Комсомольський міський суд Полтавської області
Справа № 2-1156/10
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2010 року Комсомольський міський суд Полтавської області ОСОБА_1 ОСОБА_2
в складі: головуючої судді при секретарі
з участю: представника позивачаОСОБА_3
відповідачів представника відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5 ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Комсомольську цивільну справу за позовом Відкритого акціонерного товариства „Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат до ОСОБА_4, ОСОБА_5 /треті особи без самостійних вимог: Комсомольський МВ УМВС, відділ СГІРФО, орган опіки та піклування виконкому Комсомольської міської ради/ про виселення та зняття з реєстрації за місцем проживання,

в с т а н о в и в :

В квітні 20010 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить виселити відповідачів з кім. № 716, гурт. 1 по вул. Портовій, 1 в м. Комсомольську Полтавської області із одночасним зняттям їх з реєстрації за згаданою адресою.

Зазначені вимоги, підтримані представником позивача в судовому засіданні обґрунтовуються посиланням на те, що відповідачі втратили право проживання в гуртожитку і підлягають виселенню в звязку з припиненням ОСОБА_4 - наймачем спірного жилого приміщення трудових відносин із підприємством.

Відповідач ОСОБА_4 позов не визнав.

Представник відповідача, підтримавши позицію свого довірителя, послався на відсутність правових підстав для виселення ОСОБА_4 з тих мотивів, що в гуртожитку останній проживає з 2002 року, іншого житла та можливості його самостійно придбати не має, з огляду на що, з врахуванням положень ст. 8 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» не може бути виселений із займаного житлового приміщення без надання іншого. Крім того, представник відповідача вважає, що на даний час відсутній предмет спору, оскільки з серпня 2010 року його довіритель у спірній кімнаті не проживає через розлучення з дружиною в звязку з чим звертався до власника із відповідною заявою про зняття з реєстрації, але в розгляді заяви йому було відмовлено через наявність спору в суді. З цих мотивів позов вважає необгрунтованим і просить відмовити в його задоволенні.

Відповідач ОСОБА_5 позов не визнала, посилаючись на ту обставину, що на даний час залишилась в квартирі з двома неповнолітніми дітьми, що виключає можливість її виселення із спірно приміщення відповідно до положень ст.125, 132 ЖК України.

Представники третіх осіб до суду не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. Відділ СГІРФО направив до суду заяву про розгляд справи у відсутність свого представника.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідивши інші докази, суд встановив наступне:

17 липня 2000 року згідно із наказом № 577 від 13.07.2000 року ОСОБА_4 був прийнятий на роботу на ВАТ ПГЗК єлектрозварювальником ручної зварки по ремонту технологічного обладнання (а.с. 8).

20.02.2002 року відповідачу на сімю складом із 3-х осіб, на підставі ордеру № 3557, виданому на підставі спільного рішення адміністрації та профкома ВАТ ПГЗК була виділена жила площа в гуртожитку кімната № 716 по вул. Портовій, 1 в м. Комсомольську. (а.с. 10). Гуртожиток, згідно наданій довідці знаходиться на балансі ВАТ «ПГЗК» за інв.№ 01033400 (а.с.5).

21.11.2007 року ОСОБА_4 звільнився з ВАТ „Полтавський ГЗК за власним бажанням згідно із ст. 38 КЗпП України /наказ № 1593к/ (а.с. 10).

Як пояснив суду відповідач, з роботи звільнився через поважну причину низький рівень заробітної плати та неможливість утримувати на неї сімю (а.с. 33, 35-40). За новим місцем роботи отримує заробітну плату, розмір якої в майже 1,5 рази перевищує попередній (а.с. 34).

18 жовтня 2010 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 44). ОСОБА_4 показав суду, що з серпня 2010 року припинив з дружиною подружні стосунки і на разі проживає у матері, на спірне житло не претендує, в звязку з чим звертався до власника із відповідною заявою про зняття з реєстрації (а.с. 42), проте у вирішенні згаданого питання йому було відмовлено до прийняття судом остаточного рішення по справі.

На час розгляду справи судом у спірному житловому приміщенні значаться зареєстрованими 4 особи відповідачі по справі та двоє їх неповнолітніх дітей син ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька Ананстасія ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 7).

Здійснюючи судочинство на засадах змагальності сторін, суд, провівши аналіз представлених сторонами доказів, з врахуванням рівності прав сторін щодо їх подання та доведення перед судом їх переконливості, дійшов висновку про те, що відповідачі не можуть бути виселеними із спірного житла з підстав, як вони зазначені позивачем, з таких мотивів:

01 січня 2009 року набув чинності ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 04.09.2008 року № 500-VI /далі по тексту ЗУ № 500-VI/, сфера дії якого відповідно до положень ст.1 поширюється на громадян,які на законних підставах тривалий час /не менше 5 років/ зареєстровані та фактично проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, та не мають іншого власного житла. Ст.8 згаданого Закону передбачає, що громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, які на законних підставах проживають у гуртожитках, які перебувають у власності підприємств, утворених шляхом корпоратизації чи приватизації колишніх державних підприємств, у разі, коли такі гуртожитки не передаються їх власниками у власність територіальних громад, мають право подальшого проживання в таких гуртожитках до розвязання їх житлової проблеми.

Та обставина, що відповідачі на законних підставах тривалий час зареєстровані і фактично проживають у гуртожитку, який перебуває у власності ВАТ «ПГЗК», утвореного шляхом корпоратизації колишнього державного підприємства, а гуртожиток на разі не передається власником у власність територіальної громади, представником відповідача не заперечувалась. В основу заперечень щодо можливості застосування до спірних правовідносин положень ЗУ № 500-VI, представником позивача покладена норма ч.4 ст.1 згаданого Закону, згідно із положеннями якої цей Закон не поширюється на гуртожитки, що на законних правах знаходяться у приватній власності, в т.ч. і ті, що передані територіальним громадам у постійне чи тимчасове користування з огляду на що позивач просить застосувати до спірних правовідносин ст.132 ЖК України

Разом з тим позиція відповідача не є такою, що ґрунтується на положеннях ЗУ № 500-VI, оскільки згаданий Закон визначає не тільки статус обєктів, а і статус громадян, на які поширюється сфера його дії.

Згідно із ст.3 ЗУ № 500-VI всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону підлягають передачі у власність територіальних громад протягом 3-років з дня прийняття Закону, з встановленням особливостей /ст.5 Закону/ використання таких жилих приміщень, з чого слід дійти висновку, що стаття 8 ЗУ № 500-VI, яка визначає механізм реалізації громадянами, на яких поширюється дія цього Закону, і які проживають у гуртожитках, віднесених до недержавного житлового фонду, права на житло, прийнята саме з метою додаткового захисту житлових прав згаданої категорії мешканців гуртожитків.

Крім того, ст.19 ЗУ № 500-VI незалежно від статусу гуртожитку, «забороняє виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, без попереднього надання їм (їх сімям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, крім випадків, передбачених ч.2 згідно з якою виселення допускається у випадку визнання гуртожитку таким, що перебуває в аварійному стані, або в стані, непридатному для проживання людей.

Отже, з огляду на вищенаведене, до спірних правовідносин з врахуванням ч.2 розділу VIII Прикінцевих положень ЗУ № 500-VI , згідно з нормою якого «Закони і інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону, підлягає застосуванню ЗУ № 500-VI.

Даний висновок витікає також з п.3 рішення Конституційного Суду України від 03.10.1997 року по справі № 4-зп (справа про набуття чинності Конституцією України) де Суд зазначив про наступне:

Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачене самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Отже, приймаючи до уваги, що відповідачі є громадянами, на яких поширюється сфера дії ЗУ № 500-VI, незалежно від того, який статус має гуртожиток, в якому вони проживають, вони, згідно із ст.19 згаданого Закону, не можуть бути виселені з спірної кімнати в гуртожитку без надання іншого житлового приміщення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 8,19 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», ст.ст.213, 215 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

В задоволенні позовних вимог Відкритому акціонерному товариству „Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Полтавської області протягом десяти днів з часу його проголошення.

Суддя Т.В. Окунь