29.07.2015 Справа № 363/183/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2015 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Підкурганного В.В.

при секретарі Слободенюк Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

у січні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом у якому просила розділити нею та відповідачем ОСОБА_2 майно, набуте під час шлюбу, а саме: визнати за нею право власності на ? частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; визнати право власності на ? конструктивних елементів нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 (житловий будинок, гараж, господарські будівлі - магазин будівельних матеріалів); визнати за нею право власності на ? земельної ділянки АДРЕСА_5.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка із 1992 по 2013 рік перебувала у шлюбі із відповідачем. За час перебування у шлюбі було набуте спірне майно - квартира, земельна ділянка та житловий будинок - АДРЕСА_5. У 2003 році частина зазначеної земельної ділянки була продана із житловим будинком. За іншою частиною земельної ділянки було закріплено номер - 22 Б, де й було побудовано житловий будинок, гараж та магазин будівельних матеріалів.

Вважала, що на підставі статей 60, 70, 71 СК України, 372 ЦК України має бути розподілене у рівних частинах із її колишнім чоловіком.

У судовому засіданні позивачка та її адвокат позов підтримали та просили про його задоволення із викладених у ньому підстав.

В свою чергу, відповідач та його адвокат частково визнали позовні вимоги, зокрема, щодо розподілу спірної квартири між сторонами по справі. У задоволенні решти позовних вимог просили відмовити, оскільки вважали, що земельна ділянка отримана ОСОБА_2 у порядку безкоштовної приватизації, а житловий будинок не добудований, право власності на нього не зареєстроване, однак позивачка не ставить питання про стягнення компенсації вартості частини такого майна, а, фактично, просить визнати за нею право власності на самочинне будівництво. Вважали, що зазначений спосіб захисту не ґрунтується на вимогах закону.

Заслухавши позиції учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, судом зазначається про наступне.

У судовому засіданні встановлено, що між сторонами по справі 9 травня 1992 року було укладено шлюб, який був розірваний за рішенням суду у 2013 році (а.с. 7,10).

17 червня 2003 року ОСОБА_2 придбав АДРЕСА_1(а.с. 56).

Згідно примірнику державного акту на право приватної власності на землю НОМЕР_1 від 11 лютого 2002 року, на підставі рішення виконавчого комітету Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області від 5 квітня 2000 року за № 14, ОСОБА_2 на праві приватної власності належала земельна ділянка по АДРЕСА_1 площею 0, 5018 га (а.с 75, 76).

2 квітня 2003 року ОСОБА_2 продав житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 (а.с. 92).

Листом від 20 листопада 2014 року за № 141/02-19 Пірнівська сільська рада Вишгородського району Київської області повідомила про відсутність станом на 20 листопада 2014 року запису у погосподарських книгах щодо домоволодіння по АДРЕСА_5 (а.с. 53).

З огляду на встановлені обставини судом зазначається наступне.

Відповідно до статті 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Так, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Питання особистої приватної власності подружжя та право спільної сумісної власності подружжя врегульовано статтями розділів 7-8 СК України.

Позиція позивачки за первісним позовом ґрунтується на гіпотезах та диспозиціях, викладених у статтях 60-71СК України

З урахуванням позиції сторін по справі, обставин та фактів, встановлених у судовому засіданні, а також норм матеріального права, які врегульовують правовідносини між сторонами по справі, позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню виходячи із наступного.

Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Підстав для відступу від принципу рівності часток подружжя у спільному сумісному майні судом не вбачається.

Тому, з урахуванням того, що квартира АДРЕСА_1 була набута відповідачем під час шлюбу, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання за нею права власності на ? її частину квартири є такими, що підлягають задоволенню судом.

Разом з тим, відповідно до пункту 5 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Як зазначалася, судом встановлено, що відповідно до примірнику державного акту на право приватної власності на землю НОМЕР_1 від 11 лютого 2002 року відповідач ОСОБА_2 став власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 0, 5018 га, яка була надана йому рішенням виконавчого комітету Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області від 5 квітня 2000 року за № 14.

Отже, з урахуванням змісту пункту 5 частини 1 статті 57 СК України, зазначена земельна ділянка розподілу не підлягає.

В той же час, позивачка просила визнати за нею право власності на ? частину земельної ділянки та на ? частину елементів нерухомого майна (житлового будинку, гаража, магазину) по АДРЕСА_5.

Відповідно до статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Судом зазначений обов'язок було виконано.

Однак, будь яких доказів про існування земельної ділянки та недобудованого житлового будинку і погосподарських будівель у власності відповідача ОСОБА_2 по АДРЕСА_5, які б мали бути розподілені між колишнім подружжям у якості майна, набутого у шлюбі - суду не надано.

Відповідно до статей 57-59 ЦПК України, наявність квитанції про сплату послуг за газопостачання на ім'я ОСОБА_2, де зазначено адресу - АДРЕСА_5 не доводить про існування нерухомого майна у власності відповідача, яке б підлягало поділу між ним та позивачкою.

Більше того, орган місцевого самоврядування в особі Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області повідомив про відсутність запису у погосподарських книгах щодо домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_5.

У статті 11 ЦПК України йдеться про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Тому, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання за нею права власності на частину майна, які, на її думку, знаходяться по АДРЕСА_5, не підлягають задоволенню у зв'язку з їх недоведеністю та необґрунтованістю.

Керуючись статтями 209-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Решта позовних вимог задоволенню не підлягає.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана в строки і в порядку, визначені статтями 294 та 296 ЦПК України, відповідно.

Суддя