АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4052/15 Справа № 203/8796/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Пономарь З.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2015 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Пономарь З.М., суддів Черненковій Л.А., Петешенковій М.Ю., при секретареві Яловій Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпропетровськ цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Земельний капітал» на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровськ від 27 лютого 2015 року за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Земельний капітал» про застосування наслідків недійсного правочину та стягнення грошової суми,-

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до ПАТ «Комерційний банк «Земельний капітал» з позовом про застосування наслідків недійсного правочину укладеного ними 29.08.2011р. договору купівлі-продажу нежитлових приміщень 3 та 4 секцій за адресою у м.Київ, пров.Лабораторний, буд.1 шляхом стягнення з банку на його користь 1260000грн. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилався на те, що вказаний договір визнано недійсним рішенням Печерського райсуду м.Київ від 25.06.2013р.

Рішенням Кіровського райсуду м.Дніпропетровськ від 27.02.2015р. позов задоволено, ухвалено застосувати наслідки недійсного, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «Комерційний банк «Земельний капітал» 29.08.2011р., договору купівлі-продажу нерухомого майна, стягнувши з ПАТ «Комерційний банк «Земельний капітал» на користь ОСОБА_2 1260000грн. В апеляційній скарзі ПАТ «Комерційний банк «Земельний капітал» просив скасувати вказане судове рішення, посилаючись на його невідповідність вимогам закону.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення за такими підставами.

Ухвалюючи рішення про застосування наслідків недійсного правочину та про стягнення грошової суми на користь ОСОБА_2, суд першої інстанції посилався на положення ст.216 ЦК України та необхідність повернення переданої ОСОБА_2 за вказаним правочином грошової суми.

Вказаний висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам закону та обставинам справи, з яких вбачається наступне.

29.08.2011р. між ПАТ «Комерційний банк «Земельний капітал» (продавцем) та ОСОБА_2 (покупцем) укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна - нежитлових приміщень 3 та 4 секцій за адресою у м.Київ, пров.Лабораторний, буд.1 за ціною 1260000грн. (а.с.4.5 т.1).

5.10.2011р. ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу нежитлові приміщення 3 та 4 секцій за адресою у м.Київ, пров.Лабораторний, буд.1 відчужені ОСОБА_3

5.10.2011р. ОСОБА_3 за умовами іпотечного договору передав нежитлові приміщення 3 та 4 секцій за адресою у м.Київ, пров.Лабораторний, буд.1 ПАТ «Комерційний банк «Земельний капітал» в іпотеку у забезпечення виконання кредитних зобовязань, а 7.11.2011р. - у власність банку за договором про задоволення вимог останнього як іпотекодержателя.

Заочним рішенням Печерського райсуду м.Київ від 25.06.2013р. усі зазначені договори визнано недійсними: договір купівлі-продажу між ПАТ «Комерційний банк «Земельний капітал» та ОСОБА_2 від 29.08.2011р., договір купівлі-продажу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 5.10.2011р., іпотечний договір ПАТ «Комерційний банк «Земельний капітал» та ОСОБА_3 від 5.10.2011р., договір ПАТ «Комерційний банк «Земельний капітал» та ОСОБА_3 від 7.11.2011р. про задоволення вимог іпотекодержателя. З посиланням на рішення господарських судів у рішенні зазначено, що на момент укладення вказаних договорів власником спірних нежитлових приміщень, що складали 42/100 частини будівлі було ТОВ «Карбон ЛТД» (а.с.6-10 т.1). Заочне рішення Печерського райсуду м.Київ від 25.06.2013р. залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м.Київ від 26.08.2014р. (а.с.17 т.2).

З посиланням на вказане рішення Печерського райсуду м.Київ від 25.06.2013р. в частині визнання недійсним укладеного 29.08.2011р. договору купівлі-продажу нерухомого майна, ОСОБА_2 і просив застосувати передбачені ст.216 ЦК України наслідки цього недійсного правочину.

Однак відповідно до вимог ч.1 ст.216 ЦК України передбачено, що у разі недійсного правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування. Тобто, наслідком недійсного правочину є реституція захід, спрямований на приведення майнового стану обох сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину. Більш того, реституція як спосіб захисту, може застосовуватись лише у випадку, коли предмет недійсного правочину перебуває у тієї сторони, якій він був переданий за недійсним правочином. Проте, як вбачається з обставин справи нерухоме майно, отримане ОСОБА_2 за недійсним правочином від 29.08.2011р., було ним продано 5.10.2011р. ОСОБА_3

Ініціюючи питання про реституцію, ОСОБА_2 просив застосувати наслідки недійсного правочину лише відносно себе, як однієї із сторін цього правочину, та не зазначив, яким шляхом він має відновити первинне становище банку, як другої сторони недійсного правочину. Повернення у концепції ст.216 ЦК України за недійсним двостороннім правочином грошових коштів лише ОСОБА_2 при тому, що він отримав грошові кошти за це ж нерухоме майно за наступним недійсним правочином суперечить засадам справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства, передбаченим ст.3 ЦК України та є передчасним. При вирішенні питання про застосування наслідків недійсного правочину відносно нерухомого майна ні позивачем ОСОБА_2, ні судом першої інстанції до участі у справі не залучено фактичного власника цього нерухомого майна та його можливого фактичного володільця.

Суд, відповідно до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог, а тому самостійно не вправі визначати спосіб захисту іншої сторони недійсного правочину.

Враховуючи наведене, підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсного правочину зі стягненням з банку грошової суми відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, немає.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та обставинам справи, його рішення на підставі п.3.4 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі ч.1,5 ст.88 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Комерційний банк «Земельний капітал» слід стягнути 1827грн. на повернення судового збору (а.с.160 т.2).

Керуючись ст.ст.303,307,309,316 ЦПК України, колегія суддів ,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Земельний капітал» задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровськ від 27 лютого 2015 року скасувати.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Земельний капітал» про застосування наслідків недійсного правочину та стягнення грошової суми.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Земельний капітал» 1827грн. на повернення судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Судді: Пономарь З.М.

ОСОБА_4

ОСОБА_5