Справа №468/2462/14-ц 26.08.2015 26.08.2015 26.08.2015
Провадження №22-ц/784/1962/15
Провадження № 22ц/784/1962/15 Головуючий у 1-ї інстанції Бойко Л.Л.
Категорія 39 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 серпня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої: Ямкової О.О.,

суддів: Колосовського С.Ю., Локтіонової О.В.,

при секретарі: Свіщук О.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_2,

представника зацікавленої особи ОСОБА_3,

прокурора Цвікілевич Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

Заступника прокурора Миколаївської області в інтересах

Головного управління (ГУ) Держгеокадастру в Миколаївській області

на рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 13 січня 2015 року

за позовом

ОСОБА_4

до Баштанської районної ради Миколаївської області,

Баштанської районної державної адміністрації Миколаївської області,

третя особа приватний нотаріус Баштанського районного нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_5,

про визнання права на постійне користування земельною ділянкою у порядку спадкування,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Баштанської районної ради Миколаївської області про визнання за ним у порядку спадкування за законом права на постійне користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначення площею 38,1га, яка знаходилася у користуванні його померлого батька ОСОБА_6.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що після смерті батька 20 грудня 2013 року, він спадщину, що відкрилася, прийняв шляхом звернення до нотаріальної контори.

Але, у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірну земельну ділянку йому було відмовлено, незважаючи на те, що таке право спадкодавця, яке підтверджено державним актом на право постійного користування, не припинилося і входить до складу спадщини.

Посилаючись на вказане, і те, що земельна ділянка надавалася спадкодавцю для розширення фермерського господарства, яке очолює на сьогоднішній день позивач, останній просив визнати за ним у порядку спадкування право на постійне користування землею у розмірі 38,1га у відповідності до державного акту серії МК №216 від 3 липня 1995 року.

Ухвалою Баштанського районного суду Миколаївської області від 13 січня 2015 року до участі у справі в якості відповідача залучено Баштанську районну державну адміністрацію Миколаївської області.

Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 26 січня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено, ухвалено про визнання за ним права на постійне користування земельною ділянкою площею 38,1га, розташованої в межах території Кашперо-Миколаївської сільської ради Баштанського району Миколаївської області, що належала померлому 20 грудня 2013 року ОСОБА_6 на підставі державного акту серії МК №216 від 3 липня 1995 року, у порядку спадкування.

В апеляційній скарзі Заступник прокурора Миколаївської області, звертаючись в інтересах ГУ Держземагенства в Миколаївській області, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також законних інтересів розпорядника земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної форми власності, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 26 серпня 2015 року зацікавлена особа ГУ Держземагенства в Миколаївській області замінено на правонаступника, у звязку з припиненням повноважень та виконання функцій в сфері земельних відносин на ГУ Держгеокадастру в Миколаївській області.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що він як спадкоємець першої черги померлого ОСОБА_6, має право на успадкування земельної ділянки, яка за життя спадкодавця була передана йому на праві постійного користування для введення селянського (фермерського) господарства.

Проте, з таким висновком суду погодитися неможна.

Так, з матеріалів справи убачається, що єдиним спадкоємцем за законом, після смерті ОСОБА_6, є його син позивач ОСОБА_4М, який прийняв спадщину у відповідності до закону, та отримав у нотаріальній конторі відповідне свідоцтво про право на спадщину у вигляді земельної ділянки для введення фермерського господарства площею 4,9000га, розташованої в межах території Кашперо-Миколаївської сільської ради Баштанського району Миколаївської області, яка належала на праві власності померлому. Дружина померлого ОСОБА_7 та брат позивача ОСОБА_8 відмовилися від прийняття спадщини (а.с.34-60).

На інше майно, яким володів спадкодавець, свідоцтв про право на спадщину не видавалося.

В той же час, за життя батьку позивача ОСОБА_6 як голові фермерського господарства «Зайченка Михайла Павловича» для введення господарства у користування та на підставі рішення 4 сесії 22 скликання Баштанської районної ради народних депутатів від 12 травня 1995 року №7 була надана земельна ділянка площею 38,1га, розташована в межах території Кашперо-Миколаївської сільської ради Баштанського району Миколаївської області (а.с.8-10, 67-68).

3 липня 1995 року спадкодавцю було видано державний акт серії МК №216 на право постійного користування спірною земельною ділянкою.

Вважаючи, що вищезазначені права і обовязки, які належали спадкодавцю, не припинилися внаслідок його смерті, позивач звернувся із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину на право постійного користування земельною ділянкою площею 38,1га, але постановою нотаріуса від 3 жовтня 2014 року у видачі такого свідоцтва ОСОБА_4 відмовлено.

Статтею 5 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20 грудня 1991 року (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачалося, що земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства надавалися громадянам за їх бажанням у довічне успадковуване володіння, приватну власність або оренду. Такі рішення приймалися районними радами.

За положеннями статей 7, 19, 23, 50, 51 Земельного Кодексу України від 18 грудня 1990 року земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства надавалися громадянам України сільськими, селищними радами у власність або постійне чи тимчасове користування. Районні ради надавали земельні ділянки за межами населених пунктів для ведення селянського (фермерського) господарства, у разі відмови в наданні земельної ділянки сільською, селищною радою.

Право власності або право постійного користування землею посвідчувалося державними актами, які видавалися і реєструвалися сільськими, селищними, міськими, районними радами.

Земельним Кодексом України від 25 жовтня 2001 року (стаття 92) та Законом України «Про фермерське господарство» від 19 червня 2003 року передбачено, що у разі бажання громадянина вести фермерське господарство, він має право на отримання земельної ділянки або у власність, або в оренду.

В той же час, рішенням Конституційного Суду України №5-рп/2005 від 22 вересня 2005 року (справа про постійне користування земельними ділянками) розяснено, що стаття 92 ЗК України не обмежила і не скасувала діюче право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках, станом на 1 січня 2002 року.

Пленум Верховного Суду України у пункті 10 постанови від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» розяснив судам, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування ( зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Статтею 407 ЦК України від 16 січня 2003 року та статтею 102? ЗК України від 25 жовтня 2001 року, яка доповнена до цього Кодексу та набрала чинності 20 червня 2007 року, передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) виникає на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб. Зазначене право користування чужою земельною ділянкою може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

За змістом частини 4 статті 122 ЗК України реалізацію права державної власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення покладено на територіальні органи з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин, які мають право їх передавати у власність або користування для всіх потреб. В тому числі, укладати договори на право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув, і не зясував усі істотні обставини справи, в тому числі, належність спірної земельної ділянки до державної власності, та відсутність у період з 1 січня 2004 року і по день смерті ОСОБА_6 укладеного між ним і представником власника земельної ділянки договору на право користування землею (емфітевзис).

Не залучив до участі у цивільній справі на той час зацікавлену особу ГУ Держземагенства в Миколаївській області (нині це ГУ Держгеокадастру в Миколаївській області), чим порушив його інтереси як представника власника землі, та вирішив питання, що стосуються його прав і обовязків.

Окрім цього, суд помилково вважав, що положення статі 407 ЦК України і статі 102? ЗК України передбачають можливість встановлення емфітевзису не тільки у договірному, але і в судовому порядку, а тому зробив необґрунтований висновок на користь задоволення безпідставного позову.

Тому висновки суду першій інстанції щодо вирішення спору є невірними, у звязку з чим судове рішення з підстав, передбачених п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з постановленням нового про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Миколаївської області, поданою в інтересах Головного управління (ГУ) Держгеокадастру в Миколаївській області задовольнити.

Рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 13 січня 2015 року скасувати та ухвалите нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до Баштанської районної ради Миколаївської області, Баштанської районної державної адміністрації Миколаївської області, третя особа приватний нотаріус Баштанського районного нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_5 про визнання права користування земельною ділянкою у порядку спадкування - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча Судді