АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 3929 /2015 Головуючий у 1-ій інстанції - Маліновська В.М.
Доповідач - Поливач Л.Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Головачова Я.В.

при секретарі Бугай О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за борговою розпискою;

за апеляційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником ОСОБА_4

на заочне рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 07 жовтня 2014 року

в с т а н о в и л а:

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 07.10.2014 року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики (розписки від 24.10.2011, 20.04.2012, 12.06.2012) у сумі 582 899,30 грн., проценти за договорами позики в сумі 35 906,26 грн., три відсотки річних за прострочення повернення боргу у розмірі 16 029,58 грн., а всього стягнуто 634 835,14 грн., а також стягнуто судовий збір у розмірі 3 654,00 грн.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду, ОСОБА_4, діючи в інтересах ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові в повному обсязі. Посилається на незаконність ухваленого заочного рішення, неповне з'ясування обставин справи,порушення судом норм процесуального та матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Апелянт зазначає, що на підтвердження факту укладення договорів позики Позивачем були надані суду розписки від 24.10.2011 року, 20.04.2012 року, 12.06.2012 року.

Проте, звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що вказані розписки Відповідачем не підписувались. Більше того, розписка від 24.10.2011 року взагалі не містить підпису особи, яка її написала.

Також, суд першої інстанції, не повідомивши Відповідача про час та місце розгляду справи належним чином в порядку, передбаченому ст.ст. 74, 76 ЦПК України, провів судове засідання по справі за відсутності Відповідача та його представника, що є порушенням норм процесуального права та принципу змагальності сторін.

Позивач ОСОБА_2, його представник ОСОБА_5, відповідач ОСОБА_3, його представник ОСОБА_4 в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать відповідні розписки (а.с.108,200). Від представника позивача ОСОБА_5 до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності позивача та його представника. Відповідач та його представник причини неявки суду не повідомили, колегія суддів розцінила їх як неповажні та дійшла висновку про можливість розгляду справи за їх відсутності, у відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України. Оскільки сторони та їх представники в судове засідання не з'явились, справу було розглянуто судом у відповідності до вимог ч. 2 ст.197 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Як вбачається з матеріалів справи, 12 червня 2012 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір позики, згідно якого Позивач надав Відповідачу позику в розмірі 16 000,00 доларів США, а Відповідач прийняв на себе зобов'язання повернути суму позики до 01 грудня 2012 року, що підтверджується розпискою Відповідача від 12.06.2012 року. (а.с. 6-копія, а.с. 54-оригінал).

В подальшому між Позивачем та Відповідачем було також укладено договір позики, згідно якого Позивач надав відповідачу позику в розмірі 12 000,00 доларів США терміном на 6 місяців, а відповідач прийняв на себе зобов'язання повернути суму позики після спливу вказаного строку, що підтверджується розпискою відповідача від 24.10.2011р. (а.с. 7-копія, а.с. 55-оригінал).

Відповідно до умов третього договору позики, укладеного між Позивачем та Відповідачем, Позивач надав Відповідачу позику в розмірі 25 000,00 доларів США, а Відповідач прийняв на себе зобов'язання повернути зазначені грошові кошти до 20.04.2013 року, що підтверджується розпискою Відповідача від 20.04.2012р. (а.с. 8 - копія, а.с. 53- оригінал).

Таким чином, вказаними розписками підтверджується укладення між Позивачем та Відповідачем договорів позики, відповідно до яких ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_2 в борг 16 000,00 доларів США, 12 000,00 доларів США та 25 000,00 доларів США, що разом складає 53 000,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 01 квітня 2014 року складало 582 899,30 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення заявлених ОСОБА_2 позовних вимог, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Саме розписками відповідача підтверджується укладення між Позивачем та Відповідачем договорів позики на суми 16 000,00 доларів США, 12 000,00 доларів США та 25 000,00 доларів США, що разом складає 53 000,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 01 квітня 2014 року складає 582 899,30 грн.

За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Проте, у встановлений сторонами строк відповідач не виконав зобов'язань та суму позики не повернув.

Згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Апелянт вказує на те, що пред'явлені суду розписки написані та підписані не відповідачем. Оскільки по справі судом першої інстанції було ухвалено заочне рішення і відповідач не був присутнім в судовому засіданні 07.10.2014 року, а відповідно, він не мав можливості довести суду першої інстанції свої заперечення щодо вимог ОСОБА_2, ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22.07.2015 року за клопотанням представника відповідача ОСОБА_4 по справі було призначено судову почеркознавчу експертизу. На вирішення експертам поставлено питання:

- чи виконано рукописний текст і підписи від імені ОСОБА_3 в боргових розписках від 24.10.2011 року, від 20.04.2012 року, від 12.06.2012 року самим ОСОБА_3, чи іншою особою?

Відповідно до висновку експертів за результатами проведеної судово-почеркознавчої експертизи №13632/13633/15-32 від 06.11.2015 року підписи від імені ОСОБА_3, які містяться нижче основного тексту в розписці від 20.04.2012 року, розписці від 12.06.2012 року, виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки чи застосування технічних засобів. Рукописні записки (буквені та цифрові) у розписці від 20.04.2012 року, розписці від 12.06.2012 року, розписці від 24.10.2011 року виконані ОСОБА_3 Підписи від імені ОСОБА_3, які містяться нижче основного тексту в розписці від 20.04.2012 року, розписці від 12.06.2012 року, виконані ОСОБА_3 (а.с.184).

Колегія суддів не бере до уваги посилання апелянта на ту обставину, що в розписці від 24.10.2011 року відсутній підпис ОСОБА_3, оскільки зазначена розписка написано власноруч ОСОБА_3, а не іншою особою, що встановлено вищезазначеною судово-почеркознавчою експертизою.

Таким чином, відповідач не спростував висновків суду першої інстанції про те, що він отримав гроші в борг від ОСОБА_2 і зобов'язаний їх йому повернути, оскільки строки повернення коштів настали.

В суді знайшла своє підтвердження та обставина, що Відповідач не виконав своїх зобов'язань за договорами позики, щодо повернення Позивачеві суми позики у розмірі 16 000,00 доларів США, 12 000,00 доларів США та 25 000,00 доларів США, що разом складає 53 000,00 доларів США, гривневий еквівалент станом на 01 квітня 2014 року складав 582 899,30 грн., в строк обумовлений сторонами, тому суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що заявлені Позивачем вимоги в частині стягнення на його користь з Відповідача суми заборгованості є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Оскільки в Договорах позики не встановлено розмір процентів, то вважається, що проценти по Договорам позики встановлені на рівні облікової ставки Національного банку України.

У період з 23 березня 2012р. облікова ставка Національного банку України була встановлена на рівні 7,5% згідно Постанови НБУ № 102 від 21.03.2012р.. з 10.06.2013р. - 7% згідно Постанови НБУ № 209 від 06.06.2013р., з 13.08.2013р. - 6,5% згідно Постанови НБУ № 315 від 09.08.2013р.

Таким чином, позовні вимоги, в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача процентів за користування грошима за договорами позики законно та обґрунтовано задоволено в межах заявлених позовних вимог по Договору-1 за період з 25.04.2012р. по 01.04.2014р., по Договору-2 за період з 02.12.2012р. по 01.04.2014р., по Договору-3 за період з 21.04.2013р. по 01.04.2014р. в загальній сумі 35 906,26 грн.

За ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Доказів того, що Відповідач виконав свій обов'язок по поверненню Позивачу грошових коштів за укладеними договорами позики матеріали справи не містять. Відповідач вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання, щодо повернення отриманих в борг коштів починаючи: - з 25.04.2012 року виконання своїх зобов'язань за Договором-1, - з 01.12.2012 року - по Договору-2, - з 21.04.2013 року - по Договору-3.

За таких обставин, суд дійшов вірного висновку, що позов в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача 3% річних за прострочення виконання грошових зобов'язань підлягає задоволенню в межах заявлених позовних вимог в загальній сумі 16 029,58 грн.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договорами позики є обґрунтованими та підлягають задоволенню є вірним та таким, що відповідає вимогам закону та наявним в матеріалах справи доказам.

Отже, твердження апелянта про незаконність, необґрунтованість ухваленого судом рішення, неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які він посилається - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4 відхилити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 07 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: