Справа № 265/4783/15-ц
Провадження № 2/265/2050/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2015 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді - Козлова Д. О.,

при секретарі - Азаровій А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно, вказуючи, що 2 лютого 2014 року померла двоюрідна сестра позивача, ОСОБА_2, яка мешкала АДРЕСА_1, на день смерті якої залишилось спадкове майно, що складається з АДРЕСА_2, яка належала у рівних частках батькам ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27 січня 1994 року. Натомість зазначав, що вказане свідоцтво не було зареєстровано у Маріупольському БТІ. Вказував також, що 26 січня 1997 року померла ОСОБА_4, а 25 липня 1998 року помер ОСОБА_3, спадкоємицею після смерті яких була саме ОСОБА_2, яка спадщину прийняла, бо мешкала разом із спадкодавцями на момент їх смерті, яка однак не оформила своїх спадкових прав на це майно. Додавав, що після смерті ОСОБА_2 позивач прийняв спадщину, подавши відповідну заяву до нотаріальної контори, однак оформити свої спадкові права не має змоги, оскільки відсутні документи, які б достовірно підтверджували його спорідненість із померлою. При цьому вважає, що існують достатні докази, які доводять факт того, що померла ОСОБА_2 була його двоюрідною сестрою. Також вказував, що однією з причин відмови нотаріуса видати йому свідоцтво про право на спадщину є відсутність проведення державної реєстрації права власності на АДРЕСА_3. На підставі переліченого просив суд визнати за ним право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 на АДРЕСА_2.

В судовому засіданні позивач, ОСОБА_1, повністю підтримав заявлені ним позовні вимоги, які просив суд задовольнити.

Представник позивача, яка діє на підставі договору, ОСОБА_5, в судовому засіданні повністю підтримала заявлені позивачем вимоги, вказуючи, що існують усі підстави для задоволення заявленого ОСОБА_1 позову.

Представник відповідача, Маріупольської міської ради, яка діє на підставі довіреності, ОСОБА_6, у судовому засіданні заперечувала проти задоволення заявлених ОСОБА_1 вимог, посилаючись на те, що оскільки не було належним чином оформлено право власності на АДРЕСА_3 як спадкодавцями, так й їх спадкоємцями, то вказане нерухоме майно не може входити до спадкової маси після смерті ОСОБА_7 Також зазначала, що не було належним чином позивачем підтверджено факт прийняття спадщини спадкоємцями після смерті ОСОБА_3 Тому просила відмовити у задоволені данного позову.

Суд, вислухавши учасників процесу, що зявились, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 померла 2 лютого 2014 року, що вбачається з копії свідоцтва про смерть, виданого 5 лютого 2014 року Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції в Донецькій області, актовий запис № 176 від 5 лютого 2014 року (а. с. 4).

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян вбачається, що ОСОБА_8 народилась 5 червня 1958 року, батьками якої зазначені ОСОБА_3 та ОСОБА_4, актовий запис № 691 від 3 липня 1958 року Орджонікідзевського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції в Донецькій області (а. с. 19).

На підставі витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян вбачається, що 22 січня 1982 року ОСОБА_8 одружилась із ОСОБА_9, внаслідок чого дружині було змінено прізвище на «Позднякова», актовий запис № 233 від 22 січня 1982 року міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції в Донецькій області (а. с. 20).

Згідно із свідоцтва про смерть, виданого 27 січня 1997 року Орджонікідзевським відділом реєстрації актів громадянського стану міста Маріуполя Донецької області, актовий запис № 134 від 27 січня 1997 року, вбачається, що ОСОБА_4 померла 26 січня 1997 року (а. с. 6).

Згідно із свідоцтва про смерть, виданого 27 липня 1998 року Орджонікідзевським відділом реєстрації актів громадянського стану міста Маріуполя Донецької області, актовий запис № 944 від 27 липня 1998 року, вбачається, що ОСОБА_3 помер 25 липня 1998 року (а. с. 7).

За витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян вбачається, що 20 червня 1953 року ОСОБА_3 одружився із ОСОБА_10, внаслідок чого дружині було змінено прізвище на «Дерюжко», актовий запис № 509 від 20 червня 1953 року Орджонікідзевського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції в Донецькій області (а. с. 18).

Згідно архівної довідки від 24 червня 2015 року державного архіву Вінницької області вбачається, що за актовим записом № 41 від 7 березня 1923 року в книзі актових записів про народження громадян по місту Літину Вінницької області за 1923 рік зазначено, що ОСОБА_11 Трохимова народилась 23 лютого 1923 року, батьками якої вказані ОСОБА_12 ОСОБА_13 та ОСОБА_14 (а. с. 16-17).

При цьому згідно до свідоцтва про народження, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Літинського районного управління юстиції у Вінницькій області, ОСОБА_15 народилась 23 червня 1941 року, актовий запис № 308 від 28 липня 1956 року, батьками якої вказані ОСОБА_16 А та ОСОБА_17 Т (а. с. 21).

На підставі свідоцтва про одруження, виданого Палацом одруження міста Жданова Донецької області 9 серпня 1963 року, вбачається, що ОСОБА_18 одружився із ОСОБА_15 9 серпня 1963 року, актовий запис № 2656 від 9 серпня 1963 року, внаслідок чого дружині було присвоєно прізвище «Полякова» (а. с. 22).

Відповідно до свідоцтва про народження, виданого 7 серпня 1964 року Орджонікідзевським районним бюро РАГС м. Жданова, вбачається, що ОСОБА_1 народився 13 липня 1964 року, батьками якого вказані ОСОБА_18 та ОСОБА_19, актовий запис № 1001 від 7 серпня 1964 року (а. с. 23).

На підставі переліченого суд встановив розбіжності в книзі актових записів про народження громадян по місту Літину Вінницької області за 1923 рік щодо народження ОСОБА_10 із актовим записом № 308 від 28 липня 1956 року відділу реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Літинського районного управління юстиції у Вінницькій області щодо народження ОСОБА_15. Так в першому випадку прізвище, імя та по-батькові народженої 23 лютого 1923 року дитини вказано «ОСОБА_11 Трохимова», а батьків «ОСОБА_12 ОСОБА_13» та «Заика Ласавета Тімофеевна». Натомість в другому випадку прізвище, імя та по-батькові народженої 23 червня 1941 року дитини вказано вірно ОСОБА_15, а батьків «ОСОБА_16 А» та «ОСОБА_17 Т».

З урахуванням досліджених доказів суд вважає встановленим, що ОСОБА_15 та ОСОБА_10 були рідними сестрами, тому за відсутності відповідного підтверджуючого документа в судовому засіданні було встановлено юридичний факт родинного звязку між цими особами.

Таким чином в суді було підтверджено родинні стосунки між ОСОБА_1 та його двоюрідною сестрою, ОСОБА_2

Згідно копії довідки ЖКП «Азовжитлокомплекс» вбачається, що із померлою 26 січня 1997 року ОСОБА_4 АДРЕСА_4 з 4 березня 1963 року по день смерті останньої разом була зареєстрована ОСОБА_2, 1958 р. н. (а. с. 9).

Натомість із особового рахунку № 203763, виданого ЖКП «Азовжитлокомплекс» 10 серпня 2015 року, вбачається, що АДРЕСА_3 була приватизована 27 квітня 1994 року, наймачем якої був ОСОБА_3, та в якій були прописані з 4 липня 1963 року по 30 березня 1999 року ОСОБА_3, 1928 р. н., а також з 3 серпня 1965 року по 18 лютого 1997 року ОСОБА_4, 1923 р. н., та з 16 квітня 1997 року по 2 лютого 2014 року ОСОБА_2, 1958 р. н. (а. с. 59).

За довідкою ЖКП «Азовжитлокомплекс» від 3 лютого 2015 року вбачається, що із померлою 2 лютого 2014 року ОСОБА_2 АДРЕСА_4 на день смерті останньої не було зареєстровано інших осіб (а. с. 29).

На підставі свідоцтва про право власності на житло від 27 квітня 1994 року вбачається, що квартира АДРЕСА_5 належить на праві спільної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі розпорядження-наказу № 19791 від 27 квітня 1994 року Державного підприємства з ремонту та експлуатації житлового фонду «Жилищник» шляхом її приватизації. При цьому право власності на вказану квартиру ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не було зареєстровано в Маріупольському БТІ, що підтверджується відповіддю від 11 лютого 2015 року на запит приватного нотаріусу, ОСОБА_13 (а. с. 10, 24).

Згідно до технічного паспорту, складеного 11 лютого 2015 року на АДРЕСА_3 вбачається, що загальна площа зазначеної квартири складає 44,7 кв. м., а житлова 28,2 кв. м. (а. с. 11-12).

На підставі ст. 15 Закону України «Про власність» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім'ї мали право придбати у власність відповідну квартиру шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України.

При цьому відповідно до положень ст. 128 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором, якою визнається вручення речі набувачеві.

Згідно п. 6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5 зазначено, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності.

Згідно до ст. ст. 3, 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції на момент видачі свідоцтва про право власності на спірну квартиру), приватизація здійснювалась, крім іншого, шляхом безоплатної передачі наймачеві та членам його сім'ї квартир з розрахунку санітарної норми 21 кв. м. загальної площі на наймача та кожного члена його сім'ї, а також додатково 10 кв. м. на сім'ю. При цьому передача квартир здійснюється в спільну власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі. Передача квартир у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції на момент видачі свідоцтва про право власності на спірну квартиру) передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

На підставі переліченого суд робить висновок, що передача квартири АДРЕСА_6 у власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 була оформлена свідоцтвом про право власності на вказану квартиру від 27 квітня 1994 року.

Таким чином суд встановив, що з моменту передачі вказаної квартири органом приватизації ОСОБА_3 та ОСОБА_4 набули право спільної власності на спірну квартиру відповідно до положень цивільно-правових норм, що діяли на момент виникнення такого права власності.

Суд при цьому зазначає, що виникнення права власності на нерухоме майно не залежало від державної реєстрації такого права до набрання чинності Цивільним кодексом України (від 2003 року) та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (від 2004 року).

За «Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», (які діяли на момент виникнення спірних правовідносин) затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року, реєстрацію проводили Бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих рад. Однак квартира, як відокремлений обєкт нерухомості, не входила на той момент до об'єктів, що підлягали такій реєстрації органами БТІ, бо до таких обєктів відносилися будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером по вулиці, провулку, площі.

Таким чином суд дійшов висновку, що на момент набуття права власності на АДРЕСА_3 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не повинні були реєструвати своє право власності на таке майно у бюро технічної інвентаризації міста Маріуполя, оскільки цього не вимагав закон.

На підставі цього суд відхиляє доводи представника відповідача щодо відсутності права власності у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 внаслідок відсутності державної реєстрації такого права БТІ міста Маріуполя.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) громадянин набуває права власності на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

За п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

Згідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця.

За ст. 529 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є діти, дружина і батьки померлого.

Відповідно до ст. 548 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, а прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

На підставі ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. При цьому зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

З відповіді 4-ї державної нотаріальної контори міста Маріуполя від 29 липня 2015 року вбачається, що після смерті 26 січня 1997 року ОСОБА_4 була зареєстрована спадкова справа, за якою 20 лютого 1998 року була зареєстрована заява про прийняття спадщини ОСОБА_3, якому 20 лютого 1998 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, що підтверджується копією вказаного свідоцтва, за яким ОСОБА_3 успадкував грошовий вклад «Ощадбанку України» (а. с. 43, 44, 47, 62, 63).

При цьому з особового рахунку на АДРЕСА_3 вбачається, що на момент смерті 26 січня 1997 року ОСОБА_4 у вказаній квартирі був прописаний лише ОСОБА_3, бо ОСОБА_2 прописалась у цій квартирі лише з 16 квітня 1997 року (а. с. 59).

На підставі переліченого суд дійшов переконання, що ОСОБА_3 після смерті своєї дружини, ОСОБА_4, успадкував у власність належну останній на праві власності частку АДРЕСА_3, як спадкоємець першої черги, шляхом подання нотаріальній конторі заяви про прийняття спадщини.

Однак в подальшому своє право власності на частку АДРЕСА_3 ОСОБА_3 не оформив належним чином, не отримавши свідоцтва про спадкування такого майна та не зареєструвавши таке право в Маріупольському БТІ.

З відповіді 4-ї державної нотаріальної контори міста Маріуполя від 29 липня 2015 року вбачається, що після смерті ОСОБА_3, який помер 25 липня 1998 року, спадкова справа не була заведена (а. с. 45, 46).

Відповідно до п. 113 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої Наказ Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 (яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), зазначалось, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути довідка житлової організації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним.

На підставі переліченого суд дійшов переконання, з урахуванням інформації, що мається в особовому рахунку, виданому ЖКП «Азовжитлокомплекс» на АДРЕСА_3, що ОСОБА_2 після смерті свого батька, ОСОБА_3, який помер 25 липня 1998 року, фактично успадкувала у власність належну останньому на праві власності АДРЕСА_3, як спадкоємець першої черги, шляхом фактичного вступу у володіння вказаним спадковим майном.

В подальшому однак своє право власності на спірну квартиру ОСОБА_2 також не оформила належним чином.

З відповіді приватного нотаріусу, ОСОБА_13, від 27 липня 2015 року вбачається, що після смерті 2 лютого 2014 року ОСОБА_2 була зареєстрована спадкова справа, за якою була отримана 7 лютого 2014 року заява про відмову від спадщини на користь ОСОБА_20 від ОСОБА_21, заява 22 липня 2014 року від ОСОБА_20 про відмову від спадщини на користь ОСОБА_1, 31 липня 2014 року заява від ОСОБА_19 про відмову від прийняття спадщини на користь ОСОБА_1, а також заява 22 липня 2014 року від ОСОБА_1 про прийняття спадщини та заява від 26 лютого 2015 року про видачу свідоцтва про право на спадщину (а. с. 48).

Згідно до постанови від 26 лютого 2015 року приватний нотаріус, ОСОБА_13, за спадковою справою щодо майна померлої 2 лютого 2014 року ОСОБА_2 за заявою позивача про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на АДРЕСА_3 ОСОБА_1 на підставі документів, що маються у спадковій справі, у видачі свідоцтва було відмовлено на підставі того, що не було підтверджено родинні стосунки між спадкодавцем та ОСОБА_19, а також на підставі того, що право власності на спірну квартиру не зареєстровано належним чином (а. с. 24).

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно до ст. 1270 Цивільного кодексу України, який набув чинності з 1 січня 2004 року (далі за текстом - ЦК), для прийняття спадщини встановлюється строк у 6 місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1220 ЦК спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Згідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ст. 1269 ЦК спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

На підставі ст. ст. 1216, 1218 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). При цьому до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1223 ЦК право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

На підставі ст. 1296 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

На підставі п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 1296 ЦК України є правом, а не обов'язком спадкоємця.

З огляду на перелічені норми суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 в передбачений законом строк звернувся до нотаріальної контори для отримання спадщини після смерті ОСОБА_2, своєї двоюрідної сестри, та фактично прийняв спадщину за законом, подавши відповідну заяву до нотаріальної контори.

Оскільки позивач є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 з тих, що виявив бажання прийняти спадщину, то він набув спадкові права ОСОБА_2 в тому обсязі, які померла двоюрідна сестра позивача мала на момент смерті.

Згідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Враховуючи, що ОСОБА_2 за час свого життя правомірно набула права власності в цілому на квартиру АДРЕСА_6, в момент набуття якого не вимагалось проведення обовязкової державної реєстрації такого права, то до складу спадщини після смерті ОСОБА_2 увійшло право власності останньої на АДРЕСА_3.

Відповідно до положень ст. 182 ЦК право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Факт того, що за діючим законодавством, яке регулює реєстрацію прав власності на нерухомі речі, передбачено спеціальний порядок оформлення прав на нерухоме майно, не може бути підставою для позбавлення отриманого на відповідній правовій підставі свого часу права власності, в тому числі в порядку спадкування, ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на АДРЕСА_3.

Таким чином суд розглядом справи встановив, що ОСОБА_1, як спадкоємець після смерті ОСОБА_2, яка померла 2 лютого 2014 року, є таким, що прийняв спадщину, яка складається в тому числі з права власності на АДРЕСА_3.

З урахуванням переліченого суд дійшов висновку про необхідність з метою реалізації спадкових прав позивача визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 на АДРЕСА_3, житлова площа якої становить 28,2 кв. м., а загальна площа 44,7 кв. м.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 213-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2, яка померла 2 лютого 2014 року, право власності на квартиру АДРЕСА_7 (житлова площа 28,2 кв. м., загальна площа 44,7 кв. м.).

Рішення суду може бути оскаржено у апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення, а учасниками процесу, що не були присутні при проголошенні, - протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя