У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,

суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,

Писаної Т.О., Юровської Г.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Обухівської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 про скасування розпоряджень, визнання недійсними державних актів про право власності на земельні ділянки та витребування майна,

за касаційною скаргою заступника прокурора Київської області на рішення Обухівського районного суду Київської області від 29 травня

2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 5 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся до суду із позовом до Обухівської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,

ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 про скасування розпоряджень, визнання недійсними державних актів про право власності на земельні ділянки та витребування майна.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що під час перевірки дотримання вимог земельного та водного законодавства при передачі у власність земельних ділянок встановлено, що розпорядженням голови Обухівської районної державної адміністрації від 5 вересня 2008 року

№ 1430 надано дозвіл на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 20 громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області. Розпорядженням від 17 лютого 2009 року № 233 затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність 15 громадянам. 9 червня 2009 року державні акти на право власності на вказані земельні ділянки пройшли державну реєстрацію, які потім на підставі договорів купівлі-продажу від 17 червня 2009 року за

№ № 2557, 2582, 2587, 2592, 2598, 2603, 2653, 2658, 2663, 2673, 2678, 2683, 2688, 2693, 2698 було відчужено на користь ОСОБА_18, яким у подальшому на підставі розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 10 серпня 2009 року № 998 змінено цільове призначення земельної ділянки загальною площею 15 га з ведення особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області. Тому позивач просив скасувати розпорядження, визнати недійсними державні акти про право власності на земельні ділянки та витребувати земельну ділянку на користь Київської обласної державної адміністрації та визнати за державою в особі Київської обласної державної адміністрації право власності на земельну ділянку площею 15 га.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 29 травня 2014 року у задоволенні позовних вимог заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Обухівської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,

ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_19, ОСОБА_14,

ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 про скасування розпоряджень, визнання недійсними державних актів про право власності на земельні ділянки та витребування майна відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 5 листопада

2014 року рішення Обухівського районного суду Київської області від

29 травня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі заступник прокурора Київської області просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що обраний прокурором спосіб захисту інтересів держави шляхом визнання права власності на спірну земельну ділянку за державою в особі Київської обласної державної адміністрації не ґрунтується на законі в силу положень ст. 392 ЦК України.

Проте погодитись із таким висновком судів першої та апеляційної інстанцій не можна, оскільки суди дійшли його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення суддів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Судами встановлено, що розпорядженням голови Обухівської районної державної адміністрації від 5 вересня 2008 року № 1430 надано дозвіл на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 20 громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області.

Розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від

17 лютого 2009 року № 233 затверджено розроблений ТОВ «Дельта 2003» проект землеустрою щодо відведення у власність 15 громадянам, а саме: ОСОБА_3 ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

ОСОБА_20, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,

ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14,

ОСОБА_15, ОСОБА_17, ОСОБА_16 земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області площею по 1 га кожна, загальною площею 15 га.

9 червня 2009 року відповідачі ОСОБА_3 ОСОБА_4,

ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_20, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_17, ОСОБА_16 отримали державні акти на право власності на земельні ділянки по 1 га кожний, які розташовані в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області.

17 червня 2009 року відповідачі ОСОБА_3 ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_20, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_17, ОСОБА_16 продали вищевказані земельні ділянки ОСОБА_18, що підтверджується договорами купівлі-продажу земельних ділянок від 17 червня 2009 року № № 2557, 2582, 2587, 2592, 2598, 2603, 2653, 2658, 2663, 2673, 2678, 2683, 2688, 2693, 2698, згідно з якими власником вищевказаних земельних ділянок став ОСОБА_18, який в подальшому отримав державний акт серії ЯЗ № 691955 на право власності на земельну ділянку площею 15 га, кадастровий номер 223151000:05:007:0113.

Розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від

6 липня 2009 року № 820 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо зміни цільового використання земельних ділянок ОСОБА_18 з ведення особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Української міської ради.

Розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від

10 серпня 2009 року № 998 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо зміни цільового використання земельних ділянок ОСОБА_18 з ведення особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Української міської ради.

Згідно зі статтями 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі й землі водного фонду; віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Подібний порядок встановлено й для зміни цільового призначення земель, що згідно із частиною другою статті 20 ЗК України проводиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Відповідно до статті 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.

Згідно з частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України належать землі, на яких хоча й не розташовані об'єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Так, стаття 59 ЗК України передбачає обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин).

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України).

Отже, за змістом зазначених норм права землі під водними об'єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об'єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі, зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України.

Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водоймів уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434 (далі - Порядок), у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час установлення водоохоронної зони.

Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Результат аналізу наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 21 травня 2014 року у справі № 6-16цс14.

Однак, відмовляючи в позові, всупереч ст. 214 ЦПК України суди попередніх інстанцій залишили поза увагою вищезазначене, фактичні обставини не встановили, належним чином не визначилися з нормами закону, які підлягають застосуванню, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора Київської області задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 29 травня

2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 5 листопада 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. Ситнік
Судді:Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко Т.О. Писана Г.В. Юровська