АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7326/15 Справа № 199/3055/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Сенчишин Ф. М. Доповідач - Куценко Т.Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2015 року м. Дніпропетровськ

19 серпня 2015 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів - Волошина М.П., Демченко Е.Л.

при секретарі - Прудченко В.Д.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа: управління - служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради про вселення в квартиру та усунення перешкод у проживанні, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 у квітні 2015 року звернулася до суду з позовом у своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та просила усунути перешкоди у користуванні житлом та вселити її та дитину у спірну квартиру /а.с. 19-21/.

Рішенням АНД районного суду м. Дніпропетровська від 25.06.2015 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі, вирішено питання щодо судових витрат /а.с. 69-72/.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення скасувати, та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє членів сім'ї права користування займаним приміщенням.

Судом встановлено, що сторони з 25.02.1989 року перебували у шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 року /а.с. 5/.

Рішенням АНД районного суду м. Дніпропетровська від 07.12.2010 року шлюб було розірвано /а.с. 8/.

Квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_5, батьку відповідача, що підтверджується договором купівлі - продажу від 20.01.2004 року який був нотаріально посвідчений, та витягом про реєстрацію права власності /а.с. 35, 36, 37/.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5 помирає, що підтверджується свідоцтвом про смерть /а.с. 40/.

За заповітом складеним ОСОБА_5 від 14.07.2011 року відповідач ОСОБА_2 є спадкоємцем його майна /а.с. 39/.

Відповідно до листа нотаріуса Четвертої дніпропетровської нотаріальної контори № 2079/01-16 від 09.06.2015 року після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5 із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори ніхто не звертався, спадкова справа не відкривалася, свідоцтво про право на спадщину не видавалося /а.с. 50/.

Згідно довідки ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 11.06.2015 року ОСОБА_5 був зареєстрований в АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську та був знятий з реєстрації 07.11.2011 року у зв'язку зі смертю /а.с. 48/.

Також згідно довідки ГУДМС України в Дніпропетровській області від 07.05.2015 року ОСОБА_2 з 17.02.2004 року зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1

Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

ОСОБА_3 також з 17.02.2004 року зареєстрована у спірній квартирі, що підтверджується копією паспорта /а.с. 6-7/.

Також судом встановлено, що відповідач створював позивачу та дітям неможливі для проживання умови, постійно намагався вигнати їх з квартири. У серпні 2014 року, після чергової сварки, позивач разом з дітьми, вимушена була піти з квартири та деякий час проживала у знайомих, але постійно намагалася повернутися в квартиру. В грудні 2014 року ОСОБА_2 змінив замки на вхідних дверях.

Позивач неодноразово скаржилася на дії відповідача до правоохоронних органів /а.с. 10, 11/.

При вищенаведених обставинах справи, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 про вселення в квартиру та усунення перешкод у здійсненні права проживання підлягають задоволенню.

Приведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_2 про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказів не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Щодо посилань відповідача в апеляційній скарзі на те, що він не є належним відповідачем по справі, так як на цей час спірна квартира в реєстрі права власності на нерухоме майно зареєстрована за його померлим батьком ОСОБА_5, що ставить під сумнів висновок суду про те, що ОСОБА_2 є власником квартири, то з ним погодитися не можна. З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 постійно проживав зі спадкодавцем у квартирі, був там зареєстрований, а тому вважається таким, що прийняв спадщину (ст. 1268 ЦК України), яка належить йому з часу відкриття спадщини, а саме з дня смерті ОСОБА_5 (ст. 1220 ЦК України).

Відносно посилань відповідача в апеляційній скарзі на те, що позивач ОСОБА_3 є колишнім членом сім'ї з якою він не веде спільне господарство, що цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членами його сім'ї, то з ними також не можна погодитися.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє членів сім'ї права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безплатне користування жилим приміщенням, до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу.

Таким чином, дружина, як колишній член сім'ї, після розірвання шлюбу не втрачає право на користування квартирою тільки на підставі розірвання шлюбу, навіть з огляду на те, що чоловік є власником квартири і має право розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Волошин М.П.

Демченко Е.Л.