АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7576/15 Справа № 191/342/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Прижигалінська Т. В. Доповідач - Кочкова Н.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2015 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

Головуючої: судді Кочкової Н.О.,

Суддів: Григорченка Е.І., Каратаєвої Л.О.,

за участю секретаря - Левцунова І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом виконавчої дирекції Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, - за апеляційною скаргою директора виконавчої дирекції Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності Желєзняк В.В. на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 липня 2015 року, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2015 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що на момент відносин між ним та відповідачем діяв Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» від 18.01.2001 року № 2240. Обов'язковою вимогою, що забезпечує реалізацію права зазначених в законі осіб на матеріальне забезпечення у разі настання страхового випадку є укладання договору про добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування у порядку, передбаченому ст..10 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року. Відповідно до укладених договорів від 01.05.2013 року №28 та 15.05.2014 року №0018 з управління ПФУ в м. Тернівці Дніпропетровської області та Тернівським відділенням Західно-Донбаської об'єднаної державної податкової інспекції головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування, фізична особа - підприємець ОСОБА_4, як застрахована особа, отримала право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги, в тому числі на допомогу по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травм, не пов'язаних з нещасним випадком на виробництві (включаючи догляд за хворою дитиною). Згідно Закону №2240 Фондом виплачено застрахованій особі ОСОБА_4 допомогу у розмірі 2196 грн.42 коп. по тимчасовій непрацездатності по семи листах непрацездатності внаслідок отримання нею тілесних ушкоджень в результаті ДТП, яка сталася 10.04.2006 року, внаслідок порушень Правил дорожнього руху України з вини водія ОСОБА_2 ОСОБА_2 як особа, винна в заподіянні шкоди здоров'ю ОСОБА_4, у добровільному порядку не відшкодував ці витрати. Вина відповідача підтверджується вироком Синельниківського міськрайонного суду від 25.05.2007 року. Отже, вина відповідача є підставою для стягнення з нього матеріальної шкоди в сумі 2196 грн.42 коп. (а.с.1-4).

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 липня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с.77-79).

В апеляційній скарзі директор виконавчої дирекції Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності Желєзняк В.В., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та просить ухвалити нове рішення по суті позовних вимог (а.с.81-84).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Установлено, що вироком Синельніківського міськрайонного суду від 25.05.2007 рок ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, зокрема, в порушенні правил безпеки руху та експлуатації транспорту особою, керуючою транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження. Дана дорожньо-транспортна пригода сталася 10.04.2006 року, внаслідок неї потерпілій ОСОБА_4 спричинено тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості. Згідно листа Західно-Донбаської ОДПІ №5952/10/200 від 23.09.2013 року за період з 25.10.2005 року по 01.01.2011 року від ОСОБА_4 до місцевого бюджету м. Тернівка надійшло грошових коштів по податках та зборах на загальну суму 3770,10 коп. Згідно договору №28 від 01.03.2013 року та №018 від 15.05.2014 року про добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування ОСОБА_4, як застрахована особа, набула права на виплати за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, в тому числі у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності. На підставі листків непрацездатності та наказів про призначення ОСОБА_4 допомоги по тимчасовій непрацездатності за період з 29.07.2013 року по 20.10.2014 року було нараховано суму допомоги в розмірі 2196,42 грн., яку згідно платіжних доручень отримала ОСОБА_4

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що здійснення Фондом виплат застрахованій особі ОСОБА_4 у зв'язку з настанням тимчасової втрати працездатності є його обов'язком, а тому здійснення ним таких виплат застрахованій особі не є шкодою у розумінні ст.1166 ЦК України та, відповідно, Фонд не є особою, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, і не набуває права зворотної вимоги до винної особи.

З такими висновками погоджується й колегія суддів оскільки вони є обґрунтованими та зроблені без порушення норм закону. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Вказана норма міститься в главі 82 ЦК України й регулює правовідносини щодо відшкодування шкоди, передбачає право вимоги (регресу) особи в разі, якщо вона відшкодувала потерпілому шкоду, завдану іншою особою в рамках деліктних правовідносин між нею та потерпілим. Правовідносини, які пов'язані із страхуванням різних видів, регулюються нормами глави 67 ЦК України. Стаття 980 ЦК України визначає предмет договору страхування, яким можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані в тому числі з життям, здоров'ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування). Частина 1 ст. 999 ЦК України передбачає, що законом може бути встановлений обов'язок фізичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування) . Згідно з ч. 2 ст. 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» (далі Закону), який2 був чинним до 1 січня 2015 року, страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності є окремим видом загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян, що здійснюється Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та передбачає матеріальне забезпечення громадян у зв'язку з тимчасової втрати працездатності. Згідно з п. 1 ст. 2 вказаного Закону суб'єктами страхування є страховик - Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, страхувальник - роботодавець, застрахована особа - найманий працівник, об'єктом страхування є тимчасова втрата працездатності застрахованою особою. Статтею 6 Закону визначено, що загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності та господарювання. Таким чином, страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності є обов'язковим особистим страхуванням. Частиною 1 статті 9 вказаного Закону передбачено, що Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, провадить акумуляцію страхових внесків та інших коштів, призначених для фінансування матеріального забезпечення та соціальних послуг, види яких передбачені статтею 34 цього Закону, та забезпечує їх надання, а також здійснює контроль за використанням цих коштів.

Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» не передбачає права Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, який здійснив страхову виплату застрахованій особі за договором особистого соціального страхування, зворотної вимоги до винної особи. Таке право, про яке зазначено в ст. 993 ЦК України, до страховика переходить лише в разі сплати ним страхового відшкодування за договором майнового страхування.

Здійснення Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності виплат ОСОБА_4 по листках непрацездатності у разі настання страхового випадку застрахованій особі не є шкодою в розумінні ст. 1166 ЦК України, а, відповідно, Фонд не є особою, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою.

Отже, оскільки страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності є обов'язковим особистим страхуванням, ні Основи законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, ні Закон України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням", ні норми глави 67 ЦК України не передбачають право страховика, який сплатив страхове відшкодування особі, застрахованій за договором загальнообов'язкового державного соціального страхування, на звернення з вимогою до винної особи про відшкодування сплачених застрахованому страхових сум.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову, і це відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №6-21цс11), яка відповідно до ст. 214, ст.360 -7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що правовідносини між сторонами не є особистим страхуванням, і що основними джерелами формування коштів Фонду, є внески роботодавців і застрахованих осіб - не мають правового значення, оскільки не спростовують висновок суду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, оскільки зводяться до цитування норм діючого законодавства, і не спростовують правильність висновків суду.

Судом 1 інстанції у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, підстав для виходу за межі апеляційної скарги - не вбачається, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.307, 308 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу директора виконавчої дирекції Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності Желєзняк В.В. - відхилити.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 липня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: