У х в а л а

іменем україни

07 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про стягнення заборгованості,

та зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа - ОСОБА_4, про визнання договору поруки таким, що припинений,

за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 20 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 11 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитом у розмірі 719 819 грн 22 коп.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 06 червня 2008 року між закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» (далі - ЗАТ «Альфа-Банк»), правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 490075649, за умовами якого позивач надав у кредит грошові кошти в розмірі 14 797,05 доларів США зі сплатою 13,99 % річних; зобов'язання за виконання укладеного кредитного договору було забезпечене порукою на підставі договору поруки від 06 червня 2007 року № 490075649-ІІ, укладеного між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_3

У зв'язку з невиконанням боржником ОСОБА_4 своїх зобов'язань за кредитним договором, станом на 18 квітня 2014 року виникла заборгованість в розмірі 719 819 грн 22 коп., яку позивач просив стягнути з поручителя ОСОБА_3

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 20 листопада 2014 року у задоволенні первісного позову ПАТ «Альфа-Банк» відмовлено.

Позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_3 задоволено.

Визнано припиненим договір поруки № 490075649 від 06 червня 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та ЗАТ «Альфа-Банк» з метою забезпечення кредитного договору № 490075649, укладеного 06 червня 2008 року між ОСОБА_4 та ЗАТ «Альфа-Банк».

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 11 березня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ «Альфа-Банк» відхилено, рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 20 листопада 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ «Альфа-Банк», посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічного позову.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення ОСОБА_3 на касаційну скаргу, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний позов виходив з того, що кредитор без погодження із поручителем змінив зобов'язання за кредитним договором щодо розміру відсоткової ставки за кредитом, що є збільшенням обсягу відповідальності поручителя без його згоди, а тому в силу вимог ч. 1 ст. 559 ЦК України порука ОСОБА_3 припинилася.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що рішення судів попередніх інстанцій ухвалено із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 06 червня 2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 490075649, за умовами якого позивач надав ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 14 797,05 доларів США на придбання автотранспортного засобу зі сплатою 13,99 % річних; зобов'язання за виконання укладеного кредитного договору забезпечене порукою на підставі договору поруки від 06 червня 2007 року № 490075649-ІІ, укладеного між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_3 (а. с. 6-18).

Відповідно до п. 5.4 договору поруки у разі збільшення обсягу відповідальності боржника за основним договором, передбачена цим договором порука діє тільки у випадку, якщо поручитель надасть свою згоду на таке збільшення (а. с. 16).

Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Зі змісту ст. 554 ЦК України випливає, що хоча поручитель і пов'язаний із боржником певними зобов'язальними відносинами, він є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Це підтверджується його правом висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст.555 цього Кодексу).

За положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Тобто, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови у договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Отже, збільшення процентної ставки за кредитним договором, яке у порушення умов договору поруки відбулося без згоди поручителя, внаслідок чого відбулося збільшення обсягу його відповідальності, є підставою для припинення поруки відповідно до вимог ч.1 ст. 559 ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах № 6-67 цс 11 від 19 грудня 2011 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим.

Таким чином, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови саме в договорі поруки не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Порушення цих умов відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України тягне припинення поруки.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-97 цс 13 від від 25 вересня 2013 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 вересня 2008 року позивач без згоди поручителя змінив умови кредитного договору та збільшив розмір процентів з 13,99 до 16,5 річних, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності поручителя, у зв'язку з чим суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про припинення поруки з 01 вересня 2008 року, тобто з моменту зміни зобов'язання.

Доводи касаційної скарги стосовно того, що відповідач був належним чином повідомлений про зміну відсоткової ставки не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_3 надала свою згоду на майбутні зміни зобов'язання шляхом підписання додаткової угоди № 1 від 03 серпня 2010 року, в той час як такі зміни відбулись з 01 вересня 2008 року.

З огляду на викладене колегія суддів касаційного суду вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій з дотриманням вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦК України повно, всебічно та об'єктивно встановили фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо їх оцінки.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» відхилити.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 20 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 11 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана