У х в а л а

іменем україни

24 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Касьяна О.П., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Державної установи «Національний інститут хірургії та трансплантології ім. О.О. Шалімова» Національної академії медичних наук України про визнання незаконними та скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду м. Києва від 15 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просила поновти строк на звернення до суду, визнати незаконними та скасувати накази директора Державної установи «Національний інститут хірургії та трансплантології ім. О.О. Шалімова» Національної академії медичних наук України № 337/2-к від 09 липня 2014 р. та № 972/2-н від 10 грудня 2014 року про її звільнення з посади начальника відділу кадрів апарату управління, поновити її на цій посаді та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

На обґрунтування своїх вимог посилалась на ті обставини, що з 09 червня 2009 року працювала у відповідача на посаді начальника відділу кадрів апарату управління, з 01 січня 2011 року її було прийнято на роботу за сумісництвом на 0,5 ставки старшого інспектора відділу кадрів.

12 липня 2014 року вона отримала лист від відповідача, в якому її було повідомлено про прийняття наказів про її звільнення з 09 липня 2014 року з посади начальника відділу кадрів апарату управління у зв'язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором і правилами внутрішнього розпорядку, п.3 ст.40 КЗпП України, та про звільнення з посади старшого інспектора відділу кадрів (за сумісництвом) з 08 липня 2014 року за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Вважає, що звільнення з роботи відбулось з порушенням порядку застосування дисциплінарних стягнень, без наведення в наказі конкретних підстав для звільнення та в період її тимчасової непрацездатності, а також відповідач не повідомляв її під розписку про оголошення їй дисциплінарного стягнення, вона не надавала пояснень і порушено строк для його застосування, просила задовольнити позов.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ від 10 грудня 2014 року №972/2-н про звільнення ОСОБА_4 з посади начальника відділу кадрів апарату управління ДУ «НІХТ ім. О.О. Шалімова» НАМН України та поновлено її на вказаній посаді з 21 липня 2014 року.

Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 липня 2014 року по 19 червня 2015 року в сумі 35 685 грн. 53 коп. В іншій частині позову відмовлено. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 3 356 грн. допущено до негайного виконання. Вирішено питання розподілу судових витрат.

15 жовтня 2015 року рішенням апеляційного суду м. Києва рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник позивачки просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, ухвалене згідно з законом, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, повно та всебічно з'ясував та встановив обставини справи, надав їм належну оцінку і правильно виходив з того, що звільнення позивачки з роботи на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України проведено відповідачем з дотриманням вимог чинного трудового законодавства, відповідачем додержані вимоги ст. ст. 147-1, 148, 149 КЗпП України щодо правил та порядку застосування дисциплінарних стягнень, а позивачка не надала доказів на підтвердження своїх вимог, тому підстав для задоволення позову немає.

При цьому судом правильно застосовано закон, що регулює спірні відносини, оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

За таких обставин касаційну скаргу потрібно відхилити, рішення апеляційного суду м. Києва від 15 жовтня 2015 року залишити без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 відхилити, рішення апеляційного суду м. Києва від 15 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.П. Касьян

Д.О. Остапчук

В.О.Савченко