Справа № 495/2891/15-ц
З а о ч н е р і ш е н н я
04 грудня 2015 року м. Білгород-Дністровський
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:
головуючого - судді Шевчук Ю.В.,
при секретарі Мамончик К.І,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород-Дністровському справу за позовною заявою Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» до ОСОБА_1 про визнання полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів - недійсним,-
ТДВ СК «Альфа-Гарант» звернулось до суду з позовними вимогами до ОСОБА_1 та просить суд визнати недійсним поліс № АІ/0569767 обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, обґрунтовуючи свої вимоги наступним.
03.11.2014 року ТДВ СК «Альфа-Гарант» отримало повідомлення про ДТП від ОСОБА_1, який повідомив, що 11.10.2014 року на автодорозі М-15 Одеса-Рені сталося ДТП за участю автомобіля НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_1, та автомобіля Рено. При цьому, ОСОБА_1 пояснив, що в нього наявний поліс обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АІ/0569767 від 20 квітня 2014 року.
Посилаючись на норми та вимоги законодавства, що встановлені для правовідносин які склалися між сторонами, Товариство стверджує про відсутність між ним та ОСОБА_1 будь-яких цивільних взаємних обовязків, оскільки договір, у виді полісу, між ними не укладався, а якщо навіть і укладався, то за участю працівника Товариства який не володів відповідними повноваженнями.
Крім того, ОСОБА_1 жодного разу не сплатив страховий платіж за оспорюваним полісом АІ/0569767, що, відповідно до ст..18 ЗУ «Про страхування», свідчить про не набрання договором-полісом чинності.
Саме з викладених підстав Товариство звернулось до суду з вимогою визнати поліс серії АІ/0569767 недійсним.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, надав пояснення, аналогічні до викладених у позовній заяві та просив суд задовольнити заявлені вимоги.
Відповідач та його представник ОСОБА_3 у судове засідання не зявились, про час та місце слухання справи сповіщались. Представником відповідача до суду надавались письмові заперечення на позовну заяву, в якому він стверджує про дійсність договору страхування укладеного між Товариством та його довірителем 20.04.2014 року та внесення його довірителем страхового платежу. Просив відмовити в задоволенні позову.
Вивчивши матеріали справи, проаналізувавши всі представлені докази та обставини, заслухавши доводи позивача, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 11 жовтня 2014 року на автодорозі М-15 Одеса-Рені сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_4.
03 листопада 2014 року відповідач звернувся з Повідомленням до Генерального директора ТДВ СК «Альфа-Гарант» про дорожньо-транспортну пригоду, оскільки, 19 квітня 2014 року між ТДВ СК «Альфа-Гарант» та відповідачем був укладений поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АІ/0569767.
На думку суду, даний договір страхування у вигляді полісу АІ/0569767 є таким, що укладався між позивачем та відповідачем з огляду на наступне.
Відповідно до Наказу ТДВ СК «Альфа-Гарант» № 38 від 24.09.2014 року «Про втрачений поліс», бланк поліса АІ/0569767 вважається втраченим. Також, представником позивача суду була представлена копія газети «Урядовий курєр», в якій, на думку представника, розміщено оголошення про втрату полісу АІ/0569767, хоча, при дослідженні даного оголошення судом не виявлено поліс серії АІ/0569767 серед інших полісів, які містяться в списку.
Одночасно, суд звертає увагу на те, що позивач не представив належних доказів відсутності у ОСОБА_2 повноважень від Товариства на укладення договорів страхування 19 квітня 2014 року чи відсутності в нього на той час спірного полісу серії АІ/0569767, тому, суд доходить висновку, що між відповідачем та позивачем в особі ОСОБА_2 дійсно обговорювався та підписувався договір страхування у вигляді полісу серії АІ/0569767.
Згідно з ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.
Правочини відрізняється від інших юридичних фактів тим, що є вольовими актами, спрямовані на досягнення певного правового результату, завжди є діями фізичної та/або юридичної особи, завжди є правомірними діями, що тягнуть за собою виникнення або видозміни регулятивних цивільних правовідносин, воля у правочинах завжди спрямована саме на встановлення, зміну, припинення цивільних прав та обовязків, правочини є діями, що опосередковують динаміку цивільних відносин між фізичними та юридичними особами.
Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
Суд звертає увагу на додержання сторонами вимог ст.. 203 ЦК України при укладанні договору, які є обовязковими для чинності правочину. Відповідно до ч.2 зазначеної статті, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Згідно з ч.1 ст. 92 ЦК України, юридична особа набуває цивільних прав та обовязків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.
Тобто, дієздатність юридичної особи здійснюється її органами, які діють відповідно до установчих документів та закону. Дії органів юридичної особи розглядаються як дії самої юридичної особи. Вони здійснюються органами без особливої на те довіреності і створюють права та обовязки безпосередньо для юридичної особи.
Саме такою особою був ОСОБА_2, який як зазначалось вище, 19.04.2014 року, укладаючи з відповідачем договір страхування, діяв від імені та в інтересах ТДВ СК «Альфа-Гарант». Той факт, що за даними позивача поліс АІ/0569767 не реалізований та вважається втраченим, створює проблемні питання та спірні відносини лише між страховиком та його представником і ніяк не впливає на права та обовязки ОСОБА_1
Зміст дієздатності юридичної особи складається з трьох основних елементів:
1) правочиноздатність юридичної особи, яка може бути визначена як її здатність бути стороною правочину, у тому числі, здатність самою здійснювати правочини. Правочиноздатність юридичної особи здійснюється від її імені на підставі відповідного повноваження або органом юридичної особи, або учасником юридичної особи, або за допомогою інституту представництва. Здійснення правочиноздатності юридичної особи через її органи не є представництвом, а має вважатися діями безпосередньо самої юридичної особи. Здійснення правочиноздатності юридичної особи через її учасників слід вважати представництвом із застосуванням внаслідок цього до даних відносин положень глави 17 ЦК1;
2) здатність самостійно здійснювати цивільні права і виконувати обов'язки;
3) деліктоздатність, тобто здатність нести відповідальність за цивільні правопорушення. Той факт, що від імені юридичної особи виступають конкретні фізичні особи, не змінює самостійного характеру волі, поведінки і відповідальності юридичної особи за свої дії в цивільних правовідносинах. Вина юридичної особи є її власна вина, а не вина її органів, засновників (учасників), працівників або інших осіб.
Органи чи інші особи, які виступають під імені юридичної особи, зобов'язані діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Порушення цього обов'язку призводить до негативних наслідків у внутрішніх відносинах юридичної особи. Відповідно до ч. 4 ст. 92 ЦК, члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі. Ці збитки відшкодовуються за рахунок їхнього власного майна.
До того ж, при укладанні договору та отриманні полісу намір ОСОБА_1 був спрямований на створення страхових відносин саме з ТДВ СК «Альфа-Гарант», а не з фізичною особою ОСОБА_2, що свідчить про добросовісну поведінку позивача як однієї із сторін договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Спірним також для сторін стало питання щодо чинності договору страхування полісу АІ/0569767, оскільки відповідач не здійснив страховий платіж, що відповідно до ст.. 18 ЗУ «Про страхування» свідчить про його не чинність.
Відповідно до ст.16 Закону України «Про страхування», ст.354 ГК України та ст.979 ЦК України, договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.
Відповідно до ст. 1, 17 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховий поліс є єдиною формою внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору та документом суворого обліку.
Частиною 2 статті 640 ЦК України встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Тобто, спеціальною нормою законодавства визначена дія, вчинення якої встановлює момент укладення договору і кореспондує його чинність.
Статтею 983 ЦК України встановлено, що договір страхування набирає чинності з моменту внесення страхувальником першого страхового платежу, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до ч.1, ст.21 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхувальник зобов'язаний своєчасно вносити страхові платежі.
Статтею 10 Закону визначено, що страховим платежем (страховий внесок, страхова премія) є плата за страхування, яку страхувальник зобов'язаний внести страховику згідно з договором страхування. Розмір страхового платежу і строки його сплати віднесені ст. 982 ЦК України до істотних умов договору страхування.
Згідно зі ст. 18 Закону договір страхування набирає чинності з моменту внесення першого страхового платежу, якщо інше не передбачено договором страхування.
Таким чином, договір страхування є реальним та вважається укладеним після письмового досягнення між сторонами згоди щодо всіх істотних умов і внесення страхувальником першого страхового платежу. Ці дві умови є обовязковими та не виключають один одного, а не дотримання сторонами однієї з них призводить до недійсності (неукладеності п. 8) такого договору.
Всупереч законодавчим вимогам про внесення страхового платіжу за вказаним полісом АІ/0569767 відповідач не здійснив такий страховий платіж, а саме, не вчинив дію з якої наступає момент укладення договору та він набуває чинності. Наголошення позивача про те, що платіж він здійснив 19.04.2014 року в розмірі 186,90 гривень свого належного підтвердження в судовому засіданні не знайшли.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
При вирішенні справи суд враховує узагальненні судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування Верховного Суду України вказано, що Законодавець у ст. 18 Закону N 85/96-ВР розмежовує поняття «укладення» договору і «набрання ним чинності». Договір страхування набирає чинності з моменту внесення першого страхового платежу, якщо інше не передбачено договором страхування. Тобто момент укладення договору може не збігатися з моментом набранням ним чинності. У випадку, що розглядається, моментом укладення договору є момент набрання ним чинності. Юридичне значення має той факт, що коли договір страхування укладено, але перший платіж не внесено (тобто договір не набрав чинності), страховик не зобов'язаний здійснювати страхову виплату, навіть якщо випадок відбувся.
Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем доведено, що поліс № АІ/0569767 в силу ст.18 Закону України "Про страхування" та ст. 983 ЦК України не набрав чинності на ДТП у зв'язку з несплатою страхового платежу, а відтак, позов підлягає задоволенню.
Керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 60, 61, 79, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, ст. ст. 203, 215, 509, 626, 638, 640, 981-983 ЦК України, ст. ст. 10, 16, 18, 21 Закону України «Про страхування», ст. ст. 1, 17 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», суд, -
Позовні вимоги Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» до ОСОБА_1 про визнання полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів недійсним задовольнити.
Визнати поліс АІ/0569767 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів недійсним.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя