У х в а л а

іменем україни

07 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Парінової І.К.,

Попович О.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про звернення стягнення на предмет застави, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року публічне акціонерне товариство «Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ «КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 20 квітня 2007 року між банком та третьою особою у справі ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_4 отримав грошові кошти у розмірі 99000 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 18 квітня 2012 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, 03 травня 2007 року між банком та третьою особою у справі ОСОБА_5 було укладено договір застави, згідно умов якого ОСОБА_5 передав у заставу автотранспорт, в тому числі, належний йому на праві власності транспортний засіб автомобіль «DAF 95», вантажний-С сідловий тягач, державний номерний знак НОМЕР_1, заставною вартістю 132562 грн 50 коп.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_4 зобов'язань по кредитному договору, станом на 17.03.2014 року утворилась заборгованість у розмірі 285708,83 дол. США.

Під час здійснення моніторингу кредиту було встановлено, що предмет застави без згоди банку третьою особою ОСОБА_5 був у 2009 році реалізований ОСОБА_6, а останній реалізував його відповідачу ОСОБА_3

Враховуючи вказане позивач просив вилучити у ОСОБА_3 предмет застави, комплект ключів та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та передати в заклад ПАТ «КБ «ПриватБанк». В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 285708,83 дол. США, що за курсом 9,60 відповідно до службового розпорядження НБУ на 17.03.2014 року складає 2742804,81 грн. звернути стягнення на предмет застави: автомобіль «DAF 95», модель: XF 430, вантажний-С сідловий тягач, державний номерний знак НОМЕР_1, шляхом його продажу ПАТ «КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з наданням повноважень на отримання дублікату свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу замість втраченого, зі зняттям його подальшої реєстрації з обліку в органах ДАІ України по свідоцтву про реєстрацію транспортного засобу або його дублікату для його подальшої реєстрації, а також наданням ПАТ «КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та зняття вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2015 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати ухвалені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивачем не надано доказів щодо реєстрації предмета застави - спірного автомобіля в державному реєстрі обтяжень рухомого майна та не надано відомостей щодо внесення до державного реєстру даних про початок звернення стягнення на предмет застави.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами установлено, що 20 квітня 2007 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та третьою особою у справі ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_4 отримав грошові кошти у розмірі 99000 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 18 квітня 2012 року.

Відповідно до п. 3.1.1. кредитного договору, виконання зобов'язання позичальника за даним договором забезпечується договором застави автотранспорту від 28 квітня 2007 року.

03 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 в забезпечення виконанням ОСОБА_4 зобов'язань перед Банком за кредитним договором від 20 квітня 2007 року, був укладений договір застави автомобіля «DAF 95», вантажний-С сідловий тягач, державний номерний знак НОМЕР_1, заставною вартістю 132562 грн 50 коп.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_4 зобов'язань по кредитному договору, станом на 17.03.2014 року утворилась заборгованість у розмірі 285708,83 дол. США.

Судами також встановлено, що предмет застави без згоди банку третьою особою ОСОБА_5 був у 2009 році реалізований ОСОБА_6, а останній реалізував його відповідачу ОСОБА_3

Із матеріалів справи також вбачається, що позивачем було надано до суду, в підтвердження заявлених позовних вимог, копію витягу з державного реєстру обтяжень рухомого майна від 28 березня 2014 року, однак зазначений витяг складний відносно майна ОСОБА_4, який по вказаній справі є третьою особою і не є заставодавцем.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про заставу» та ст. 572 ЦК України застава є способом забезпечення зобов'язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

У разі ліквідації юридичної особи заставодавця заставодержатель набуває право звернення стягнення на заставлене майно незалежно від настання строку виконання зобов'язання, забезпеченого заставою.

Згідно із ч. 1 ст. 589 ЦК України в разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи; застава зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги.

Зазначені норми застосовуються з урахуванням положень Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: 1) обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; 2) відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна.

За змістом ст. 23 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов'язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом.

Обтяжувач набуває права вимагати виконання забезпеченої обтяженням вимоги незалежно від настання строку виконання в разі, якщо порушено провадження у справі про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» взаємні права та обов'язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом.

Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом.

Вирішуючи справу та відмовляючи в задоволенні позову, суди дійшли вірного висновку щодо безпідставності позовних вимог, оскільки позивачем не було надано доказів щодо реєстрації застави в державному реєстрі обтяжень рухомого майна та не надано відомостей щодо внесення до державного реєстру даних про початок звернення стягнення на предмет застави.

Таким чином, суди дійшли вірного висновку про те, що в розумінні ст. 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» лише зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження.

Зазначені висновки судів відповідають обставинам справи, а також узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судами правильно застосовані.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Попович

О.В. Ступак