Справа №587/1659/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Степаненко О. А.
Номер провадження 22-ц/788/106/15 Суддя-доповідач - Ільченко
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Ільченко О.Ю.,

суддів - Гагіна М. В. , Рибалки В. Г.

за участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Сумського районного суду Сумської області від 02 грудня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення грошових сум,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 02 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 301128,26 грн., що еквівалентно 20000 доларам США. Вирішено питання судового збору.

В апеляційній скарзі представник відповідача, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування та порушення норм матеріального і процесуального права, просить зазначене рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити. При цьому зазначає, що суд дав неправильну правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами. Вважає, що оскільки договір купівлі-продажу магазину не укладався, кошти, сплачені позивачем, фактично є авансом. Крім того, вважає, що закінчився строк позовної давності на пред'явлення даного позову.

Заслухавши пояснення ОСОБА_2, який підтримав апеляційну скаргу, заперечення ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що передані на підставі розписок кошти не є завдатком, а були набуті відповідачем без належних правових підстав, тому підлягають поверненню. Строк позовної давності на пред'явлення позову, суд вважав не пропущеним.

Колегія судів погоджується з таким висновком суду, оскільки він узгоджується з наявними у справі доказами та відповідає фактичним обставинам справи.

З матеріалів справи вбачається і судом першої інстанції встановлено, що 11 червня 1997 року ОСОБА_2 придбав у Сумсько-Степанівського цукрокомбінату нежитлове приміщення колишніх магазинів «ІНФОРМАЦІЯ_1», заплативши у касу цукрокомбінату вартість будівлі в сумі 2665 руб., що підтверджується копією квитанції до приходного касового ордеру №829 від 11 червня 1997 року (а.с. 65).

В квітні 2008 році ОСОБА_2 вирішив продати магазин «ІНФОРМАЦІЯ_2» і домовився з ОСОБА_4 про продаж останньому магазину за 38 тис. доларів США.

08 квітня 2008 року сторони уклали договір оренди приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_2», відповідно до якого ОСОБА_4, як приватний підприємець, мав право користуватися приміщенням магазину, укладати від свого імені договори з обленерго, пожежною службою, іншими підприємствами, вести іншу підприємницьку діяльність. Договір оренди мав діяти до переоформлення приміщення протягом 8-ми місяців (а.с. 9-11).

Зі змісту наданих суду розписок вбачається, що 08 квітня 2008 року ОСОБА_2 в рахунок майбутнього продажу магазину «ІНФОРМАЦІЯ_2» по АДРЕСА_1 отримав завдаток від ОСОБА_4 в сумі 10 000 доларів США (а.с.7) та 14 квітня 2008 року ще 10 000 доларів США(а.с. 8). Таким чином, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4 20 000 доларів США.

Судом також встановлено, що отримуючи гроші від позивача і виступаючи як продавець будівлі магазину, ОСОБА_2 не мав правовстановлюючих документів та права власності на будівлю магазину «ІНФОРМАЦІЯ_2».

Право власності на будівлю магазину «ІНФОРМАЦІЯ_2» було визнано за ОСОБА_2 лише рішенням Сумського районного суду від 14 жовтня 2014 року ( а.с.150). Однак, питання щодо продажу приміщення сторони не узгодили.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання.

Відповідно до змісту вказаної норми ознакою завдатку є те, що він одночасно виступає способом платежу, способом забезпечення виконання зобов'язання обома його сторонами, а також доказом факту укладення договору.

Згідно з ч. 2 ст. 570 ЦК України якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Враховуючи викладене, а також те, що договір купівлі-продажу магазину укладений не був, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що отримані ОСОБА_2 від ОСОБА_4 гроші в сумі 20 000 доларів США не можуть вважатися завдатком, як грошова сума, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором купівлі-продажу платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Таким чином, сплачені кошти слід вважати авансом.

Суд першої інстанції, у відповідності зі ст. 212 ЦПК України, дав оцінку вказаним обставинам та правильно визначився в спірних правовідносинах і дійшов до вірного висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 301128,26 грн., що еквівалентно 20000 доларам США.

Разом з тим, суд в мотивувальній частині рішення послався на ст.1212 ЦК України, яка регулює питання повернення безпідставно отриманого майна. Проте, колегія суддів вважає, що посилання суду на цю статтю є зайвим і тому підлягає вилученню з рішення суду першої інстанції.

Доводи апелянта щодо спливу строку позовної давності на витребування коштів не можна взяти до уваги. Суд першої інстанції з цього приводу навів відповідні висновки, з якими колегія суддів погоджується. Крім того, встановлено, що відповідач в липні 2014 року відмовився переоформити на позивача приміщення та до 14 жовтня 2014 року у відповідача були відсутні правовстановлюючі документи.

Інші доводи апелянта про те, що сплачену суму слід зарахувати як орендну плату за користування приміщенням не є слушними, оскільки позов з цього питання відповідачем не заявлявся.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід задоволити частково, а рішення суду - змінити в частині мотивів задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п. 4) ч. 1 ст. 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задоволити частково.

Змінити рішення Сумського районного суду Сумської області від 02 грудня 2014 року.

Виключити із мотивувальної частини рішення посилання суду на ст. 1212 ЦК України, як зайве.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -