Справа № 2/359/1658/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2015 року м. Бориспіль

Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Чирки С.С.

при секретарях

судового засідання Гомоли О.А., Пустовіт А.Б.

за участю:

позивача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представників позивача ОСОБА_5, ОСОБА_6

представника відповідача ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання договору та довіреності дійсними

ВСТАНОВИВ :

В червні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з даним позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу частини квартири АДРЕСА_1 від 05.03.2007 року та про визнання довіреності від 04.04.2007 року, видану ОСОБА_9 в США на право продажу її частки вказаної квартири дійсною та про поновлення строку позовної давності.

Свої вимоги обґрунтовала тим, що з 2007 року вона проживає в квартирі АДРЕСА_1.400/1000 вказаної квартири належить позивачу на праві приватної власності, а 3/5 квартири належить на праві спільної сумісної власності тертім особам: ОСОБА_8 та ОСОБА_9. 23 грудня 2006 року ОСОБА_8 видала довіреність на ім'я ОСОБА_4 на продаж належної їй частки квартири під АДРЕСА_1. 05.03.2007 року позивач та ОСОБА_4, яка діяла за довіреністю від ОСОБА_8, уклали договір у простій письмовій формі купівлі-продажу 3/5 часток квартири АДРЕСА_1. 2007 року позивач сплатила заборгованість ОСОБА_8 по комунальним платежам, в сумі більш ніж 5000 грн. 06 березня 2007 року позивач сплатила відповідачу за покупку квартири 10 000 доларів США, а 15 жовтня 2008 року - решту 7 000 доларів США, таким чином позивач вважає, що вона 15.10.2008 року повністю виконала умови договору купівлі-продажу квартири. Тому на думку позивача є підстави для визнання договору купівлі-продажу частки квартири дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України.Позивач просить визнати дійсною довіреність від 04.04.2007 року, видану ОСОБА_9 в США на право продажу її частки вказаної квартири, посилаючись на те, що в цій довіреності є помилка в написанні прізвища відповідача, а також на те, що вказану довіреність посвідчив замість українського нотаріуса, американський нотаріус з перекладом на російську мову. Позивач просить поновити строки позовної давності для звернення до суду з позовом, посилаючись на те, що перебіг строку позовної давності почався для неї 16.10.2008 року, але фактично перебіг строку почався для неї з червня 2013 року, коли із рішення суду вона дізналася, що відповідач відмовилася нотаріально посвідчувати договір купівлі-продажу частини квартири.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_3 вимоги викладені в позові підтримала та просила їх задовольнити. Представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 проти позову заперечувала, та просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Треті особи в судове засідання не з'явилися, своє ставлення до позову суд не повідомили.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи сторін, вважає, що позовні вимоги позивача слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та це встановлено судом, що відповідно до свідоцтва про шлюб від 25.10.2013 року Серія НОМЕР_1, ОСОБА_3 зареєструвала шлюб із ОСОБА_11 та взяла собі прізвище чоловіка «ОСОБА_3» (а.с.31).

Згідно Витягу з реєстру права власності на нерухоме майно, виданого Комунальним підприємством «Бориспільське бюро технічної інвентаризації» від 27.06.2007 року ОСОБА_8 та ОСОБА_9 належить на праві спільної сумісної власності 3/5 частки квартири,ОСОБА_3 на праві приватної власності належить 400/1000 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1(а.с.15).

23 грудня 2006 року ОСОБА_8 видала довіреність на ім'я ОСОБА_4 на продаж належної їй частки квартири під АДРЕСА_1 (а.с.9).

05.03.2007 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яка діяла за довіреністю від ОСОБА_8, підписали договір у простій письмовій формі купівлі-продажу 3/5 часток квартири АДРЕСА_1 (а.с.18,19).

05.04.2007 року ОСОБА_9 видала довіреність на ім'я ОСОБА_4 на продаж належної їй частки квартири під АДРЕСА_1 (а.с.10,11).

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України у разі, якщо недійсність правочину встановлена законом, такий правочин є нікчемним. У випадках, установлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Згідно ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне чи часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Отже, закон надає суду право визнавати дійсним договір, який через недодержання сторонами вимог закону про його нотаріальне посвідчення є нікчемним.

З матеріалів справи вбачається, що позивач просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу частки квартири під АДРЕСА_1 від 05.03.2007 року.

На підставі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу квартири підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 210 і ч. 3 ст. 640 ЦК України такий договір є укладеним з моменту його державної реєстрації. Отже, до моменту його державної реєстрації договір купівлі-продажу квартири юридично не є укладеним.

Разом з тим, як зазначалося вище, ч. 2 ст. 220 ЦК України надає суду право визнавати дійсним нікчемний договір, а не договір, який не є укладеним. Така позиція зазначена в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9.

Так, згідно п. 13 Постанови № 9 ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року - «Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.»

Таким чином, норма ч. 2 ст. 220 ЦК України, на яку посилається позивач у своєму позові, не може бути застосована в даному випадку, оскільки договір купівлі-продажу підлягає як нотаріальному посвідченню так і державній реєстрації.

Відповідно до ст. 16, 182, 640 ЦК України, визначена ч. 2 ст. 220 ЦК України можливість визнання договору дійсним поширюється лише на ті договори, які підлягають тільки нотаріальному посвідченню, від якого сторона ухиляється, й не підлягають державній реєстрації, а тому суперечить законодавству визнання в судовому порядку дійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна, оскільки такий правочин в обов'язковому порядку має пройти державну реєстрацію.

Частинами 3, 4 ст. 334, яка регламентує момент набуття права власності за договором, визначено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Оскільки, Пунктами 5,6 Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 671, передбачено, що державній реєстрації підлягають договори купівлі-продажу, міни земельної ділянки або іншого нерухомого майна.

Зазначена правова позиція викладена у Постановах ВСУ України №6-162 цс12, та №6-49цс13.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Однак, як вбачається з матеріалів справи позивач не надала жодних належних та допустимих доказів на підтвердження її звернення до відповідача щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу частини квартири та ухилення відповідача від нотаріального посвідчення вказаного договору.

Довіреність від 04 квітня 2007 року, яку позивач просить визнати дійсною, була видана ОСОБА_9 вже після укладання договору купівлі-продажу частини квартири від 05.03.2007 року, таким чином відповідач підписувала вказаний договір від імені ОСОБА_9, не маючи на те повноважень.

Строк на який видана ця довіреність закінчився 02.04.2010 року, тому ця довіреність не несе будь-яких юридичних наслідків для позивача. Тобто визнання чи не визнання даної довіреності дійсною, не створюють для позивача ніяких юридичних прав та обов'язків.

Позивач не надала доказів того, що в Україні довіреність від 04 квітня 2007 року не визнавалася як дійсна, в період коли вона була чинна, позивачка не надала доказів того, що вона зверталася на підставі даної довіреності до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії і їй було відмовлено в цьому.

Додатковою підставою для відмови в задоволенні позову позивача є пропущення строків позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом.

Позивач просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу частини квартири АДРЕСА_1 від 05.03.2007 року, а також просить суд визнати дійсною довіреність від 04.04.2007 року, видану ОСОБА_9 на право продажу її частки вказаної квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позивач підтвердила в судовому засіданні, що вона ще у 2008 році вважала, що її права за договором купівлі-продажу від 05.03.2007 року та довіреністю від 04 квітня 2007 року були порушені.

Позивач просить суд поновити їй строк позовної давності по даному позову, проте не вказує на жодну поважну причину пропущення цього строку.

Судом було встановлено, що позивачу ніщо не заважало звернутися до суду за захистом своїх прав раніше.

Таким чином, є всі підстави для застосування позовної давності до вимог позивача, та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

З урахуванням наведеного, даючи оцінку дослідженим в судовому засіданні доказам, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача слід залишити без задоволення

Керуючись ст.5,10,15,58- 60,208, 212-215, 223 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання договору та довіреності дійсними залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом

Суддя: С.С. Чирка