Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Дем'яносова М.В.,

Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення неустойки (пені) зі сплати аліментів, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Київської області від 21 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 1999 року по 2004 рік перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розірвання шлюбу залишився проживати з нею та перебуває на її утриманні. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2004 року зобов'язано ОСОБА_4 з 28 квітня 2004 року сплачувати на користь позивача аліменти у розмірі ј частини всіх видів доходів щомісяця до досягнення сином повноліття. Оскільки відповідач прострочив сплату аліментів, ОСОБА_3 просила стягнути із нього на свою користь неустойку за прострочення сплати аліментів у розмірі 106 792,95 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 березня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з січня 2005 року по грудень 2014 року у розмірі 3 000 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 21 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, простить скасувати рішення місцевого та апеляційного судів і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково на таких підставах.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням установленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду було зумовлено поважними причинами.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із недоведеності вини відповідача у несплаті аліментів.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитися не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі до 28 липня 2004 року та є батьками неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2004 року стягнуто з ОСОБА_4 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 у розмірі ј частини всіх видів заробітку, але не менше одного неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, починаючи з 28 травня 2004 року і до повноліття дитини.

16 березня 2012 року ОСОБА_4 повідомлений під підпис державним виконавцем, що згідно рішення суду він зобов'язаний сплачувати аліменти на утримання дитини і у випадку злісного ухилення від сплати аліментів буде нести кримінальну відповідальність за ст. 164 КК України.

Згідно довідки Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції від 28 квітня 2014 року, станом на 22 квітня 2014 року відповідач зареєстрований як суб'єкт господарської діяльності і перебуває на обліку в Білоцерківській ОДПІ. В період з 01 січня 2008 року по 31 грудня 2011 року працював за фіксованим податком шляхом придбання патенту. Згідно поданих декларацій загальна сума доходу становить: за 2008 рік 33 000 грн., за 2009 рік 36 000 грн., за 2010 рік 57 500 грн., за 2011 рік 80 000 грн. В період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2013 року застосовував спрощену систему оподаткування. Згідно поданих декларацій по єдиному податку загальна сума доходу становить за 2012 рік 234 294 грн., за 2013 рік 237 153 грн., за 2014 рік 227 365 грн.

Згідно довідки-розрахунку відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції від 02 червня 2014 року станом на 31 травня 2014 року заборгованість по виконавчому листу становить 12 201,10 грн., а згідно довідки-розрахунку від 11 грудня 2014 року станом на 01 грудня 2014 року заборгованість по виконавчому листу становить 3 066,10 грн.

Як вбачається із довідки-розрахунку відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції від 27 січня 2015 року, станом на 26 січня 2015 року заборгованість по виконавчому листу відсутня.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину. За змістом ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

Частиною 1 ст. 196 СК України встановлено, що при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

При цьому право одержувача аліментів на стягнення неустойки, передбачене ст. 196 СК України, у випадках несвоєчасної виплати присуджених за рішенням суду аліментів виникає з часу набрання рішенням законної сили.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені), визначена у ст. 196 СК України, настає лише за наявності вини цієї особи, на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Таким чином, виходячи зі змісту ст. 196 СК України, суд відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України повинен встановити факт заборгованості за аліментами й наявність чи відсутність вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, у її виникненні та залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки. При цьому право одержувача аліментів на стягнення неустойки, передбачене ст. 196 СК України, не пов'язується з дотриманням державним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до вимог ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виходячи з наведеного, законодавець не ставить обов'язок по сплаті аліментів, у разі обізнаності платника аліментів про їх стягнення, в залежність від стягнення таких за виконавчим листом шляхом відрахування із заробітної плати чи іншого доходу, оскільки судові рішення, що набрали законної сили, підлягають обов'язковому виконанню.

Зазначаючи про відсутність вини відповідача у виникненні заборгованості, апеляційний суд наведених вимог закону в повній мірі не врахував, не звернув уваги на те, що обов'язок із сплати аліментів за судовим рішенням у відповідача виник з моменту набрання таким рішенням законної сили, а не із моменту пред'явлення виконавчого документа до примусового виконання. Отже, ані затримка у пред'явленні виконавчого листа до виконання, ані необізнаність боржника із наявністю відкритого виконавчого провадження не спростовують обов'язок боржника сплатити аліменти.

При новому розгляді справи апеляційному суду також слід врахувати наступне.

Як зазначено вище, згідно з ч. 1 ст. 196 СК України одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

З урахуванням правової природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов'язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом ст. 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. При цьому сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались.

Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-94цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2911/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> є обов'язковою для всіх судів України.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 21 квітня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді: В.С. Висоцька

М.В. Дем'яносов

О.В. Кафідова

І.М. Фаловська