Головуючий суду 1 інстанції - Третяк О.Г.
Доповідач - Стахова Н.В.
Справа № 409/115/15-ц
Провадження № 22ц/782/456/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«13» серпня 2015 року м.Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого судді - Стахової Н.В.,

суддів - Коротких О.Г., Орлова І.В.,

при секретарі - Зьома О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі апеляційного суду Луганської області в м.Сєвєродонецьку Луганської області апеляційну скаргу представника позивача Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк»

на рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 03 липня 2015 року

по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Служба у справах дітей Білокуракинської райдержадміністрації Луганської області, про виселення,-

Встановила:

У січні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ ПриватБанк») звернулося до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 30.10.2007 року з відповідачем ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № LGBOA, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у сумі 49000 грн. строком до 30.10.2017 року. Цього ж самого дня між банком та відповідачем з метою забезпечення виконання кредитних зобов»язань був укладений договір іпотеки №№ LGBOA, за умовами якого в іпотеку передано житловий будинок, загальною площею 84,60, житловою площею 53,20 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1. Свої зобов'язання за кредитним договором відповідач не виконав. Посилаючись на невиконання умов договору, банк просив виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та /або проживають у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 03 липня 2015 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» було відмовлено.

В апеляційній скарзі, апелянт, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

В ч. 1 статті 303 ЦПК України зазначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу. В межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що підстави для виселення мешканців із зазначеного будинку відсутні, оскільки останній був придбаний не за рахунок кредитних коштів.

Такі висновки суду ґрунтуються на фактичних обставинах справи та вимогах закону.

Судом встановлено, підтверджується матеріалами справи, що 30.10.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № LGBOA, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у сумі 49000 грн. строком до 30.10.2017 року. Цього ж самого дня між банком та відповідачем з метою забезпечення виконання кредитних зобов»язань був укладений договір іпотеки №LGBOA, за умовами якого в іпотеку передано житловий будинок, загальною площею 84,60, житловою площею 53,20 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Житловий будинок належить ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Білокуракинського районного нотаріального округу ОСОБА_11, реєстраційний № 304 від 23.04.2004 року.

На час вирішення спору в будинку, крім власника ОСОБА_3 проживають і зареєстровані ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 (а.с.99).

Згідно даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідачі не мають у власності нерухомого майна.

Згідно довідки Білокуракинської селищної ради фонд житла для тимчасового проживання громадян, які втратили житло внаслідок звернення стягнення на жилі приміщення відсутній.

За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Як вбачається з матеріалів справи, іпотечне житло було придбано відповідачем не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для виселення відповідача та інших мешканців зі спірного житла, враховуючи, що виселення відповідачів з будинку можливе лише за умови надання іншого житла, яке повинно бути вказане в рішенні суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі підлягають виселенню зі спірного майна, оскільки Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом, судова колегія до уваги не приймає, оскільки Апеляційним судом враховується правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 18 березня 2015 року у справі № 6-39 цс 15, за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, оскільки згідно ч.2 ст. 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України за змістом ст.. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (Жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв»язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбано не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 18 березня2015 року за № 6-39 цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Керуючись, ст.ст. 303, 308, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» - відхилити.

Рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 03 липня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Служба у справах дітей Білокуракинської райдержадміністрації Луганської області, про виселення - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак її може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції: Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий - Судді: