УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Кузнєцова В.О., Ізмайлової Т.Л., Наумчука М.І.,-
розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-західна залізниця» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, за касаційною скаргою Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-західна залізниця» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 липня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 02 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що перебувала із Державним територіально-галузевим об'єднанням «Південно-західна залізниця» (далі - ДТГО «Південно-західна залізниця») в трудових відносинах із 10 червня 1997 року по дату звільнення. Незаконними діями відповідача, позивач була позбавлена права на працю, що спричинило вимушений прогул з 10 грудня 2014 року до 30 грудня 2014 року. Враховуючи зазначене, з урахуванням зміни позовних вимог, позивач просила суд поновити її на посаді заступника начальника вокзалу Київ - Пасажирський ДТГО «Південно-західна залізниця» з 10 грудня 2014 року, визнавши наказ від 09 грудня 2014 року за № 610 незаконним, а також просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10 грудня 2014 року до 30 червня 2015 року в розмірі 34 121,84 грн та моральну шкоду в розмірі 35 878,16 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 02 вересня 2015 року, позов задоволено частково. Визнано наказ (розпорядження) № 610/ос від 09 грудня 2014 в.о. начальника відокремленого підрозділу вокзалу станції Київ-Пасажирський ДТГО «Південно-західна залізниця» незаконним. Поновлено ОСОБА_4 на посаді заступника начальника вокзалу станції Київ-Пасажирський ДТГО «Південно-західна залізниця» з 10 грудня 2014 року. Стягнуто з ДТГО «Південно-західна залізниця» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 54 798 грн 54 коп., за період з 10 грудня 2014 року по 10 липня 2015 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_4 на посаді та стягнення з ДТГО «Південно-західна залізниця» заробітної плати за один місяць у сумі 5 152 грн 27 коп. У задоволенні позовних вимог про стягнення з ДТГО «Південно-західна залізниця» моральної шкоди у сумі 35 878 грн 16 коп. відмовлено.

У касаційній скарзі ДТГО «Південно-західна залізниця» просить судові рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 з 10 червня 1997 року по 10 грудня 2014 року працювала у відокремленому підрозділі вокзалу станції Київ-Пасажирський Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-західна залізниця» (а.с. 6-9).

Згідно наказу № 461/ос від 18 листопада 2013 року з 19 листопада 2013 року переведена на посаду заступника начальника вокзалу, на якій працювала до звільнення (а.с. 8).

Згідно наказу № 610/ос від 09 грудня 2014 року ОСОБА_4 звільнено 10 грудня 2014 року за систематичне невиконання трудових обов'язків без поважних причин за п.3 ст. 40 КЗпП. (а.с. 83).

Підставою звільнення зазначено - наказ № 166/к від 09 грудня 2014 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», протокол оперативної наради від 09 грудня 2014 року.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України про розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Із роз'яснень, викладених у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 вбачається, що правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП України, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Частою 4 статті 149 КЗпП України визначено, що стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Згідно ч. 1 ст. 43 КЗпП України ( в редакції, чинній на дату звільнення) розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляцій суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вірно виходив із того, що позивача було звільнено із порушенням норм трудового законодавства, оскільки позивач на дату звільнення перебувала на лікарняному, що підтверджується копією листка непрацездатності (а.с. 17), з наказом про звільнення позивач ознайомлена не була та їй не було видано трудової книжки у день звільнення. Крім того, позивач є членом профспілкової організації, однак відповідач не посилався на те, що питання про звільнення ОСОБА_4 було предметом розгляду первинної профспілкової організації.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 липня 2015 року та ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 02 вересня 2015 року постановлені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відсутні й передбачені ст. 338 ЦПК України підстави для обов'язкового скасування судового рішення.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-західна залізниця»відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 липня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 02 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.О. Кузнєцов
Т.Л. Ізмайлова
М.І. Наумчук