Номер провадження: 22-ц/785/5355/15
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2015 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого - Сватаненка В.І.

суддів - Артеменка І.А., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря - Добряк Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 квітня 2015 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 - «Про звернення стягнення заборгованості за кредитним договором на іпотечне майно», -

ВСТАНОВИЛА:

20.12.2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулись до суду із зазначеним позовом, який у подальшому був уточнений, по якому просили в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ODMLGA00000516 від 28.09.2007 року у розмірі 3011787,59 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки - на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 50,10 кв.м., яка належить на праві власності відповідачу та передана ним в іпотеку банку, шляхом продажу вказаної квартири, а також виселити відповідача з зазначеної квартири, посилаючись на порушення відповідачем умов договору кредиту.

Представник позивача позов підтримав, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач позов не визнав, заперечував проти його задоволення.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21.04.2015 року позов задоволений частково: звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 50,1 кв.м., що належить ОСОБА_2, в рахунок погашення загальної заборгованості за кредитним договором № ODMLGA00000516 від 28.09.2007 року в сумі 1260630,70 грн., що дорівнює 56683,04 доларів США та застосувати спосіб реалізації нерухомого майна - вказаної квартири, шляхом продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем. Відстрочено виконання рішення суду на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Вирішено питання про судові витрати, в іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.

12.05.2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подали апеляційну скаргу на вказане рішення суду, по якій просять рішення районного суду змінити, скасувавши його в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виселення відповідача та ухвалити рішення про задоволення позовних вимог про виселення, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлені наступні фактичні обставини по справі.

28 вересня 2007 року між Закритим Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № ODMLGA00000516, за умовами якого ОСОБА_2 надавався кредит в сумі 50000 доларів США на споживчі цілі та який має бути повернутий позичальником не пізніше 28 вересня 2017 року. Цього самого дня, між банком і ОСОБА_2, з метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань, укладено іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставу договору дарування від 20 грудня 2005 року.

В порушення вимог кредитного договору відповідач несвоєчасно повертав кредитні кошти і проценти за користування кредитом.

Невиконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором підтверджується рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21.04.2011 року, яким було стягнуто солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за даним кредитним договором 74965,72 доларів США. Однак банк виконавчий лист за даним рішенням не отримав та не звертався до виконавчої служби з питання примусового виконання.

У даній справі судом першої інстанції визначена доведеною сума заборгованості ОСОБА_2 перед банком 1260630 грн. ( еквівалент 56683,04 доларів США), а саме: заборгованість за кредитом в сумі 1149135,24 грн., що еквівалентно 51669,75 доларів США; заборгованість за комісією в сумі 111495,56 грн., що еквівалентно 5013,29 доларів США.

Судове рішення в частині правильності визначеної судом суми заборгованості не оскаржено, тому колегія суддів перевіряє законність рішення саме в частині відмови банку у виселенні відповідача із іпотечної квартири.

Відповідно до вимог ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону.

Відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у зв'язку з невиконанням позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором щодо своєчасної сплати процентів та погашення кредиту, кредитором направлено досудову вимогу про погашення заборгованості, відповідно до яких іпотекодавець був зобов'язаний сплатити на користь кредитора належні суми кредиту, процентів та штрафних санкцій за кредитним договором та попередив, що у іншому випадку він вимушений буде звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідачу також в листі пред'явленаа вимога про добровільне звільнення іпотечної квартири. Дана вимога була відповідачем отримана. ( а.с. 9).

Однак вимога іпотекодержателя залишилася без задоволення, письмової відповіді від позичальника не отримав, тому 20.04.2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із вказаним позовом.

Відповідно останніх позицій, викладених в Постановах Верховного Суду України, прийнятих за наслідками розгляду заяв про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах від 18.03.2015 року ( справа № 6-39цс15) та від 24.06.2015 року ( справа № 6-447цс15) та які відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України, особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, у цьому разі надається інше постійне житло.

У наведених Постановах Верховний Суд України звертає увагу на такі положення закону.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

В даному випадку банком були заявлені вимоги про виселення відповідача без надання іншого житла, що є недопустимим урахуванням з урахуванням вищевикладеної позиції Верховного Суду України.

Установивши у даній справі, що в іпотеку передано квартиру, яка була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, колегія суддів дійшла висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла.

Одночасно колегія суддів погоджується із висновком районного суду щодо необхідності застосування у даній справі вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно.

Суд першої інстанції встановив, що квартира АДРЕСА_1 є місцем постійного проживання ОСОБА_2, іншого житла м. Одесі ОСОБА_2 не має.

Отже, з урахуванням наведених положень цього Закону, районний суд правильно на підставі ст. 217 ЦПК України відстрочив виконання рішення в частині звернення стягнення заборгованості за кредитним договором на іпотечне майно на строк дії Закону України «Про мораторій…».

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами на власний розсуд.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підтвердження своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі ч. 1 ст. 59 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 3 ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Право на захист є складовою частиною самого суб'єктивного права поряд із правом на власні дії, а також правом вимагати певної поведінки від зобов'язаних осіб.

Цивільний інтерес підлягає захисту, якщо він не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Колегія суддів вважає, що районний суд, давши оцінку поясненням сторін у справі та на підставі сукупності зібраних по справі доказів, прийшов до правильного обґрунтованого висновку, про часткове задоволення позову банку. .

Висновки суду першої інстанції відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Доводи апеляційної скарги є неспроможними, висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, є правильним по суті, відповідає вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України, підстави для його скасування та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області В.І. Сватаненко

І.А. Артеменко

С.О. Погорєлова

12.08.2015 року м. Одеса