АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7481/15 Справа № 203/7985/14 Головуючий у 1 й інстанції - Казак С.Ю. Доповідач - Куценко Т.Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року м. Дніпропетровськ

21 жовтня 2015 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів - Волощина М.П., Демченко Е.Л.

при секретарі - Прудченко В.Д.

цивільну справу за апеляційною скаргою розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

ОСОБА_2,

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Дніпропетровської міської ради, треті особи: Головне управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області, Комунальне підприємство «Жилсервіс - 5», Дніпропетровської міської ради, Державне підприємство «Український інститут по проектуванню металургійних заводів» про визнання ордеру недійсним, визнання таким що втратив право користування житловим приміщенням та усунення перешкод користування житловим приміщенням шляхом виселення, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та після уточнення позовних вимог просив визнати недійсним ордер житлову кімнату № 422, визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням та усунути йому перешкоди користування житловим приміщенням шляхом виселення ОСОБА_3 та зобов'язати Дніпропетровську міську раду надати ОСОБА_3 інше житлове приміщення у гуртожитку комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська /а.с. 2-5, 24-26/.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08.06.2015 року ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні позовних вимог у повному обсязі /а.с. 155-157/.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення скасувати, та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права /а.с. 165-168/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно відхилити, а рішення залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 128 ЖК УРСР жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету…

Стаття 129 ЖК УРСР передбачає, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Пунктом 10 Примірного положення про гуртожитки передбачено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Статтями 58, 59 ЖК УРСР визначені підстави і порядок видачі ордера та визнання ордера на жиле приміщення недійсним, зокрема, ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках падання громадянами не відповідаючи дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.

Судом встановлено, що засіданням профспілкового комітету «Укрдіпромез» від 16.09.1993 року було узгоджено питання щодо виділення койко-місця у гуртожитку № 1 інституту співробітнику Жовтневої податкової інспекції ОСОБА_2 строком на півроку у кімнаті № 516 /а.с. 57, 58/.

25.03.1994 року ОСОБА_2 був зареєстрований у гуртожитку по АДРЕСА_1, про що Кіровським РВ ДМУ УМВС України у Дніпропетровській області зроблено відмітку у паспорті /а.с. 6, 7/.

Наказом № 95-0 від 10.05.1995 року ОСОБА_2 було звільнено з посади старшого державного податкового ревізора-інспектора відділу аудита підприємств по переводу в органи внутрішніх справ ДГУ УМВД України в Дніпропетровській області /а.с. 114/.

Відповідно довідки № 41/5/04-025 від 29.12.2008 року ОСОБА_2 з 01.07.2003 року працює в Центральній міжрайонній державній податковій інспекції у м. Кривому Розі Дніпропетровської області /а.с. 115/.

У січні 2010 року, позивач ОСОБА_2 не зміг потрапити до кімнати АДРЕСА_1, у зв'язку з тим, що на вхідних дверях кімнати де він проживав, були вмонтовані металеві грати.

У квітні 2010 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ДП «Укрдіпромез» про усунення перешкод у користуванні житлом, а ДП «Укрдіпромез» звертається з зустрічним позовом про виселення ОСОБА_2 з гуртожитку.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.11.2011 року позов ОСОБА_2 задоволено частково, усунено перешкоди користування кімнатою АДРЕСА_1 та зобов'язано ДП «Укрдіпромез» демонтувати грати з вхідних дверей кімнати № 422. ДП «Укрдіпромез» у задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_2 з гуртожитку - відмовлено /а.с. 9-10/.

Дане рішення ДП «Укрдіпромез» було виконано, грати на кімнаті АДРЕСА_1 були демонтовані, про що 09.06.2011 року складено акт /а.с. 119/.

ОСОБА_3, 11.04.2011 року звернувся до профспілкового комітету ДП «Укрдіпромез» з заявою про постановку його на чергу на отримання житла та виділити йому одне койко-місце у гуртожитку АДРЕСА_1 /а.с. 59/.

На засіданні адміністрації та профкому ДП «Укрдіпромез» від 16.01.2012 року було постановлено виділити ОСОБА_3 кімнату № 422 у цьому гуртожитку на час роботи в інституті /а.с. 116/.

На підставі цього рішення ОСОБА_3 було видано ордер на житлову площу у гуртожитку № 1 розташованого у АДРЕСА_1, площею 11 кв. метри, строком на період роботи в ДП «Укрдіпромез» /а.с. 60/.

ОСОБА_3 з 01.04.2011 року по цей час працює на ДП «Укрдіпромез». На час вселення до кімнати № 422 за вищевказаною адресою, в кімнаті ні хто не мешкав і ніяких речей там не було. ОСОБА_3 сплачує всі необхідні платежі за проживання у гуртожитку /а.с. 63-83/, згідно довідки № 1032 від 08.07.2014 року КП ДМР «Жилсервіс-5» у кімнаті № 422 зареєстрована одна особа - ОСОБА_3 /а.с. 32/.

Рішенням сесії Дніпропетровської міської ради № 40/27 від 12.09.2012 року було надано згоду на прийняття у комунальну власність територіальної громади міста гуртожитку по АДРЕСА_1, який перебуває на балансі ДП «Укрдіпромез» з передачею на баланс КП «Жилсервіс - 5» Дніпропетровської міської ради /а.с. 13/.

ОСОБА_2, вважає, що вирішення питання про поселення та реєстрація ОСОБА_3 в спірній кімнаті свідчить про результат неправомірних дій службових осіб ДП «Укрдіпромез», а тому унеможливлює усунення йому перешкод в користуванні вищевказаною кімнатою без порушення прав ОСОБА_3 Крім того, позивач не може на сьогодні проживати та користуватися спірною кімнатою № 422 у гуртожитку, оскільки у вхідних дверях змінено замок і там проживає ОСОБА_3

При вищенаведених обставинах, справи суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що так як позивач ОСОБА_2 не був працівником ДП «Укрдіпромез», був вселений у гуртожиток за згодою адміністрації та профспілкового комітету підприємства тимчасово, на строк пів року до кімнати 516, а не до кімнати 422, ордер на зайняття кімнати 516 або кімнати 422 у гуртожитку позивачу не надавався. В той час як відповідач вселився у спірну кімнату у передбаченому законом порядку, на підставі ордеру, який є єдиною підставою для вселення, докази того, що в спірній кімнаті фактично проживає особа, яка зайняла його на законних підставах відсутні - позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Приведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_6 про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Щодо посилань апелянта на те, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.11.2011 року, яке є чинним, йому було усунуто перешкоди у користуванні кімнатою № 422 гуртожитку, шляхом зобов'язання ДП «Укрдіпромез» демонтувати грати з вхідних дверей кімнати, та відмовлено у задоволенні зустрічного позову про виселення ОСОБА_7 з кімнати № 422 гуртожитку, а таким чином встановлено його право на проживання та користування саме кімнатою № 422 гуртожитку, яке не підлягає повторному доказуванню, то з ними погодитися не можна.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.04.2010 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом про усунення перешкод користування кімнатою 422 гуртожитку шляхом зобов'язання відповідача демонтувати грати з вхідних дверей, на підставі рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.11.2011 року в цій частині позовні вимоги було задоволено, рішення виконано, що підтверджується актом від 09.06.2011 року /а.с. 88/.

05.05.2010 року ДП «Укрдіпромез» звернулося з позовом до ОСОБА_2 про виселення з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення з тих підстав, що його було поселено до гуртожитку за клопотанням Державної податкової інспекції у Жовтневому районі від 01.09.1993 року строком на шість місяців, але добровільно він виселятися не бажає. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.11.2011 року в задоволенні позову було відмовлено, з тих підстав, що ОСОБА_2 не має можливості користуватися кімнатою, у зв'язку з встановленням адміністрацією гратів на вхідних дверях кімнати.

У рішенні суду 08.06.2015 року розглядалося інше питання, а саме законність видачі ордеру на кімнату АДРЕСА_1, та враховуючи те, що ОСОБА_3 є працівником підприємства, не має свого житла, вселився до кімнати на підстави ордеру, що в кімнаті ні хто не проживав та не був зареєстрований, те, що ОСОБА_2 ордера на кімнату № 422 за вищевказаною адресою не має, засіданням профспілкового комітету від 16.09.1993 року йому виділено койко-місце у гуртожитку № 1, кімната 516 /а.с. 58/, а його реєстрація проведена за адресою АДРЕСА_1, що є юридичною адресою ДП «Укрдіпромез», а не гуртожитку.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що ордер видано ОСОБА_3 на площу у гуртожитку на вільну кімнату, за спільним рішенням адміністрації та відповідного профспілкового комітету підприємства, тому підстави для визнання ордеру недійсним - відсутні.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Волошин М.П.

Демченко Е.Л.