Справа № 352/514/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1432/2015
Головуючий у 1 інстанції Дузінкевич І. М.
Суддя-доповідач Соколовський В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Соколовського В.М.,

суддів: Беркій О.Ю., Пнівчук О.В.,

секретаря Турів О.М.,

з участю: представника апелянта ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення трьох процентів річних, інфляційних втрат, процентів за користування сумою позики та моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тисменицького районного суду від 21 травня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення трьох процентів річних, інфляційних втрат, процентів за користування сумою позики та моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 01.06.2011 року уклав з відповідачем договір позики, за яким передав останньому грошові кошти в сумі 46000 грн., які відповідач зобов'язався повернути до 01.09.2011р., на підтвердження чого написав письмову розписку. Однак кошти своєчасно відповідач не повернув, у зв'язку з чим 28.08.2014 року він звернувся в Тисменицький районний суд з позовом про стягнення боргу за договором позики, інфляційних втрат та трьох процентів річних. Рішенням суду від 06.10.2014 року позов задоволено частково та стягнуто з відповідача борг за договором позики, а також інфляційні втрати та три проценти річних за прострочення виконання договору позики за період з 02.09.2011 року по 28.08.2014 року.

Відповідач виконав рішення суду тільки 26.01.2015 року після звернення до відділу ДВС Тисменицького РУЮ із заявою про примусове виконання рішення. Таким чином, відповідач допустив прострочення виконання взятого на себе зобов'язання за період з 29.08.2014 року до 26.01.2015 року.

Позивач зазначав, що на підставі ч.1 ст.1050 ЦК України має право додатково стягнути з відповідача три проценти річних в сумі 567 грн. 12 коп., інфляційні втрати в сумі 6449 грн. 66 коп. за період з 29.08.2014 року по 26.01.2015 року.

Крім того, позивач стверджував, що на підставі ч.1 ст.1048 ЦК України відповідач зобов'язаний сплатити йому ще й проценти за користування позикою за період з 29.08.2014 року по 26.01.2015 року, виходячи з облікової ставки НБУ в розмірі 2485 грн. 26 коп.

Також своїми протиправними діями, що полягають в ухиленні відповідача від сплати суми заборгованості за договором позики, останній завдав йому моральну шкоду, яку він оцінює в 10000 грн.

Таким чином, позивач просив стягнути на свою користь з відповідача загалом 19502 грн. 04 коп. та судові витрати.

Рішенням Тисменицького районного суду від 21 травня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. Разом з тим, суд стягнув з позивача на користь відповідача витрати за надання правової допомоги у сумі 1000 грн.

На дане рішення позивач подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим. Зазначає, що рішення суду не ґрунтується на вимогах чинного законодавства України та суперечить принципу повного і всебічного з'ясування всіх обставин справи. В основу рішення суд поклав лише власні суб'єктивні необґрунтовані припущення про те, що він, позивач, повинен був передбачати, що відповідач не поверне йому грошові кошти та раніше звернутись з виконавчим листом у виконавчу службу. При цьому, суд не обґрунтував свою позицію, яка полягає в тому, що він "оцінює критично" доводи його представника, які ґрунтуються на фактичних обставинах справи та нормах чинного законодавства. Суд не послався на жодні норми чинного законодавства, які б давали підстави відмовити в задоволенні позову.

Апелянт вважає, що суд дійшов помилкового висновку, який полягає в тому, що оскільки відповідач повернув борг, то позивач мав об'єктивну можливість здійснити захист свого права, звернувшись завчасно з виконавчим листом для примусового стягнення боргу, тому позов до задоволення не підлягає. Такий висновок є необґрунтованим, не відповідає обставинам справи і суперечить нормам матеріального права, зокрема, статтям 629, ч.1 ст.1049, 610, ч.1 ст.1050 ЦК України. Посилання суду на те, що він отримав виконавчий лист лише за три місяці після винесення рішення, не може стати підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки у цьому його вини не має, а рішення суду від 06.10.2014 року було ухвалено у присутності відповідача, який достовірно знав про свій обов'язок щодо повернення коштів, однак продовжував ухилятися від його виконання. На думку апелянта, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.614 ЦК України судом не було враховано, що відповідач не вжив жодних заходів щодо належного виконання зобов'язання, тому відсутні підстави для звільнення його від відповідальності за порушення договору позики.

Проценти за користування позикою нараховуються незалежно від трьох процентів річних, які є правовим наслідком невиконання зобов'язання (ст.625 ЦК України).

Апелянт стверджує, що суд помилково відмовив в задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, порушивши при цьому вимоги ч.1 ст.23 та п.4 ч.1 ст.611 ЦК України.

Крім того, суд незаконно стягнув з нього витрати на правову допомогу в сумі 1000 грн., оскільки його позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають до задоволення, і відповідач не надав жодного доказу про те, що його представник надав, а відповідач отримав правову допомогу на суму 1000 грн. Водночас суд не врахував вимоги ст.1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

З наведених підстав просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, а також стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Представник апелянта ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав з викладених у ній мотивів та просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив її відхилити, зазначивши, що рішення суду є законним та обґрунтованим.

Вислухавши доповідача, пояснення представника апелянта, заперечення відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що позовні вимоги про стягнення трьох процентів річних, інфляційних втрат та процентів за користування позикою не підлягають до задоволення, оскільки за рішенням суду з відповідача на користь позивача вже було стягнуто борг за договором позики, а позивач вчасно не звернувся із виконавчим листом для примусового стягнення боргу, хоча мав об'єктивну можливість здійснити захист свого порушеного права. Суд вважав, що позовна вимога про відшкодування з відповідача моральної шкоди не підлягає задоволенню, так як для цього відсутні правові підстави - відшкодування моральної шкоди не передбачено договором.

Крім того, відмовивши повністю в задоволенні позову, суд стягнув з позивача на користь відповідача понесенні останнім витрати за надання правової допомоги в розмірі 1000 грн.

З такими висновками суду погодитись не можна з огляду на наступне.

Судом встановлено, що згідно рішення Тисменицького районного суду від 06 жовтня 2014 року з відповідача ОСОБА_3 в користь позивача ОСОБА_4 стягнуто 56009,20 грн. боргу за договором позики від 01.06.2011 року, а також судові витрати (а.с.4-6). Як видно із змісту цього рішення, сума боргу - 56009,20 грн. включає в себе 46000 грн. боргу за договором позики, та 10009,20 грн. трьох процентів річних та інфляційних втрат за період з 01.06.2011 року до дня звернення з позовом до суду, тобто до 28.08.2014 року (хоча ця дата не вказана у рішенні суду, однак так зазначав позивач у позовній заяві і це визнається відповідачем у запереченні на позов, а тому дана обставина є доведеною).

Судом вірно встановлено і не заперечується сторонами, що позивач ОСОБА_4 у грудні 2014 року звернувся до суду із заявою про видачу виконавчого листа про стягнення вищезазначеного боргу в сумі 56009,20 грн., і борг повернуто відповідачем позивачу 26.01.2015 року. Отже, рішення суду від 06 жовтня 2014 року відповідачем виконано 26.01.2015 року.

Предметом позову у справі, що розглядається, є вимога ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_3 трьох процентів річних та інфляційних втрат за період з 29.08.2014 року по 26.01.2015 року, нарахованих на суму основного боргу (46000 грн.) за договором позики від 01.06.2011 року.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому, зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Такою є правова позиція, висловлена у постанові Верховного Суду України від 14 листопада 2011 р. у справі N 3-116гс11.

З огляду на викладене, у справі, що розглядається, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку, відмовивши в задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, не застосувавши ст.625 ЦК України, яка підлягає застосуванню.

Апеляційний суд установив факт неналежного виконання відповідачем свого зобов'язання стосовно погашення заборгованості. Так, рішення суду від 06 жовтня 2014 року про стягнення боргу за договором позики в сумі 46000 грн., трьох процентів річних та інфляційних втрат за період з 01.06.2011 року до 28.08.2014 року (дня звернення з позовом до суду) відповідачем виконано тільки 26.01.2015 року.

Отже, позивач на підставі ст.625 ЦК України має право вимагати сплати відповідачем інфляційних втрат та трьох процентів річних за період з 29.08.2014 року по 26.01.2015 року.

Так, обчислюючи розмір інфляційних втрат за період з 29.08.2014 року до 26.01.2015 року колегія суддів, враховуючи рекомендації, надані у Листі Верховного Суду України №62-97р від 03.04.97 року, виходить із наступного. Сума боргу становить 46000 грн. Індекс інфляції обчислюється помісячно за період з вересня 2014 року по січень 2015 року включно (при цьому, серпень 2014 року не входить у розрахунок, оскільки сума інфляційних втрат за цей місяць стягнута рішенням суду від 06.10.2014 року) шляхом множення індексів інфляції за кожен місяць 102,9%х102,4%х101,9%х103%х103,1%=114,021%. Отже, індекс інфляції за період прострочення становить 114,021%. Тепер визначається сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за формулою 46000 грн.х114,021% = 52449,66 грн. Розмір же інфляційних втрат складає 6449,66 грн.(52449,66 грн. відняти 46000 грн.).

Розмір трьох процентів річних від простроченої суми боргу (46000 грн.) за період з 29.08.2014 року до 26.01.2015 року, тобто 150 днів, складає 567,12 грн. (46000 грн.х150х3% та поділити на 365).

З огляду на це, наданий позивачем розрахунок є обгрунтованим (а.с.9).

Таким чином, з відповідача на користь позивача за період з 29.08.2014 року до 26.01.2015 року слід стягнути інфляційні втрати в розмірі 6449,66 грн. та три проценти річних в розмірі 567,12 грн.

Отже, в частині стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних позов підлягає до задоволення. Наведеного місцевий суд не враховував і дійшов неправильного висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині.

При цьому колегія суддів відхиляє заперечення відповідача, яке полягає в тому, що позивач пропустив строк звернення до суду з позовом, оскільки позивач просив стягнути інфляційні втрати та три проценти річних за період з 29.08.2014 року по 26.01.2015 року, тобто право на звернення до суду із таким позовом у позивача виникло з 29.08.2014 року - в межах трьохрічного строку позовної давності.

Разом з тим, позов в частині стягнення процентів за користування позикою в розмірі 2485,26 грн. на підставі ч.1 ст.1048 ЦК України не підлягає до задоволення, з огляду на таке.

Як видно із матеріалів справи, у договорі позики, укладеному між сторонами, не встановлено розміру процентів за користування позикою.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Положення закону щодо визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України не підлягає застосуванню до правовідносин, що виникли між сторонами у даній справі, оскільки рішенням від 06.10.2014 року (а.с.4-6) у задоволенні даної позовної вимоги про стягнення процентів за користування позикою за період з 01.09.2011 року по 28.08.2014 року було відмовлено і стягнуто три проценти річних на підставі ст.625 ЦК України, і з таким висновком ОСОБА_4 погодився, так як рішення суду не оскаржував.

Більше того, ч.1 ст.1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Тому в даному випадку апеляційний суд вважає, що слід стягувати тільки три проценти річних на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, проценти ж за користування позикою на підставі ч.1 ст.1048 ЦК України стягненню не підлягають.

Суд всупереч ст.215 ЦПК України не мотивував свій висновок щодо відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення процентів за користування позикою.

Що стосується вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000 грн., то суд виходить із такого.

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування моральної шкоди. Отже, право на відшкодування моральної шкоди виникає тільки в тому разі, коли це передбачено договором чи законом.

Ні укладеним між сторонами по справі договором позики, ні законом не передбачено відшкодування моральної шкоди за порушення зобов'язань, які випливають із договору позики. Тому вимога про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає.

Таким чином, суд неправильно застосував норми матеріального права, порушив норми процесуального права (не навів мотивів відмови в задоволенні позову), що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення, яке відповідно до ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, яким з відповідача на користь позивача слід стягнути інфляційні втрати та три проценти річних. В решті позовних вимог (стягнення процентів за користування позикою, відшкодування моральної шкоди) слід відмовити. Враховуючи, що рішення суду є незаконним, суд неправильно стягнув з позивача на користь відповідача витрати за надання правової допомоги у сумі 1000 грн.

Відповідно до ч.ч.1, 5 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційний суд задовольняє позов частково, то частковому стягненню підлягають і судові витрати, понесені позивачем. З огляду на це з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати в загальному розмірі 364 грн. 40 коп., куди входить судовий збір за подання позову в розмірі 243 грн. 60 коп. та за подання апеляційної скарги в розмірі 121 грн. 80 коп. Решта судових витрат стягненню не підлягають, оскільки вони були сплачені за позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди, в задоволенні якої позивачу відмовлено.

Керуючись ст.ст.307, 309, 313, 314, 316 , 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Тисменицького районного суду від 21 травня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення трьох процентів річних, інфляційних втрат, процентів за користування сумою позики та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 три проценти річних в розмірі 567 грн. 12 коп., інфляційні втрати в розмірі 6449,66 грн., судові витрати в розмірі 364 грн. 40 коп., а всього 7381 грн. 18 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий В.М. Соколовський

Судді: О.Ю. Беркій

О.В. Пнівчук