Справа № 347/231/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.10.2015 м. Косів

Косівський районний суд, Івано-Франківської області в складі:

Головуючого - судді: Цалин Б.М.

Секретаря:: Терлюжак Н.П.

З участю представників відповідачів-позивачів: ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому, судовому засіданні в залі суду м. Косів справу за позовом Публічного Акціонерного товариства Комерційний Банк ПАТ КБ "Надра" до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

За зустрічним позовом представника відповідачів ОСОБА_2, що діє в інтересах ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Публічного Акціонерного Товариства КБ «Надра» в особі філії ВАТ КБ «Надра» Івано-Франківське РУ, Національного Банку України про визнання кредитного договору № 633/2006 від 25.10.2006 року з усіма додатками до нього і додатковими угодами, укладеними в його рамках -недійсними, а дій і рішень відповідача за зустрічним позовом неправомірними при укладенні та їх (договорів) реалізації, зобов»язання вчинити дії, а також про визнання договору поруки б/н від 25.10.2006 р , додаткової угоди від 28.02.2011 р за № 1 до договору поруки № 633/2006 від 25.10.2006 р , що укладені між ВАТ КБ «Надра» в особі філії ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_6 такими, що припинили свою дію, -

В С Т А Н О В И В:

ПАТ Комерційний Банк "Надра" подано на розгляд суду позовну заяву до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

16.02.2015 року представником відповідачів за основним позовом ОСОБА_2 подано зустрічну позовну заяву до Публічного Акціонерного Товариства КБ «Надра» в особі філії ВАТ КБ «Надра» Івано-Франківське РУ, Національного Банку України про визнання кредитного договору № 633/2006 від 25.10.2006 року з усіма додатками до нього і додатковими угодами, укладеними в його рамках -недійсними, а дій і рішень відповідача за зустрічним позовом неправомірними при укладенні та їх (договорів) реалізації, зобов»язання вчинити дії, а також про визнання договору поруки б/н від 25.10.2006 р., додаткової угоди від 28.02.2011 р за № 1 до договору поруки № 633/2006 від 25.10.2006 р., що укладені між ВАТ КБ «Надра» в особі філії ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_6 такими, що припинили свою дію.

Представник позивача за основним позовом ПАТ КБ «Надра» в судове засідання не з»явився подав суду клопотання про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги основного позову підтримав.

Із змісту вимог основного позову вбачається, що 25.10.2006 року між Відкритим акціонерним товариством КБ «Надра» та відповідачкою-позивачкою в справі, ОСОБА_5 укладено Кредитний договір № 633/2006, відповідно до якого Банк надав Позичальнику кредит в сумі 28000 доларів США на споживчі потреби зі строком повернення до 21 жовтня 2016 року та зі сплатою відсотків за користування кредитом з розрахунку 11,0 відсотків річних .

Позичальник - ОСОБА_5 прострочила повернення чергових частин суми кредиту, а також прострочила сплату відсотків, в наслідок чого порушила умови вказаного вище кредитного договору .

Станом на 04 грудня 2014 року заборгованість відповідачки- позивачки ОСОБА_5 перед Банком згідно Кредитного договору №633/2006 від 25.10.2006 року складає 23961,22 долари США , що в гривневому еквіваленті дорівнює 366526,62 грн. , з яких : 16981,40 доларів США , що еквівалентно 259758,65 грн - заборгованість по кредиту; 2185,51 долари США, що еквівалентно 33431,00 грн - заборгованості по відсотках за користування кредитом; 2068,79 долари США , що еквівалентно 31645,57 грн - заборгованість по сплаті комісії; 2267,73 долари США, що еквівалентно 34688,69 грн - пеня за порушення строку сплати кредиту; 457,79 долари США , що еквівалентно 7002,71 грн - штраф за порушення умов договору.

За належне виконання зобов»язань перед Банком , що витікають із умов Кредитного договору № 633/2006 від 25.10.2006 року поручився ОСОБА_6 , уклавши Договір поруки від 25.10.2006 року та Додаткову угоду № 1 до Договору Поруки від 28.02.2011 року.

З 04.02.2011 року Банк здійснює свою діяльність як Акціонерне товариство публічного типу, та відповідно було проведено державну реєстрацію Статуту в новій редакції, в наслідок чого найменування ВАТ КБ «Надра» змінено на Публічне Акціонерне Товариство «Комерційний Банк «Надра».

Представник відповідачів-позивачів за зустрічним позовом - ОСОБА_2 в судовому засіданні вимоги позову ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором заперечила, зустрічний позов поданий нею в інтересах її довірителів - позивачів за зустрічним позовом ОСОБА_5 ( за дорученням від 14.02.2015 року а.с.57), ОСОБА_6 (за дорученням від 11.03.2015 року а.с.130) з збільшеному вигляді підтримала, з підстав викладених в змісті поданих нею письмових заяв. Вважає, що укладений 25.10.2006 року її довірителькою - позивачкою за зустрічним позовом ОСОБА_5 кредитний договір № 633/2006 разом із Додатковою угодою № 1 від 28.02.2011 року є недійсними а дії і рішення відповідача за зустрічним позовом (ПАТ КБ «Надра») неправомірними при їх укладенні та реалізації. Оспорюваний кредитний договір, укладений між банком і позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_5 без індивідуальної ліцензії виданої Національним Банком України на використання іноземної валюти при здійсненні платежів в т.ч. числі і без Генеральної ліцензії, отже у відповідності до ст.ст. 203, 215, 227 ЦК України, даний кредитний договір, як і похідні від нього мають бути визнані недійсними. Всупереч ЗУ «Про захист прав споживачів» банком при укладенні договору не було роз'яснено ОСОБА_5 інформації щодо умов кредитування. Всупереч принципу справедливості банк використовує іноземну валюту - долар США як предмет кредитування, курс якого відносно національної валюти значною мірою зріс, що стало причиною значного погіршення матеріального стану позичальника. Наслідком несправедливості умов кредитного договору став істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін цього договору, що порушує права позичальника, як споживача кредитних послуг банку. Просить в позові ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_5, ОСОБА_6 відмовити. Вимоги зустрічних позовів в збільшеному вигляді задоволити в повному обсязі.

Представник третьої особи на стороні відповідача Національного Банку України в судове засідання не з»явився будучи повідомленим про час та місце розгляду справи.

Вислухавши представників відповідачів-позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, вивчивши матеріали справи у їх сукупності та взаємозв"язку, суд вважає, що вимоги основного позову підлягають до часткового задоволення а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити, виходячи із наступного:

У відповідності до вимог ст.ст. 10, 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець), зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальника зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

З Кредитного договору № 633/2006 укладеного 25 жовтня 2006 року між ВАТ КБ "Надра" та відповідачкою-позивачкою - ОСОБА_5 ( а.с.13-16) вбачається, що ОСОБА_5 отримала в кредит кошти в сумі 28000 доларів США на споживчі цілі зі строком повернення до 21 жовтня 2016 року та зі сплатою відсотків за користування кредитом з розрахунку 11,0 відсотків річних. 28 лютого 2011 року між ПАТ КБ «Надра» в особі начальника відділення № 13 філії ВАТ КБ «Надра» Івано-Франківського РУ ОСОБА_7 та ОСОБА_5 укладено додаткову угоду № 1 до Кредитного Договору № 633/2006 .

Із змісту кредитного договору та укладеної додаткової угоди № 1 від 28.02.2011 року вбачається, що сторони погодили всі істотні їх умови, як це передбачено ст.207 ЦК України і це узгоджується з вимогами ч.1 ст.638 ЦК України.

Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконувати належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

З метою виконання зобов'язань ОСОБА_5 перед Банком за кредитним договором № 633/2006 від 25.10.2006 року між Банком та ОСОБА_6 цього ж дня укладено договір поруки (а.с. 23-24) а згодом 28.02.2011 року укладено додаткову Угоду №1 до Договору поруки (а.с.25) , за яким поручитель зобов'язався відповідати перед Банком за виконання позичальником (ОСОБА_5.) зобов'язань за кредитним договором.

За правилами ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, божник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Свої зобов'язання відповідачі - позивачі не виконали в повному обсязі, що призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 04 грудня 2014 року складає 23961,22 долари США , що в гривневому еквіваленті дорівнює 366526,62 грн. , з яких : 16981,40 доларів США , що еквівалентно 259758,65 грн - заборгованість по кредиту; 2185,51 долари США, що еквівалентно 33431,00 грн - заборгованості по відсотках за користування кредитом; 2068,79 долари США , що еквівалентно 31645,57 грн - заборгованість по сплаті комісії; 2267,73 долари США, що еквівалентно 34688,69 грн - пеня за порушення строку сплати кредиту; 457,79 долари США , що еквівалентно 7002,71 грн - штраф за порушення умов договору. Розрахунок заборгованості відповідачів-позивачів підтверджується довідкою (а.с.8-12).

Згідно умов кредитного договору, зокрема п.3.3.2 щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 492,19 доларів США (а.с. 13). Якщо на протязі дії цього Договору Позичальник несвоєчасно та/чи неповністю вніс черговий мінімально необхідний платіж та/чи інші платежі, передбачені цим Договором, Банк приймає виконання Позичальником своїх зобов'язань по цьому Договору в наступному порядку: плата за управління кредитом, прострочені відсотки за користування кредитом, відсотки за користування кредитними коштами, пені та штрафи, прострочена сума кредиту, сума кредиту. З метою виконання умови, передбаченої п. 3.5 цього Договору Банк при необхідності несвоєчасного та/чи не в повному об'ємі виконання Позичальником своїх обов'язків щодо сплати мінімально необхідного платежу та /чи інших платежів, передбачених цим Договором, самостійно розподіляє грошові кошти, внесені Позичальником на розподільчий рахунок згідно черговості, передбаченої п. 3.5 цього Договору або іншої черговості, встановленої на розсуд Банку (п. 3.5-3.6).

З розрахунку заборгованості ( а.с. 8) вбачається, що з моменту укладення кредитного Договору ОСОБА_5 не в повній мірі сплачувала визначену договором суму мінімально необхідно платежу та відсотки по кредиту.

Згідно п. 4.2.4 Договору Банк має право вимагати від Позичальника дострокового виконання зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених цим Договором, можливих штрафних санкцій, якщо Позичальник не вніс черговий платіж у термін, визначений п.3.3.3 цього Договору.

На а.с. 27, 29 є претензія адресована ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про сплату заборгованості протягом 10 днів з дня надсилання претензії, що залишена відповідачами - позивачами без реагування.

Відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки.

Закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Виходячи із того, що строк поруки не є строком для захисту порушеного права, а строком існування (дії) самого зобов'язання поруки (преклюзивність строку), слід виходити з того, що і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

З огляду на вказане, використовуваний у ч.4 ст.559 ЦК України термін «вимога» слід тлумачити в широкому значенні - маючи на увазі будь-яку вимогу кредитора до поручителя, в тому числі і позовну. Тому навіть якщо в межах строку дії поруки була пред'явлена претензія, і поручитель не виконав вказані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право.

Враховуючи викладене, оскільки ПАТ КБ "Надра" пред'явило вимогу до відповідачів тільки 03.02.2015 року, то порука за спірним договором є припиненою.

Тому, в позові ПАТ КБ "Надра" про стягнення заборгованості з поручителя - ОСОБА_6 слід відмовити.

Згідно із ч. 1 ст.598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Разом із тим суд звертає увагу, що сторони підписавши кредитний договір погодилися, що всі умови повинні виконуватися у відповідності до його умов, тому враховуючи, що відповідачі-позивачі погодилися на визначені договором умови у разі порушення виконання зобов'язання, суд вважає підставною вимогу Банку про стягнення заборгованості за кредитним договором .

А ні відповідачі-позивачі, а ні їх представники, не подали суду належних та допустимих доказів, що представником позивача подано недостовірний розрахунок щодо розміру визначеної заборгованості, тому суд вважає, що доводи представників відповідачів - позивачів щодо визнання кредитного договору недійсним є способом уникнення від виконання добровільно взятого на себе зобов'язання.

Таким чином з суті кредитного договору та вимог ст.652 ЦК України випливає, що зміна економічної ситуації та факт коливання курсу іноземної валюти стосовно національної валюти України є комерційним ризиком позичальника, а тому не можуть бути підставами для розірвання кредитного договору або для невиконання зобов'язань за кредитним договором.

Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За обставин про які зазначають позивачі у зустрічному позові відсутні законні підстави для визнання договорів недійсними, тому суд вважає, що в задоволенні зустрічного позову в збільшеному вигляді слід відмовити.

Підставою недійсності правочину в силу вимог ч.1 ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним…

Відповідно до ч. 6 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.

Аналіз наведених норм права та встановлених обставин дає підстави стверджувати, що Банком надано позивачу за зустрічним позовом - ОСОБА_5 вичерпну інформацію про умови кредитування в іноземній валюті, при чому остання не скористалась правом відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту, а навпаки отримала кредитні кошти в сумі 28000,00 доларів США, що не заперечено і в ході судового розгляду, чим ОСОБА_5 і було підтверджено свою згоду з умовами договору.

Таким чином, суд вважає, що ОСОБА_5 своїм підписом на кожній сторінці кредитного договору фактично підтвердила, що банк надав їй у письмовій формі та в повному об'ємі інформацію, яка передбачена п. 2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Посилання представника позивача за зустрічним позовом на те, що представник Банку - ОСОБА_7 під час підписання кредитного договору не мала відповідної довіреності, а тому не була уповноваженою особою на підписання кредитного договору є безпідставними, так як в змісті оскаржуваного договору зазначено , що ВАТ КБ «Надра» в особі ОСОБА_7 , начальника Косівського ТББВ №13 , філії ВАТ КБ «Надра» Івано-Франківського РУ , діяла на підставі положення та доручення № 24-11-1730 від 24.02.2006 року, тобто мала повноваження на представлення інтересів ВАТ «КБ «Надра» та підписувати всі договори, підпис уповноваженої особи скріплювався печаткою з повним офіційним найменуванням філії відділення ВАТ КБ «Надра» (а.16)

Відповідно до п. 7 Постанови ПВС України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Крім того, не є підставою для задоволення позову і посилання на те, що внаслідок зростання курсу долара США до національної валюти України - гривні збільшився обсяг відповідальності позивача за зустрічним позовом перед банком.

Так, ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому не встановлено обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, проте водночас обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю № 15-93». Відповідно до ст.2 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалентом.

У статтях 47, 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до п. 1, 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю № 15-93» Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

З огляду на це уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

ПАТ «КБ «Надра» мав на момент укладення кредитного договору необхідний обсяг повноважень для здійснення кредитування в іноземній валюті, використання якої при здійсненні кредитних операцій (в кредитних зобов'язаннях) передбачено чинним законодавством, а тому доводи позивачів за зустрічним позовом щодо відсутності у відповідача відповідних повноважень для здійснення кредитування в іноземній валюті не ґрунтуються на законі.

Крім того, відповідно до ст. 36 Закону України «Про Національний Банк України» Національний банк встановлює офіційний курс гривні до іноземних валют та оприлюднює його.

Таким чином, укладаючи такий договір, сторони свідомо брали на себе певні ризики на випадок подальшої зміни валютного курсу. Будь-яких законних підстав вважати, що така зміна не настане, у сторін не було.

Отже, з урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав, передбачених статтями 11, 18 ЗУ "Про захист прав споживачів" для визнання несправедливими, такими, що суперечать принципу добросовісності умов кредитного договору, оскільки саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для визнання недійсним кредитного договору, додаткових угод до нього, договору поруки, так як зазначене стосується обох сторін договорів, й позичальниця, при належній завбачливості, могла, виходячи з динаміки зміни курсів валют та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, враховуючи і можливість отримання кредиту в національній валюті.

Також суд звертає увагу і на ту обставину, що ОСОБА_5 добровільно погодилась на укладення спірних правочинів, сплачувала періодичні платежі, що вбачається з розрахунку заборгованості. До подання Банком до неї позову про стягнення боргу по кредитному договору їх не оскаржувала й не порушувала питання про їх розірвання, а отже, не вважала їх несправедливими. Аналогічно і ОСОБА_6 не звертався до суду раніше з зазначеним позовом.

Крім того, згідно п. 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Отже, під час укладення кредитного договору та договору поруки відповідачі-позивачі повністю погоджувались з умовами договорів та підтвердили, що ознайомлені у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, методикою, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов»язаних із конвертацією валюти платежу у валюту зобов»язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також іншої інформації, надання якої вимагає чинне законодавство України, а тому зустрічні позови останніх задоволенню не підлягають.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з відповідачки-позивачки ОСОБА_5 необхідно стягнути витрати понесені позивачем на оплату судового збору в сумі 3654,00 грн.

На підставі наведеного керуючись ст.ст. 256, 257, 266, 267, 526, 527, 530, 559, 625, 1048, 1050, 1054 ЦК України , ст.ст. 213-215, 218 ЦПК України , - суд, -

В И Р І Ш И В :

Основний позов ПАТ КБ «Надра» задоволити частково. Стягнути із ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН НОМЕР_1) , жительки с.Люча Косівського району Івано-Франківської області на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором № 633/2006 від 25.10.2006 року та Додатковою угодою № 1 від 28.02.2011 року в сумі 23961,22 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 366526,62 грн а також 3654 грн витрат понесених за оплату судового збору.

В задоволенні позову ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 633/2006 від 25.10.2006 року та Додатковою угодою № 1 від 28.02.2011 року - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського Апеляційного суду через Косівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення -протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Б.М.Цалин