1997 року за №161 отримано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,0543 га. Таким чином, у ОСОБА_1 немає підстав для повторної приватизації земельної ділянки, оскільки згідно діючого законодавства нею вже використано право на приватизацію землі.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 липня 2015 року у відкритті провадження у даній справі відмовлено.

В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу судді скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Зокрема, зазначає, що суд неправильно визначив підсудність даної справи адміністративному суду.

У відповідності з ч.2 ст.305 ЦПК України, справа розглянута у відсутність представника Маріупольської міської ради та ОСОБА_1, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника прокуратури м. Маріуполя - Русланової Г.М. , яка підтримала доводи скарги та просила їх задовольнити, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи прокурору у відкритті провадження у справі, суддя зазначив в ухвалі, що зважаючи на суб»єктний склад спору, він є публічно - правовим, оскільки фізична особа - ОСОБА_1, не є стороною спору, а тому, справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

На думку колегії суддів апеляційного суду такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права з огляду на наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)».

Відповідно до п.1 ч.2 ст.122 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

У відповідності з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з п.7 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» земельні відносини, суб»єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об»єктами - землі у межах території України , земельні ділянки та права на них , у тому числі на земельні частки ( паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю. Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16,21,393 ЦК, статтею 152 ЗК, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування.

Відповідно до цього спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб»єкта владних повноважень, згідно зі ст.15 ЦПК розглядаються в порядку цивільного судочинства. Це стосується, наприклад, позовів про визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування щодо видання дозволу на виготовлення (розроблення) проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вирішення інших питань, що відповідно до закону необхідні для набуття і реалізації права на землю, про надання чи передачу земельної ділянки у власність або користування чи не вирішення цих питань, припинення права власності чи користування землею (статті 116,118,123,128,131,144,146,147,149,151ЗК та інші), крім спорів, передбачених частиною 1 ст.16 Закону України від 17 листопада 2009 року №1559-У1 « Про відчуження земельних ділянок, інших об»єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності», про цивільну відповідальність за порушення земельного законодавства (ст.ст.210,211 ЗК), про повернення самовільно зайнятих ділянок (стаття 212 ЗК).

Згідно з висновками, Верховного Суду України щодо застосування норм права, які містяться у постанові №21-493а14 від 11.11.2014 року та , та відповідно до ст.360-7 ЦПК України, є обов»язковим для всіх суб»єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно - правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України, у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації), подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Оскільки в даному випадку прокурором оскаржується рішення міської ради, яким ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для подальшої передачі її у власність, оспорювання законності рішення міської ради має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Ураховуючи наведене, на думку колегії суддів, висновок про те, що позов, предметом якого є перевірка правильності розпорядження землею та передача відповідних прав на неї, може бути розглянута за правилами КАС, є необгрунтованим.

Посилання в ухвалі на п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» є помилковим, оскільки вказаним пунктом роз»яснено порядок розгляду спорів з приводу добросусідства та земельних сервітутів, що не відноситься до суті заявленого прокурором спору.

Відповідно до ст.312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

Оскільки при розгляді питання про прийняття позовної заяви суд припустився помилки при визначенні підвідомчості даної справи, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням матеріалів справи до суду першої інстанції для вирішення питання про прийняття позовної заяви у відповідності з вимогами закону.

Керуючись ст. ст. 303,307,312, 313- 314 ЦПК України,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора міста Маріуполя задовольнити.

Ухвалу судді Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 липня 2015 року скасувати, а позовну заяву повернути до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі у відповідності з вимогами закону.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.Г.Ігнатоля

Судді Л.М.Кочегарова

А.В.Лоленко