Справа № 236/1999/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня 2015 року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Мірошниченко О.В.

при секретарі Макєєвій Ю.О

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката ОСОБА_2

третьої особи ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритих судових засіданнях в залі суду міста ОСОБА_6 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3, про усунення перешкод у здійсненні права розпорядження майном шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користування житлом та встановлення безстрокового особистого сервітуту в користування житлом,

В С Т А Н О В И В :

16 червня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права розпорядження майном шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги наступним. Позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого 06 вересня 2012 року після померлої 30 жовтня 1994 року ОСОБА_7, яка доводиться позивачу матірю, належить житловий будинок, що розташований за адресою Донецька область м. Красний Лиман, вул. Українська, 94. Відповідач ОСОБА_4 в період з 06.08.1999 року по 18.03.2013 року перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище Адауж), яка доводиться позивачу дочкою. Після укладення шлюбу ОСОБА_1 дозволила проживати в ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Разом з ними вона не проживала, членом їх сімї не була, договору найму чи оренди житла з ними не укладала. На момент вселення в будинок ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_7 спадщину прийняла, але свідоцтво про право на спадщину за заповітом отримала в 2012 році. Відповідач зареєструвався в будинку 19.07.2002 року без її згоди, однак в подальшому, коли це стало їй відомо (більше 10 років тому) вона проти цього не заперечувала. На теперішній час ОСОБА_1 бажає розпорядитися житловим будинком, розташованим за адресою Донецька область м. Красний Лиман, вул. Українська, 94, але її колишній зять ОСОБА_4 проживає в будинку та в добровільному порядку не бажає виселитися та знятись з реєстрації в будинку за означеної адреси, чим чинить їй перешкоди у праві розпорядження своїм майном. Посилаючись на положення ст. 321 ЦК України, просить усунути перешкоди у здійснення права розпорядження майном шляхом позбавлення ОСОБА_4 права користування житловим приміщенням.

27 липня 2015 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_1, яка була уточнена заявою від 03.08.2015 року про усунення перешкод в користуванні житлом та встановлення безстрокового особистого сервітуту в користування житлом. Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги відповідач зазначив, що проживаючи в житловому будинку за адресою Донецька область м. Красний Лиман, вул. Українська, 94, з 2002 року та перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_3 з 1999 року , вважає себе членом сімї власника будинку ОСОБА_1 Посилаючись на положення ст.401, 402 та 405 ЦК України, вважає, що має право на встановлення безстрокового сервітуту права безперешкодного користування однієї з жилих кімнат та нежилими приміщення в житловому будинку в м. Красний Лиман по вул. Українська, 94.

Ухвалою суду від 05 серпня 2015 року вимоги за зустрічним позовом обєднати в одне провадження з первісним позовом.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила їх задовольнити; проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечувала, оскільки ОСОБА_4. який проживає окремо від неї, не є членом її сімї, а тому не має права вимагати встановлення житлового сервітуту. Будь яких перешкод в користування житловим будинком вона не чинить. Погоджується з тим, що відповідач постійно проживає в житловому будинку в м. Красний Лиман по вул. Українська, 94; випадків його відсутності в будинку протягом шести місяців не було.

Представник позивача адвокат ОСОБА_2, який діє на підставі договору про надання правової допомоги (а.с 60-61) підтримав позицію позивача, навів доводи аналогічні викладеним в позовній заяві.

Третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3, вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню; зустрічні позовні вимоги не обґрунтовані і задоволенню не підлягають.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечуючи проти позову ОСОБА_1 зазначив, що він проживає в спірному будинку як член сімї власника за її усною згодою; будь яких порушень умов проживання і житловому будинку та користування ним, відповідно до вимог ст. 116 ЖК України він не вчиняв. Постійно проживав в будинку, окрім відряджень тривалістю не більше до двох тижнів, тому підстави для визнання права користування житловим приміщенням на підставі ст. 71 ЖК України та ст. 405 ЦК України відсутні. Вважає, що ОСОБА_1 чинить йому перешкоди в користуванні житлом шляхом звернення до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права розпорядження майном шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням. Просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог позивача та задовольнити його вимоги по зустрічному позову.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_5, який діє на підставі угоди про надання юридичних послуг та ордеру (а.с 63-65), підтримав позицію відповідача.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами Житлового кодексу України.

Судом встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в м. Красний Лиман Донецької області по вул. Українська, 94 належить позивачу ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого 06 вересня 2012 року зареєстроване в КП «БТІ» м. Словянська 20.09.2012 року. Зазначене свідоцтво отримано після померлої 30 жовтня 1994 року ОСОБА_7, яка доводиться позивачу матірю (а.с.12, 14, 15, 16).

20.11.2013 року позивач уклала договір про користування електричною енергією та 25.05.2015 року договір про надання населенню послуг з газопостачання в житловий будинок за адресою вул. Українська , 94 м. Красний Лиман (а.с 25-26, 27-29).

Крім того, ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 19.09.2005 року Виконавчим комітетом Краснолиманської міської ради належить ? частина квартири, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с 13). Факт проживання позивача в зазначеній квартирі разом з чоловіком ОСОБА_8 підтверджується довідкою КП «Краснолиманська служба єдиного замовника» (а.с 17).

Відповідно до свідоцтва про одруження серії І-НО №067917, 06 серпня 1999 року одружились ОСОБА_4 і ОСОБА_9, після одруження дружині присвоєне прізвище «Сушко» (а.с 10). Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 05 березня 20013 року яке набрало чинності 18 березня 2013 року шлюб між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 розірване (а.с 11).

Сторони не заперечують, що після розірвання шлюбу ОСОБА_4 залишився проживати в житловому будинку, що знаходиться в м. Красний Лиман Донецької області по вул. Українська, 94 і це підтверджується копією довідки №898 від 29.05.2015 року, виданої Краснолиманською міською радою (а.с 18) і копією акту з місця проживання (а.с 19).

Відповідачем також не заперечується, що він ніколи, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_3, не проживав спільно з позивачем та не був повязаний з нею спільним побутом.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно: обєктів нерухомого майна за ОСОБА_4 не зареєстровано (а.с. 113-114).

Суд приходить до переконання що позовні вимоги ОСОБА_1 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Суд вважає неприйнятним посилання представника позивача адвоката ОСОБА_2 в обґрунтування позовних вимог на ст. 391 ГК України як на спосіб захисту порушеного права, шляхом усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном та на правову позицію Верховного суду Україні, викладену в постанові від 27 травня 2015 року по справі №6-92 цс15, оскільки в зазначеному рішенні надана правова оцінка інших правовідносин, які виникли між новим власником нерухомого майна та особою, яка користувалась приміщенням магазину на підставі договору оренди, укладеним зі старим власником, який припинив свою дію в момент відчуження приміщення магазину новому власнику.

Суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню положення Житлового кодексу Української РСР та про відсутність законних підстав для задоволення як позовних вимог позивача про усунення перешкод у здійсненні права розпорядження майном шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням так і зустрічних позовних вимог відповідача про усунення перешкод в користування житлом та встановлення безстрокового особистого сервітуту в користування житлом.

Згідно з ч.4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст. 64 ЖК Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Аналогічне визначення членів сімї містить ст. 3 СК України. Відповідно до абз.1 ч.2 ст. 3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки.

Згідно з ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (ч.1 ст. 402 ЦК України).

На підставі ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Суд вважає безпідставними доводи відповідача та його представника адвоката ОСОБА_5 в тій частині, що ОСОБА_4 набув право проживання в будинку як член сімї власника будинку, оскільки в судовому засіданні встановлено і це не заперечувалось відповідачем, що позивач ОСОБА_1 (власник житлового будинку) проживала окремо від сімї ОСОБА_4 і ОСОБА_3 та не вела з ними спільного господарства.

Суд приходить до висновку, що відповідач набув право проживання в спірному будинку, як наймач житла на підставі згоди на всеелення в будинок наданої ОСОБА_1, до якої на той час перейшли права та обовязки, які належали спадкодавцеві ОСОБА_7, померлої 30 жовтня 1994 року, як власника житлового будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в м. Красний Лиман Донецької області по вул. Українська, 94.

Встановивши, що ОСОБА_4 не є і не був членом сімї ОСОБА_1 (в розумінні ст. 3 СК України), суд приходить до висновку про відсутність підстав для встановлення права користування чужим майном (сервітутом) на підставі ст. 401, 402 та 405 ЖК України, а тому позовні вимоги ОСОБА_4 не підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до статті 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з вимог статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом частини 1 статті 218 ЦК України, частини 2 статті 59 ЦПК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину може доводитися лише письмовими доказами.

Позивачем не заявлялись позовні вимоги про визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням з підстав зазначених в ст. 116 ЖК Української РСР та в підтвердження зазначених вимог суду докази не надані.

Тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права розпорядження майном шляхом позбавлення ОСОБА_4 права користування житловим приміщенням на підставі ст. 391 ЦК України.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права розпорядження майном шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користування житлом та встановлення безстрокового особистого сервітуту в користування житлом в звязку з відсутністю підстав.

Керуючись ст. 3 СК України, ст. ст. 9, 156, ч. 1 ст. 116, ст. 157 ЖК України, ст. 401, 402, 405 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60, 209, 213, 214, 215, 218 ЦПК України

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права розпорядження майном шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користування житлом та встановлення безстрокового особистого сервітуту в користування житлом відмовити в звязку з відсутністю підстав.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через Краснолиманський міський суд Донецької області в Апеляційний суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя -