Ухвала

іменем україни

30 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дем`яносова М.В., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа - ОСОБА_2, про визнання договору поруки припиненим, за касаційною скаргою ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_5 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 15 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 16 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивувало тим, що ОСОБА_2 належним чином не виконуються зобов'язання за кредитним договором від 12 вересня 2006 року, унаслідок чого утворилася заборгованість в розмірі 166 281, 36 доларів США.

Зазначаючи про те, що у забезпечення вказаного кредитного договору із відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були укладені договори поруки та уточнивши позовні вимоги під час розгляду справи, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просило стягнути із відповідачів в солідарному порядку заборгованість в розмірі 166 281, 36 доларів США, що еквівалентно 1 622 373 грн 97 коп.

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання договору поруки припиненим, посилаючись на те, що між банком та позичальником ОСОБА_2, без його згоди було укладено додаткову угоду до кредитного договору, якою істотно збільшено умови кредитного договору, що призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя, крім того, банком пропущено визначений ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячний строк звернення до суду з вимогою до поручителя, унаслідок чого порука є припиненою.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 15 грудня 2014 року первісний позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 014/0092/74/65301 від 12 вересня 2006 року в розмірі 117 634,51 доларів США, що еквівалентно 1 147 724 грн 62 коп.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Зустрічний позов задоволено. Визнано договір поруки укладений 12 вересня 2006 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 припиненим.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16 квітня 2015 року зазначене рішення районного суду скасовано й позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково.

Стягнуто на користь позивача солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором № 014/0092/74/65301 від 12 вересня 2006 року в розмірі 166 281, 36 доларів США, що еквівалентно 1 622 373 грн 97 коп.

Стягнуто на користь позивача солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором № 014/0092/74/65301 від 12 вересня 2006 року в розмірі 166 281, 36 доларів США, що еквівалентно 1 622 373 грн 97 коп.

У задоволенні інших позовних вимог та зустрічного позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_5 просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи частково позовні вимоги банку, суд першої інстанції виходив з того, що банк набув право вимоги заборгованості за кредитним договором з боржника ОСОБА_2, проте розмір заборгованості підлягає зміні з урахуванням зменшення розміру пені на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4, суд першої інстанції зазначив про припинення поруки відповідно до вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України, оскільки протягом одного року з дня укладення такого договору банк не пред'явив вимоги до поручителя.

Апеляційний суд скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи первісний позов частково й відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, виходив з того, що заборгованість за кредитним договором підлягає стягненню в солідарному порядку із боржника та кожного поручителя, при цьому вказав про відсутність підстав для зменшення розміру пені та припинення дії договору поруки, укладеного із ОСОБА_4

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна, з підстав їх протиріччя й невідповідності матеріалам справи.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844146/ed_2014_04_19/pravo1/T030435.html?pravo=1> за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом установлено, що 12 вересня 2006 року між акціонерним поштово-пенсійним Банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 014/0092/74/65301, згідно умов якого відповідач отримала кредит в розмірі 100 000 доларів США строком до 12 вересня 2026 року зі сплатою 15,25% річних.

У забезпечення цього договору між банком та відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 того ж дня були укладені окремі договори поруки.

Через неналежне виконання грошових зобов'язань ОСОБА_2 виникла заборгованість за кредитним договором, розмір якої станом на 18 березня 2014 року складає 166 281, 36 доларів США, що еквівалентно 1 622 373 грн 97 коп., з яких 80 793,74 доларів США - заборгованість за тілом кредиту, 26 840,77 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом та 58 646,85 доларів США - пеня.

На підставі ч. 2 ст. 1054 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844146/ed_2014_04_19/pravo1/T030435.html?pravo=1> та ч. 2 ст. 1050 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844142/ed_2014_04_19/pravo1/T030435.html?pravo=1> у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Отже, у банка настає право вимоги від позичальника виконання основного зобов'язання не з моменту закінчення строку дії договору, а з моменту прострочення повернення чергової частини грошових коштів.

Оскільки на момент пред'явлення позову відповідач ОСОБА_2 мала прострочену заборгованість, тому ПАТ « Райффайзен Банк Аваль» з урахуванням положень ст. 1050 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844142/ed_2014_04_19/pravo1/T030435.html?pravo=1> скористався своїм правом вимоги дострокового погашення всієї суми.

Згідно зі ст. ст. 526 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843595/ed_2014_04_19/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 527 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843596/ed_2014_04_19/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 530 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843599/ed_2014_04_19/pravo1/T030435.html?pravo=1> зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ст. ст. 610 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843682/ed_2014_04_19/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 612 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843684/ed_2014_04_19/pravo1/T030435.html?pravo=1> порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Разом з тим, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844138/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Одним із документів, що підтверджує дійсність та наявність права грошової вимоги до боржника і який є обов'язковим для пред'явлення під час примусового стягнення заборгованості боржника за кредитом в судовому порядку, є оригінал заяви на видачу готівки.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження виконання банком умов кредитного договору № 014/0092/74/65301 від 12 вересня 2006 року, позивачем надано копію заяви ОСОБА_2 про видачу готівки № R92/186-60, оригінал вказаної заяви та інших підтверджуючих отримання кредиту відповідачем саме у вказаному розмірі та валюті документів, на виконання ухвали суду від 17 квітня 2014 року позивачем надано не було.

Проте вирішуючи спір, суд першої інстанції на порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України на вищевказані положення закону та обставини справи уваги не звернув, з урахуванням відсутності оригіналу заявки про видачу готівки та заперечень ОСОБА_2 щодо отримання кредиту саме у доларах США і в такому розмірі, не перевірив наявність у позивача права вимоги повернення суми кредиту; належним чином не перевірив розрахунку заборгованості за кредитним договором, не навів у судовому рішенні доводів на спростування твердження ОСОБА_2 щодо сплати нею платежів за кредитним договором, не дав оцінки наданим нею квитанціям про сплату, не врахував зазначеного в сукупності з іншими запереченнями й, відповідно, не визначився з обґрунтованістю загальної суми боргу та його складових.

При цьому, розглядаючи клопотання про призначення судово-економічної та почеркознавчої експертиз, суд в достатньому обсязі не вмотивував відмову в призначенні таких експертиз.

Таким чином, суд не встановив дійсного розміру кредитної заборгованості та не визначився з обсягом відповідальності боржника та поручителя.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_4 просив визнати договір поруки таким, що припинив свою дію з підстав передбачених ч. ч. 1, 4 ст. 559 ЦК України, а саме збільшення обсягу його відповідальності унаслідок укладення без його згоди додаткової угоди до кредитного договору та пропущення банком строку звернення до поручителя з вимогою про повернення суми кредиту.

У порушення вимог ст. ст. 31, 119, 215 ЦПК України суд першої інстанції не з'ясував предмет і підстави заявленого ОСОБА_4 позову не перевірив, належним чином не дослідив умови укладених між сторонами договорів кредиту і поруки та додаткову угоду до кредитного договору, не врахував строку дії кредитного договору, визначеного сторонами у 240 місяців - до 12 вересня 2026 року, унаслідок чого дійшов помилкового висновку про те, що строк вимоги у кредитному договорі не встановлений, а відтак договір поруки був припинений через рік від дня його укладення.

У порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд першої інстанції не сприяв повному та всебічному з'ясуванню дійсних обставин справи, які мають визначальне значення для правильного її вирішення та ухвалив рішення на припущеннях.

Зазначене залишилося й поза увагою суду апеляційної інстанції, який на порушення вимог ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК також на зазначені положення закону уваги не звернув, не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, дійсних прав і обов'язків сторін, які випливають з кредитного договору та договорів поруки, не дослідив графіку погашення кредиту, не перевірив обґрунтованість розрахунку загальної суми боргу з урахуванням доводів відповідача.

Крім того, оскільки виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, то суд має право поряд зі стягненням заборгованості в іноземній валюті стягнути й проценти за користування кредитом в іноземній валюті, оскільки такий процент не є фінансовою санкцією.

Встановивши, що договір кредиту укладено в іноземній валюті, суд першої інстанції не перевірив наявність у банку ліцензії на видачу кредиту в іноземній валюті, а відтак правильність нарахування боргу з урахуванням вимог ст. ст. 192 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843227/ed_2015_07_16/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 553 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843623/ed_2015_07_16/pravo1/T030435.html?pravo=1>, Закону України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», правового висновку Верховного Суду України викладеного у постанові від 24 вересня 2014 року, у справі № 6-145цс14, щодо порядку визначення суми боргу за договором кредиту в іноземній валюті.

Разом з тим, судами як першої так і апеляційної інстанції залишено поза увагою те, що валюта, в якій нараховані пеня є долари США.

При цьому, положення ч. 2 ст. 192 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_07_16/pravo1/T030435.html?pravo=1> та ч. 3 ст. 533 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843602/ed_2015_07_16/pravo1/T030435.html?pravo=1>, Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_08_12/pravo1/KMD93015.html?pravo=1> можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення відсотків за користування валютним кредитом, та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення неустойки.

Поряд із цим, суди не перевірили відповідність своїх рішень правовому висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 03 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14, про те, що право на позов про стягнення пені виникає щодня на відповідну суму і позовна давність визначається по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, а розмір неустойки може бути зменшений судом, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судами, як першої, так і апеляційної інстанцій, фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхового вирішення спору.

За таких обставин, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 15 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 16 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. Гончар

Судді: В.І. Амелін

М.В. Дем`яносов

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко