У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,

суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,

Писаної Т.О., Юровської Г.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про відшкодування шкоди, завданої працівниками,

за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від

12 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (далі - ФОП ОСОБА_3.) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4,

ОСОБА_5, ОСОБА_6 про відшкодування шкоди, завданої працівниками.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що він є власником магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Згідно з трудовими договорами позивач перебував у трудових відносинах з відповідачами. У період з червня по вересень 2012 року відповідачі здійснювали роздрібну торгівлю товарами у вказаному магазині. 19 вересня 2012 року за участю відповідачів в магазині було проведено інвентаризацію, за результатами якої виявлено нестачу матеріальних цінностей в розмірі 34 867 грн 15 коп. Враховуючи те, що відповідачами порушувались умови трудових договорів, привласнювались грошові кошти, отримані від реалізації товарно-матеріальних цінностей, що і стало причиною виявленої нестачі, в результаті яких йому було завдано матеріальної шкоди. Тому позивач просив відшкодувати шкоду, завдану працівниками.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 лютого 2014 року в задоволенні позовних вимог ФОП ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про відшкодування шкоди, завданої працівниками, відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від

12 листопада 2014 року рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 26 лютого 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ФОП ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5,

ОСОБА_6 про відшкодування шкоди, завданої працівниками, задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 матеріальну шкоду в розмірі 34 860 грн 24 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5 просять скасувати рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 листопада

2014 року та залишити в силі рішення Саксаганського районного суду

м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 лютого 2014 року, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено заявлені позовні вимоги.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із вимог ст. 134 КЗпП України, оскільки встановив вину відповідачів у завданні матеріальної шкоди позивачу.

Проте погодитися з таким висновком суду апеляційної інстанції не можна, оскільки він зроблений із неповним з'ясуванням обставин справи та неправильним застосуванням норм процесуального права.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що зазначеним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає із наступних підстав.

Судом встановлено, що ФОП ОСОБА_3 є власником магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,.

17 березня 2009 року між позивачем та відповідачкою ОСОБА_5 укладено трудовий договір, згідно з яким остання прийнята на посаду керуючого магазином.

1 червня 2009 року між позивачем та відповідачкою ОСОБА_4 укладено трудовий договір, згідно з яким остання прийнята на посаду продавця непродовольчих товарів.

Між сторонами у справі також було укладено договір про колективну матеріальну відповідальність від 25 травня 2009 року (а. с. 198-199, т. 3), який було підписано відповідачками ОСОБА_5 та ОСОБА_4 при прийнятті на роботу.

Відповідно до вказаного договору відповідачі зобов'язались дбайливо ставитись до цінностей і вживати заходів для попередження збитків;

у встановленому порядку вести облік, складати та своєчасно надавати звіти про рух і рештки цінностей; своєчасно повідомляти підприємця про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження цінностей.

Крім того, п. 4.5 вказаного договору передбачено, що збитки, завдані колективом підприємцю, що підлягають відшкодуванню, розподіляються між членами даного колективу пропорційно місячному посадовому окладу та фактично відпрацьованому часові за період від останньої інвентаризації до дня виявлення збитків.

Згідно з актом інвентаризації товарно-матеріальних цінностей, проведеної в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1» 19 вересня 2012 року було виявлено нестачу в розмірі 34 868 грн 15 коп.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що 3 грудня

2010 року між позивачем та відповідачкою ОСОБА_6 укладено трудовий договір, згідно з яким остання прийнята на посаду продавця непродовольчих товарів. 26 квітня 2012 року вказаний трудовий договір було розірвано на підставі ст. 38 КЗпП України.

Однак з матеріалів справи вбачається, що згідно з наказом від

27 квітня 2012 року № 21/к ОСОБА_6 прийнято на посаду представник торгівельний (а. с. 9, т. 1).

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків.

Статтею 135-2 КЗпП України визначено, що при спільному виконанні працівниками окремих видів робіт, позв'язаних із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей, коли неможливо розмежувати матеріальну відповідальність кожного працівника і укласти з ним договір про повну матеріальну відповідальність, може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність. Колективна (бригадна) матеріальна відповідальність установлюється власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації. Письмовий договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність укладається між підприємством, установою, організацією і всіма членами колективу (бригади). Перелік робіт, при виконанні яких може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність, умови її застосування, а також типовий договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність розробляються за участю профспілкових об'єднань України та затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

Частинами 3, 4 статті 233 КЗпП України встановлено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу або прокурора.

З роз'яснень, викладених у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», вбачається, що суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Пунктом 16 згаданої постанови Пленуму визначено, що розмір шкоди, заподіяної з вини кількох працівників, визначається для кожного з них з урахуванням ступеня вини, виду і меж матеріальної відповідальності. Солідарна матеріальна відповідальність застосовується лише за умови, якщо судом встановлено, що шкода підприємству, установі, організації заподіяна спільними умисними діями кількох працівників або працівника та інших осіб.

Встановивши при розгляді справи, що шкода заподіяна не лише з вини працівника, до якого пред'явлено позов, але й з вини службових осіб підприємства, установи, організації, суд відповідно до ст. 105 ЦПК має обговорити питання про притягнення їх до участі в справі як співвідповідачів.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог про солідарне стягнення з відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 матеріальних збитків, дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності, при вирішенні справи вищевказаних положень законодавства та роз'яснень Пленуму не врахував та, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, не з'ясував належним чином, в чому полягає відповідальність кожного з продавців, розмір завданих збитків кожним з них, та не врахував положення п. 4.5 договору про колективну матеріальну відповідальність. Крім того, на порушення вимог ст. 60 ЦПК України суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки наказу від 27 квітня 2012 року № 21/к, згідно з яким

ОСОБА_6 прийнято на посаду представник торгівельний.

Оскільки при вирішенні спору судом порушені норми процесуального права та не застосовано норми матеріального права, які підлягали застосуванню, що призвело до неправильного вирішення справи, тому в силу ст. 338 ЦПК України ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від

12 листопада 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. Ситнік
Судді:Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко Т.О. Писана Г.В. Юровська