Справа № 299/1271/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14 серпня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Кеміня М.П.,

суддів - Ігнатюка Б.Ю., Кондора Р.Ю.

при секретарі: Дашковській С.О.

розглянувши в судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Виноградівського районного суду від 02 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до відділу Державної виконавчої служби Виноградівського районного управління юстиції про звільнення майна з-під арешту, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відділу Державної виконавчої служби Виноградівського районного управління юстиції, в якому після уточнення остаточно просив суд: зняти арешт та заборону відчуження з належного йому нерухомого майна, який накладено згідно постанови державного виконавця, номер запису 8479402; виключити його нерухоме майно з Єдиного реєстру заборони відчужень об'єктів нерухомого майна.

Позов обґрунтовано тим, що на постановою державного виконавця відділу ДВС Виноградівського РУЮ накладено арешту на все належне йому нерухоме майно у зв'язку з виконанням рішення про стягнення з нього боргу на користь ПАТ КБ «ПриватБанк». Заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» він погасив, у зв'язку з чим державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження, однак арешт з його майна при цьому не зняв.

Після звернення до відділу ДВС Виноградівського РУЮ його листом повідомлено, що у переліку стягнення коштів виконавчого документа сума виконавчого збору не стягнута, а тому при закінченні виконавчого провадження арешт з майна не знято.

Однак вважає такі дії ДВС незаконними та такими, що обмежують його право розпоряджатися нерухомим майном, у зв'язку з чим просив позов задовольнити.

Рішенням Виноградівського районного суду від 02 липня 2015 року у задоволенні даного позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення позову. Зокрема посилається на те, що наразі не існує жодних виконавчих проваджень щодо нього, в тому числі й про стягнення з нього виконавчого збору. Звертає увагу на те, що 30.11.2011 року державним виконавцем винесено 2 постанови про закінчення виконавчого провадження. Однією з яких припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги та заперечення на апеляційну скаргу, вважає що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 належить на праві власності земельна ділянка площею 0,2 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером НОМЕР_1.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (в розділі щодо державної реєстрації обтяжень) вбачається, що на дану земельну ділянку накладено арешту згідно постанови державного виконавця ВДВС Виноградівського РУЮ від 13.05.2011 року, про що зроблено відповідний запис про обтяження за №8479402 (а.с.6 на звороті).

Також з матеріалів справи слідує, що зазначеною постановою державного виконавця ВДВС Виноградівського РУЮ від 13.05.2011 року відкрито виконавче провадження про примусове виконання виконавчого листа №2-719/08 виданого 28.11.2008 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суми боргу в розмірі 89 119,57 грн. та 921,20 грн. судових витрат. Цією ж постановою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 (а.с.29. 30).

Після цього, постановою державного виконавця ВДВС Виноградівського РУЮ від 30.11.2011 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-719/08 виданого 28.11.2008 року на підставі п.8 ч.1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» внаслідок фактичного повного виконання (а.с.30).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що виконавчий збір по даному виконавчому провадженню залишився нестягнутим.

Однак з даним висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження» (тут і надалі в редакції станом на 30.11.2011 року) у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Разом з тим, згідно ч.7 ст. 28 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі завершення виконавчого провадження з виконання рішення немайнового характеру та в разі закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених статтею 49 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.

Матеріали справи не містять відповідної постанови про відкриття виконавчого провадження про стягнення виконавчого збору винесеної державним виконавцем на протязі одного робочого дня після закінчення виконавчого провадження, а відтак висновок суду про правомірність збереження чинності арешту через несплату виконавчого збору є помилковим.

В такому випадку, державний виконавець зобов'язаний був на підставі ч.2 ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження» зазначити про зняття арешту в постанові про закінчення виконавчого провадження.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи 30.11.2011 року державним виконавцем ВДВС Виноградівського РУЮ винесено ще одну постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-719/08 виданого 28.11.2008 року, і п.2 даної постанови припинено чинність арешту майна божника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення (а.с.57). Оскільки матеріали справи не містять жодних відомостей про скасування такої постанови в судовому порядку чи начальником відділу ДВС, то така вважається чинною.

Тобто, державним виконавцем фактично виконано приписи ч.2 ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження», а відтак відсутні підстави для скасування постанови про накладення арешту.

Разом з тим, як вбачається із матеріалів справи на підставі вищезазначеної постанови не були внесені відповідні відомості до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, згідно до вищевказаного запису №8479402 про обтяження належної ОСОБА_2 земельної ділянки.

Заборона відчуження нерухомого майна триває доти, доки відповід¬ний орган, що накладав заборону, не прийме рішення її зняти.

Про закінчення виконавчого провадження державний вико¬навець виносить постанову, на підставі якої надсилає реєстратору повідо¬млення за спеціальним зразком для зняття арешту та заборони на відчу¬ження нерухомого майна.

Тобто Законом передбачено, що державний виконавець повинен здійснити ряд процесуальних дій для зняття заборони на відчу¬ження нерухомого майна в тому числі шляхом заповнення та направлення повідо¬млення за спеціальним зразком відповідному реєстратору.

Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Колегія суддів констатує, що ЗУ "Про виконавче провадження" (ст. 59) передбачено, що в тому ви¬падку, коли особа, яка вважає, що майно, на яке накладений арешт, на¬лежить їй, а не боржнику, може звернутися до суду з позовом про виз¬нання права на майно і про звільнення майна з-під арешту. У цьому випадку суд приймає рішення і надсилає Реєстратору для знят¬тя арешту та заборони на відчуження нерухомого майна, накладені ДВС.

В даному випадку позивач не оспорює належність майна на яке накладено арешт. А фактично просить суд захисти його право, шляхом виконання дій, які відповідно до ЗУ "Про виконавче провадження" зобов'язаний здійснити державний виконавець, не оспорюючи неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця у спосіб передбачений статтями 383-389 ЦПК України.

За встановлених обставин колегія суддів приходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 про виключення його нерухоме майно з Єдиного реєстру заборони відчужень об'єктів нерухомого майна, у спосіб, який заявлений позивачем по даному позову, також не підлягають задоволенню.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції, відповідно до п.п.3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. 28, 50 ЗУ «Про виконавче провадження», ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Виноградівського районного суду від 02 липня 2015 року скасувати та ухвалити по даній справі нове рішення, яким у позові ОСОБА_2 до відділу Державної виконавчої служби Виноградівського районного управління юстиції про звільнення майна з-під арешту - відмовити з підстав наведених в мотивувальній частині рішення.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, після чого протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції

Суддя-доповідач: Судді