Справа № 457/1433/14-ц
провадження №2/457/52/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2015 року м. Трускавець

Трускавецький міський суд Львівської області

в складі головуючої-судді ОСОБА_1

з участю секретаря Луцької І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Трускавці цивільну справу за позовом представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні,

в с т а н о в и в:

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 звернулась до Трускавецького міського суду з позовом до ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні.

Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до заповіту від 11.02.2010 року, посвідченого державним нотаріусом Трускавецької міської нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 177, батько позивача ОСОБА_5 заповів йому ОСОБА_2 належну на праві власності квартиру АДРЕСА_1. Вказаний заповіт ОСОБА_5 склав, перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_6 з 16.10.2008 року. 20.03.2012 року внаслідок смерті батька відкрилася спадщина, і 23.01.2014 року йому було видано свідоцтво про право на спадщину. Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з ? частин квартири АДРЕСА_1. Під час оформлення права на спадкування йому стало відомо, що ОСОБА_6 є інвалідом ІІІ групи, у звязку із чим претендує на обовязкову частку у спадщині. Оформивши право власності на ? частину квартири, ОСОБА_6 самостійно розпорядилася своєю часткою у праві спільної часткової власності, уклавши 28.02.2014 року договір дарування на користь відповідача ОСОБА_4. Таким чином, квартира АДРЕСА_1 належить йому з відповідачем на праві спільної часткової власності, а саме: ОСОБА_2 ? частини вказаної квартири, ОСОБА_4 ? частини вказаної квартири. Реальної можливості проживати в квартирі він не має, оскільки в квартирі залишається проживати ОСОБА_6, яка з пояснень відповідача ОСОБА_4, користується житлом на підставі укладеного між ними договору найму житла від 18.08.2014 року. На сьогоднішній день він разом із матірю, яка здійснює за ним постійний догляд, проживає в орендованій квартирі в м. Києві, яку він не має можливості більше оплачувати, оскільки не може працювати. Відповідно до довідки спеціалізованої нейроофтальмологічної МСЕК йому встановлено першу групу інвалідності з 12.03.2013 року внаслідок нанесення йому тяжких тілесних ушкоджень він потребує тривалої реабілітації та постійної сторонньої допомоги. Спільне користування спірним майном є неможливим, оскільки немає реальної можливості поділити однокімнатну квартиру для проживання у ній двох сімей. Відтак, факт неможливості переобладнати однокімнатну квартиру у багатоквартирному будинку в ізольовані квартири є загальновідомими та підтверджено наведеними нормами закону. Вказане підтверджується і висновком судової інженерно-технічної експертизи № 593/594 від 27.05.2015 року, згідно якого розподіл квартири АДРЕСА_2 з врахуванням належних ідеальних часток в розмірі ? та ? є неможливим, як і неможливим є виділ в натурі співвласнику ? ідеальної частини в спірній квартирі. Відповідно до уточнених позовних вимог позивач просить припинити право спільної часткової власності ОСОБА_4 на ? частини квартири АДРЕСА_3 з виплатою грошової компенсації в розмірі 145757,75 грн. та визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частини квартири АДРЕСА_3.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив, посилаючись на те, що частку в розмірі ? не можна вважати незначною, вона є достатньою для двох осіб, окрім того відповідач ОСОБА_4 вказує, що у майбутньому у квартирі буде проживати його донька, якій також потрібне санаторно-курортне лікування. Вважає, що припинення права власності його довірителя ОСОБА_4 на належну йому ? ідеальну частку в спірній квартирі завдасть істотної шкоди його інтересам, як співвласника, та інтересам членів його сімї.

Будучи допитаним в якості свідка, відповідач ОСОБА_4 показав, що в спірній квартирі він ніколи не проживав, однак має намір в майбутньому використовувати належну йому частку в спірній квартирі для проживання своєї дружини та доньки, які потребують лікування в м. Трускавці. Крім того додав, що не вважає частку в розмірі ? незначною та вважає її достатньою для проживання двох осіб.

Заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення із наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до заповіту від 11.02.2010 року, посвідченого державним нотаріусом Трускавецької міської нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 177, батько позивача ОСОБА_5 заповів належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 Вказаний заповіт ОСОБА_5 склав, перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_6 з 16.10.2008 року. 20.03.2012 року внаслідок смерті батька відкрилася спадщина. 23.01.2014 року позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину. Спадщина, на яку видано свідоцтво складається, з ? частин квартири АДРЕСА_1. Під час оформлення права на спадкування позивачу стало відомо, що ОСОБА_6 є інвалідом ІІІ групи у звязку із чим претендує на обовязкову частку у спадщині. Оформивши право власності на ? частину квартири, ОСОБА_6 розпорядилася своєю часткою у праві спільної часткової власності, уклавши 28.02.2014 року договір дарування на користь відповідача ОСОБА_4.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 28541800 від 24.10.2014 року ОСОБА_2 належить ? частки квартири АДРЕСА_4, а відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 32124541 від 12.01.2015 року ОСОБА_4 належить належить ? частки квартири АДРЕСА_4.

Згідно із ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

В силу ст. 356 Цивільного кодексу України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї.

Відповідно до висновку судової інженерно-технічної експертизи № 593/594 від 27.05.2015 року розподіл квартири АДРЕСА_5, з врахуванням належних їм ідеальних часток в розмірі ? та ? відповідно, технічно неможливий; виділ в натурі співвласнику ? ідеальної частини в спірній квартирі АДРЕСА_5 технічно неможливий; дійсна (ринкова) вартість квартири АДРЕСА_5 на час проведення дослідження становить 583031,00 грн.; вартість ? ідеальної частини квартири АДРЕСА_5 на час проведення дослідження становить 145757,75 грн. (а.с. 124-137)

Суд надає віри вищевказаному висновку, оскільки експерт був попереджений про відповідальність за відмову, або дачу завідомо неправдивого висновку за ст. ст. 384, 385 Кримінального кодексу України.

Вирішуючи спір на підставі наявних у матеріалах справи доказів, суд виходить з того, що частка у домоволодінні відповідача в порівнянні з часткою у домоволодінні позивача є незначною, реальний виділ вказаної частки є неможливим, відповідач має інше житло, а саме: житловий будинок за адресою: вул. Чушака, 37 в с. Опарі Дрогобицького району Львівської області (а.с.69,153), тому припинення його права власності не завдасть істотної шкоди його інтересам та інтересам його сімї. Отже, враховуючи той факт, що спільне володіння і користування майном між сторонами неможливе, тому наявні підстави, передбачені ст. 365 Цивільного кодексу України для припинення права власності відповідача на частку спільного домоволодіння за рішенням суду.

Посилання представника відповідача на те, що на даний час в квартирі проживає ОСОБА_6 на підставі укладеного між нею та ОСОБА_4 договору найму житла від 18.08.2014 р. і позбавлення частки в житлі відповідача завдасть їй шкоди, не заслуговує на увагу з огляду на наступне.

Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Тобто, співвласникам, як і кожному окремому власнику речі, належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, що належить їм на праві спільної часткової власності. Зазначені правомочності співвласники обєкта права спільної часткової власності мають здійснювати за взаємною згодою. Як встановлено в судовому засіданні про укладення договору найму житла від 18.08.2014 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 позивачу стало відомо під час розгляду справи у суді, жодної згоди на розпорядження своїм майном він відповідачу не надавав.

Що стосується посилання представника відповідача про те, що ОСОБА_6 є двоюрідною сестрою ОСОБА_4, то таких доказів суду надано не було, окрім того відповідно до норм діючого законодавства двоюрідна сестра, яка проживає окремо не є членом сімї відповідача.

Судом встановлено, що спільне користування майном є неможливим, так як сторони не можуть досягти такої згоди, перебувають у конфліктних відносинах, а розподіл квартири АДРЕСА_5, з врахуванням належних сторонам ідеальних часток в розмірі ? та ? технічно неможливий. Можливості реально реалізувати свої житлові права позивач позбавлений, оскільки відповідач поселив у спірну квартиру на підставі договору найму ОСОБА_6 без його згоди (а.с.83).

Позивач є інвалідом І групи, потребує постійної сторонньої допомоги, що унеможливлює проживання в однокімнатній квартирі з сторонніми особами (а.с.5).

Під час вирішення даного спору судом враховуються розяснення, викладені впостанові Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок". Зокрема, виходячи з розяснень, викладених у п.п. 6, 7 зазначеної постанови, виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири.

В силу ч. 2 ст. 183 ЦК України спірний житловий будинок, як об'єкт нерухомого майна, враховуючи розміри часток у ньому позивача та відповідача, є неподільною річчю, оскільки такий не можна буде поділити без втрати його цільового призначення.

Відповідно до п. п. 1-4 ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо частка є незначною і не може бути виділена у натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим і таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, що є обов'язковими для судів усіх рівнів, із змісту вказаної норми випливає, що припинення права особи на частку у спільному майні допускається за наявності будь-якої однієї з обставин, передбачених п. п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї (ухвала від 23.06.2010 року у справі № 6-22505св09, ухвала від 17.02.2010 року у справі № 6-6248св09 і ін.).

Як встановлено судом, частка відповідача у спільній власності є незначною, не може бути виділена у натурі, майно є неподільним, а спільне володіння і користування таким майном є неможливим.

Відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України суд ухвалює рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Припинення права особи на частку у спільному майні як одна із підстав припинення права власності, узгоджується також із положеннями ч. 1 ст. 346 ЦК України, яка встановлює перелік підстав припинення права власності, що не є вичерпним, а частиною 2 вказаної статті передбачено можливість припинення права власності і в інших випадках, встановлених законом (наприклад у випадку, передбаченому ст. 365 ЦК України).

Як роз'яснюється у п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», оскільки суд за чинним законодавством вирішує спори учасників спільної власності щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової компенсації за частку у спільній власності, якщо її неможливо виділити або поділити майно у натурі чи спільно користуватись ним.

На депозитний рахунок Територіального управління державної судової адміністрації України у Львівській області 04.08.2015 року внесено 145757,75 грн. як судовий депозит за позовом ОСОБА_2.

Отже, беручи до уваги наведене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Визначена у висновку експерта вартість 1/4 ідеальної частки підлягає виплаті ОСОБА_4, а тому суд приходить до висновку, що право відповідача на частину належної йому частки слід припинити, стягнувши в його користь компенсацію вартості, що внесена позивачем на депозитний рахунок та визнати за позивачем право власності на частину належної відповідачу частки у власності - квартирі АДРЕСА_3. Таке припинення права власності, відповідачу, на думку суду, не завдасть істотної шкоди.

Суд вірить здобутим доказам, бо вони нічим не спростовані і не викликають сумніву в своїй об'єктивності, грунтуються на законі.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 209, 212-215, 218, 223, 224-226 ЦПК України, с у д,-

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Припинити право спільної часткової власності ОСОБА_4 на ? частини квартири АДРЕСА_3 з виплатою грошової компенсації в розмірі 145757,75 грн.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частини квартири АДРЕСА_3.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь держави 1457,58 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Трускавецький міський суд Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: ОСОБА_1