Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

Головуючого судді Собіни І.М.

Суддів: Оніпко О.В., Хилевича С.В.

Секретар судових засідань Ковальчук Л.В.

З участю Комар Л.Я. представника ВПУ-№29 та прокурора,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за апеляційними скаргами директора Вищого професійного училища № 29 смт. Володимирець, представника Вищого професійного училища № 29 смт. Володимирець - Печончика Олександра Володимировича, прокурора Володимирецького району в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 07 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 ОСОБА_6 до Вищого професійного училища № 29 смт. Володимирець, Міністерства освіти і науки України, третя особа Реєстраційна служба Володимирецького районного управління юстиції в Рівненській області про визнання права власності за набувальною давністю,

в с т а н о в и л а:

В серпні 2014 року позивачі звернулись до суду із вказаними позовними вимогами.

Рішенням Володимирецького районного суду від 07 липня 2015 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано право власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Зобов"язано реєстраційну службу Володимирецького районного управління юстиції в Рівненській області провести державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1.

У поданій апеляційній скарзі директор Вищого професійного училища ( далі по тексту ВПУ) № 29 смт. Володимирець не погоджуючись із рішенням суду, вказує на те, що будівля гуртожитку АДРЕСА_1, в якій знаходиться спірна квартира належить державі ва особі Міністерства освіти і науки України та перебуває в господарському віданні ВПУ № 29 відповідно до рішення виконавчого комітету Володимирецької селищної ради від 04 жовтня 2012 року № 167.

Вважає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Доводив, що позивачам був відомий власник гуртожитку, а тому дія ст. 344 ЦК України не може застосовуватися. Власником майна, є держава в особі Міністерства освіти і науки України і від своєї власності не відмовлялось.

Докази подані позивачами свідчать лише про те, що вони на законних підставах володіють та користуються наданим їм житловим приміщенням на підставі ордера, відповідно до ст. 58 ЖК України.

Просив оскаржуване рішення скасувати, ухвалити у справі нове рішення по суті позовних вимог.

У своїй апеляційній скарзі представник ВПУ № 29 смт. Володимирець - Печончик О.В. вважає рішення суду незаконним, необґрунтованим та необ"активним.

Частиною 2 ст. 9 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Задоволення позову про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю можливе за умови відсутності власника майна, коли власник не відомий або власник відмовився від свого права на належне йому майно, чи йому відмовлено у витребуванні цього майна. Чого немає у даному випадку і власник майна не те що відомий, а заперечує щодо задоволення даного позову.

Посилаючись на безпідставність позовних вимог, просив оскаржуване рішення скасувати і провадження у справі закрити.

В апеляційній скарзі прокурор вказує, що відповідно до листа Фонду державного майна України №10-15-3068 від 26 лютого 2015 року „Щодо надання витягу про майно Вищого професійного училища № 29 смт. Володимирець", зазначено, що майно училища знаходиться в оперативному управлінні та господарському віданні ВПУ №29.

Зазначав, що відповідно до ст. 63 Закону України „Про освіту", об"єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов"язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Суд не звернув уваги на вимоги Закону України від 28 грудня 2014 року №68-VIII „Про внесення змін до пункту 3 розділу VIII „Прикінцеві положення" Закону України „Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", яким продовжено мораторій на приватизацію гуртожитків до 01 жовтня 2019 року.

Посилаючись на незаконність та необгрунтованість рішення суду першої інстанції просив його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів заслухавши доповідача, доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі і з"явились в судове засідання у межах апеляційних скарг, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду дійшла висновку про їх задоволення з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що з 1995 року ОСОБА_2 поселилась з членами своєї сім"ї в квартиру АДРЕСА_1, на підставі ордера, який був змінений 19 вересня 2007 року № 07, виданого ВПУ №29, у зв"язку з роботою в училищі.У 1996 році зареєстрована у спірному житлі.

Рішенням Володимирецької селищної ради від 04.10.2012 р. за № 167 на підставі державного акту на право користування земельною ділянкою від 29.01.2008 р. за № 553, відомостей про нерухоме державне майно ( форма №2б(д), інвентарних карток обліку основних засобів № 8, № 15, технічних паспортів, разом з іншою нерухомістю, вирішено оформити право державної власності за державою Україна в особі Міністерства освіти і науки України на будівлю гуртожитку АДРЕСА_1 та видано свідоцтво про право власності від 15.04.2015 р.

Отже, згідно з матеріалами справи, вказаний будинок має статус учнівського гуртожитку, належить на праві власності державі в особі Міністерства освіти і науки України та перебуває в оперативному віданні ВПУ-29, а земельна ділянка під будинком перебуває у постійному користуванні ВПУ-29 (а.с.22, 65 - 68).

Згідно зі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК набрав чинності з 01 січня 2004 року, норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року.

Відповідно до роз'яснень п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 7 лютого 2014 року, володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Згідно з роз'ясненнями п.6 узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ „Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав" № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року, добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

При вирішенні спорів, пов'язаних із виникненням і припиненням права власності, судам слід мати на увазі, що норми статті 344 ЦК України про набувальну давність не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалось на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Виходячи зі змісту зазначеної ч.1 ст.344 ЦК України, необхідною умовою диспозиції, та обставинами, які мають значення для справи та які повинні були довести позивачі відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, є: добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Таким чином, як встановлено колегією суддів та стверджується матеріалами справи та поясненнями сторін, останні перебувають між собою фактично в договірних відносинах з приводу найму ОСОБА_2 спірного службового житла, наданого їй та її сім»ї на час роботи у ВПУ № 29, за користування яким позивачка сплачує квартирну плату відповідачу.

Отже, посилання ОСОБА_2 на добросовісність, відкритість, давність володіння цим житлом та на вимоги ст. 344 ЦК України, є безпідставними, оскільки поселення в квартиру та проживання у ній позивачів відбулося у порядку, встановленому законом, зокрема, нормами ЖК України, тобто, випливає із житлових прав квартиронаймача службового житла та не породжує підстав для набуття права власності на належне Державі України в особі Міністерства освіти і науки України нерухоме майно, незалежно від давності користування ним.

Не є підставами для задоволення позову ОСОБА_2. і доводи останньої про проведення нею ремонту спірної квартири та відсутність укладеного між сторонами договору найму цього приміщення.

Є також незаконним та ухваленим з порушенням правил юрисдикції, рішення суду 1-ї інстанції в частині зобов»язання Реєстраційної служби Володимирецького районного управління юстиції в Рівненській області провести державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на спірну квартиру, яка приймала участь у справі в якості третьої особи та будь-яких прав позивачки не порушила.

Виходячи з наведеного, рішення суду 1-ї інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі - про відмову в позові.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 309, ст. ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги директора Вищого професійного училища № 29 смт. Володимирець, представника Вищого професійного училища № 29 смт. Володимирець - Печончика Олександра Володимировича та прокурора Володимирецького району Рівненської області задовольнити.

Рішення Володимирецького районного суду від 07 липня 2015 року скасувати, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено сторонами в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів починаючи з дня набрання ним законної сили.

Головуючий І.М.Собіна

Судді: О.В.Оніпко

С.В.Хилевич