04.08.2015 Справа № 363/2035/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 серпня 2015 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Підкурганного В.В.

при секретарі Слободенюк Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки в натурі,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2014 року позивач звернувся до суду із названим позовом у якому, після уточнення позовних вимог, просив поділити земельну ділянку № 1 площею 0,068 га, що розташована по вул. Виноградній в садовому товаристві «Придніпрянське» на території Сувидської сільської ради Вишгородського району з цільовим призначенням для ведення садівництва та земельну ділянку № 2 площею 0,052 га, що розташована по вул. Виноградній, 85 в садовому товаристві «Придніпрянське» на території Сувидської сільської ради Вишгородського району з цільовим призначенням для ведення садівництва, виділивши йому у користування земельну ділянку № 2 площею 0,052 га та земельну ділянку № 1 площею 0,028 га, а відповідачу земельну ділянку № 1 площею 0,040 га, що розташовані за названими адресами; стягнути з останнього на його користь судові витрати повязані із сплатою судового збору та проведення експертизи.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17 травня 2008 року помер їх батько ОСОБА_3, який був членом садового товариства «Придніпрянське» та мав на праві власності земельні ділянки № 1 площею 0,068 га та № 2 площею 0,052 га.

5 лютого 2009 року позивачем було отримано свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частини зазначених земельних ділянок. А 1/3 частина цих же земельних ділянок належить відповідачу.

Однак, у звязку з тим, що між ним та ОСОБА_2 склалися неприязні відносини добровільно розділити названі земельні ділянки неможливо.

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили про його задоволення, з викладених у ньому підстав.

Відповідач та його представник проти позову заперечували, вважали що вимоги позивача є необґрунтованими та таким, що не ґрунтується на вимогах закону.

Заслухавши позицію учасників процесу, дослідивши матеріали справи, судом зазначається наступне.

У судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 5 лютого 2009 року зареєстрованого в реєстрі за № 4-221 ОСОБА_1 успадкував з урахування 1/3 частки майна від якого відмовилась на його користь мати ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,12 га у межах згідно з планом, яка розташована на території Сувидської сільської ради, садове товариство «Придніпрянський» Вишгородського району Київської області, право власності на яке за ними було зареєстровано того ж дня (а.с. 8).

З державного акту серії ІІІ-КВ № 080427 від 24 червня 1998 року вбачається, що ОСОБА_3 був власником земельної ділянки площею 0,12 га розташованої на території Сувидської сільської Вишгородського району Київської області, на підставі рішення Сувидської сільської ради № 96 від 6 березня 1998 року і зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 47 (а.с. 10).

Згідно висновку земельно-технічної експертизи від 4 березня 2015 року № 275/15-41, поділ ділянки з урахуванням часток співвласників земельної ділянки, технічно можливий за певними варіантами (а.с. 62-73).

З огляду на встановлені обставини судом зазначається наступне.

Відповідно до статті 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Так, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З урахуванням позиції сторін по справі, обставин та фактів, встановлених у судовому засіданні, а також норм матеріального права, які врегульовують правовідносини між сторонами по справі, позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню виходячи із наступного.

Зокрема, згідно статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до статті 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом (стаття 357 ЦК України).

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (стаття 358 ЦК України).

Відповідно до статті 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки . Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Згідно п. 18 «е» Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004, за №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки (у тому числі й разом з іншими учасниками, які цього вимагають) або виплати рештою учасників грошової компенсації за цю частку при неможливості її виділення та отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру його частки.

Судом встановлено, що згідно державного акту серії ІІІ-КВ № 080427 від 24 червня 1998 року батьку сторін по справі належала земельна ділянка, призначена для ведення садівництва, площею 0,12 га, розташованої на території Сувидської сільської Вишгородського району Київської області (а.с. 10).

Як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину позивачу на праві власності належить 2/3 частини земельної ділянки площею 0,12 га розташованої на території Сувидської сільської Вишгородського району Київської області (а.с. 7).

Оскільки сторони є співвласниками вказаних земельних ділянок, але згоди на володіння, користування та розпорядження земельними ділянками в добровільному порядку не дійшли, то позивач подав до суду клопотання про призначення земельно-технічної експертизи .

Згідно, висновку земельно-технічної експертизи від 4 березня 2015 року № 275/15-41, поділ ділянки з урахуванням часток співвласників земельної ділянки, технічно можливий у звязку з чим експертом було запропоновано три варіанти розподілу названої земельної ділянки.

Приймаючи до уваги, запропоновані варіанти розподілу земельних ділянок, та те, що сторони є співвласниками вказаної земельної ділянки, мають право на виділ частки у натурі, тому суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача частково, виділивши сторонам частки земельної ділянки, яка є спільною частковою власністю наступним чином: виділити у користування ОСОБА_1 земельну ділянку № 2 площею 0,052 га, що розташована в садовому товаристві «Придніпрянське» на території Сувидської сільської ради Вишгородського району Київської області з цільовим призначенням для ведення садівництва та частину земельної ділянки № 1 площею 0,028 га, що розташована в садовому товаристві «Придніпрянське» на території Сувидської сільської ради Вишгородського району Київської області з цільовим призначенням для ведення садівництва; виділити у користування ОСОБА_2 частину земельної ділянки № 1 площею 0,040 га, що розташована в садовому товаристві «Придніпрянське» на території Сувидської сільської ради Вишгородського району Київської області з цільовим призначенням для ведення садівництва.

Будь-яких доказів про неможливість чи недоцільність застосування, запропонованих експертом варіантів розподілу земельних ділянок, чи, взагалі, альтернативних варіантів їх поділу, відповідачем та його представником, в супереч вимог статті 60 ЦПК України, суду не надано.

В той же час, суд не погоджується із потребою виділення частин зазначених земельних ділянок за адресами, зазначеними позивачем, так як доказів про їх розміщення по вул. Виноградній не надано.

Згідно частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Таким чином, з відповідача по справі підлягає до стягнення сума витрат понесених позивачем по сплаті судового збору.

Щодо позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат, понесених ним у звязку із проведенням експертизи судом зазначається, про те, в супереч вимогам статті 60 ЦПК України доказів про сплату зазначених коштів не містять, а ні матеріали справи, а також їх не було надано позивачем і у судовому засіданні, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Отже, із врахуванням встановлених судом фактичних обставин по справі, досліджених у судовому засіданні доказів, визначених судом норм матеріального і процесуального права, що врегульовують правовідносини між сторонами по справі, суд приходить до висновку що позов є таким, що підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 209-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки в натурі задовольнити частково.

Виділити у користування ОСОБА_1 земельну ділянку № 2 площею 0,052 га, що розташована в садовому товаристві «Придніпрянське» на території Сувидської сільської ради Вишгородського району Київської області з цільовим призначенням для ведення садівництва та частину земельної ділянки № 1 площею 0,028 га, що розташована в садовому товаристві «Придніпрянське» на території Сувидської сільської ради Вишгородського району Київської області з цільовим призначенням для ведення садівництва.

Виділити у користування ОСОБА_2 частину земельної ділянки № 1 площею 0,040 га, що розташована в садовому товаристві «Придніпрянське» на території Сувидської сільської ради Вишгородського району Київської області з цільовим призначенням для ведення садівництва.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 243 грн. 60 коп.

Решта позовних вимог задоволенню не підлягає.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана в строки і в порядку, визначені статтями 294 та 296 ЦПК України, відповідно.

Суддя