У х в а л а

ІМенем УКраїни

16 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Дніпропетровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсними розпоряджень, державного акта на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом. Зазначала, що 6 грудня 2000 року між нею та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу садового будинку площею 61,9 кв. м із господарськими спорудами, що розташований у с/т «Південне» Волоської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, та договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0901 га за цією ж адресою. На підставі розпоряджень голови Дніпропетровської районної державної адміністрації від 13 квітня 2009 року № 1803-р та від 11 червня 2009 року № 2651-р ОСОБА_4 отримав державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку. 29 квітня 2011 року між останнім та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки. Посилаючись на викладене, порушення її прав, як власника, відповідачами, просила задовольнити позов.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Визнано недійсними розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації від 13 квітня 2009 року № 1803-р та від 11 червня 2009 року № 2651-р про передачу у власність ОСОБА_4 земельної ділянки НОМЕР_1 площею 0,0901 га на території Волоської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області за рахунок земель садівничого товариства «Південне» виробничого об'єднання «Південний машинобудівний завод». Визнано недійсним державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку, виданий 26 серпня 2009 року ОСОБА_4, зареєстрований 26 серпня 2009 року у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 47, кадастровий номер НОМЕР_3. Витребувано в ОСОБА_5 та повернуто у власність ОСОБА_3 вказану земельну ділянку.

ОСОБА_5 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що земельна ділянка вибула з володіння позивача не з її волі, шляхом незаконного передання у власність ОСОБА_4, який згодом продав її ОСОБА_5

Однак з такими висновками апеляційного суду погодитися не можна.

Судом встановлено, що за договорами купівлі-продажу від 6 грудня 2000 року, укладеними між ОСОБА_6 і ОСОБА_3, остання придбала у власність садовий будинок та земельну ділянку НОМЕР_1 площею 0,0901 га, розташовані в садовому товаристві «Південне» на території Волоської сільської ради Дніпропетровського району, Дніпропетровської області.

Між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 була домовленість про продаж останньому земельної ділянки НОМЕР_1 в садовому товаристві «Південне», що визнається сторонами.

ОСОБА_3 звернулась із заявою від 2 вересня 2007 року до начальника соціально-побутового відділу ЮМЗ - ОСОБА_7 про переоформлення належної їй земельної ділянки НОМЕР_1 на ОСОБА_4 Чоловік позивача ОСОБА_8 не заперечував проти такого переоформлення, про що зазначено у цій же заяві на якій є його підпис. Того ж дня, ОСОБА_7 наклав на заяву ОСОБА_3 резолюцію, про те, що адміністрація не заперечує проти переоформлення ділянки НОМЕР_1 на ОСОБА_4 На підставі цього члени правління с/т «Південне» прийняли рішення, яким виключили ОСОБА_3 з членів садового товариства, а земельну ділянку НОМЕР_1, на підставі заяви ОСОБА_4, переоформили на його ім'я, прийнявши в члени товариства, після чого останній звернувся до Дніпропетровської районної державної адміністрації із заявою про приватизацію земельної ділянки.

Про обізнаність щодо приватизації спірної земельної ділянки ОСОБА_4 свідчить акт встановлення меж земельної ділянки, що передається у власність, в якому стоїть підпис суміжного-землекористувача - ОСОБА_8, - чоловіка позивача.

У 2008 році ОСОБА_4 було видано книжку члена садівничого товариства, в якій зазначено про сплату ним в період 2008-2011 років внесків (а. с. 78 т. 2).

Бухгалтером у цей період в товаристві була ОСОБА_3

Розпорядженням голови Дніпропетровської районної державної адміністрації № 1803-р від 13 квітня 2009 року, з урахуванням змін, внесених розпорядженням № 2651-р від 11 червня 2009 року, спірну земельну ділянку було виділено ОСОБА_4 і 26 серпня 2009 року на підставі таких розпоряджень йому видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, кадастровий номер НОМЕР_3.

З матеріалів справи вбачається, що згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29 квітня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є., ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_5 придбав у власність земельну ділянку, що розташована за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, Волоська сільська рада, садове товариство «Південне» виробничого об'єднання «Південний машинобудівний завод», НОМЕР_1, площею 0,0901 га і побудував на ній двоповерховий будинок, господарські будівлі і споруди.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України, добросовісність набувача презюмується. Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності встановлена судом.

Статтею 330 ЦК України передбачено, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо це майно відповідно до ст. 388 ЦК України не може бути витребувано у нього.

Відповідно ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; зокрема вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_5 придбав спірну земельну ділянку у встановленому законом порядку, у продавця на час укладення угоди були всі передбачені законом правовстановлюючі документи, нотаріусом під час посвідчення угоди купівлі-продажу земельної ділянки перевірено дійсність цих документів, а також перевірена відсутність заборони відчуження або арешту земельної ділянки, ОСОБА_4, а згодом ОСОБА_5 відкрито протягом довгого часу користувалися земельною ділянкою, ОСОБА_3 разом з чоловіком, будучи користувачем суміжної земельної ділянки, працюючи бухгалтером садового товариства і приймаючи вступні та членські внески від відповідачів, була обізнана про право власності на спірну земельну ділянку інших осіб, яку вона особисто просила переоформити на ОСОБА_4, дійшов правильного висновку про добросовісність набувача ОСОБА_5, відсутність передбачених ст. 388 ЦК України обставин, за яких майно може бути витребувано в такої особи, та обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Апеляційний суд безпідставно вважав, що земельна ділянка вибула з володіння позивача не з її волі, не врахувавши, що вона добровільно подала заяву про переоформлення належної їй земельної ділянки.

З огляду на викладене, рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2015 року, яким помилково скасовано рішення суду першої інстанції, ухвалене згідно із законом, підлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції, як це передбачено ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2015 року скасувати, залишити в силі рішенняДніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2014 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова С.О. Карпенко Г.І. Мостова М.І. Наумчук