Головуючий суду 1 інстанції - Форощук О.В.
Доповідач - Малієнко Н.В.
Справа № 431/1426/15-ц
Провадження № 22ц/782/393/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2015 року Судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі :

головуючого: Малієнко Н.В.,

суддів: Авалян Н.М., Коротких О.Г.,

при секретарі: Ткаченко Т.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Старобільського районного суду Луганської області

від 05 червня 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім*єю чоловіка та жінки та визнання майна спільною сумісною власністю

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2015 року позивачка звернулася з дійсним позовом до суду та послалася на те, що з вересня 2000 року по 03.07.2002 року проживала з відповідачем однією сім*єю без шлюбу в його житловому будинку за адресою АДРЕСА_1, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, вирішували спільні побутові питання, планували поліпшити свої житлові умови і для цього разом з відповідачем працювали на ринку реалізаторами продовольчих товарів та 16.04.2002 року для потреб сім*ї за спільні кошти купили житловий будинок розташований в АДРЕСА_1.

04.07.2002 року зареєстрували шлюб, 10.12.2002 року у них народилася дитина, а 26.11.2014 року шлюб було розірвано.

Оскільки, відповідач вважає тільки себе власником придбаного житлового будинку і не бажає вирішувати питання розділу спільного майна, просила встановити факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однією сім*єю без реєстрації шлюбу у період з вересня 2000 року по 03.07.2002 року та визнати житловий будинок АДРЕСА_1, Луганської області з усіма господарськими та іншими будівлями спільною сумісною власністю подружжя.

Рішенням Старобільського районого суду Луганської області від 05.06.2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено за недоведеністю.

Не погодившись з таким рішенням суду ОСОБА_2 надала апеляційну скаргу та, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно з вимогами ст.303 ч.1 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з недоведеності заявлених позивачкою вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до роз*яснень, що містяться у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім*ю України» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин щодо будинку), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім*єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з ч.1 ст.17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила ст.ст .22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

За змістом п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов*язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону «Про власність», ст.22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім*ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об*єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п. 2 ст.17 Закону України «Про власність»), тощо.

Згідно із ч.1ст.17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин щодо будинку, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім*ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є обєктом їхньої спільної сумісної власності лише, якщо:

1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету);

2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв*язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім*єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Судом встановлено, що сторони з 04.07.2002 року знаходяться у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають спільну дитину- ІНФОРМАЦІЯ_1. До реєстрації шлюбу сторони спільно не проживали, спільного господарства не вели. У відповідача до вступу у зареєстрований шлюб з позивачкою, був в наявності житловий будинок за адресою АДРЕСА_1, у якому він дозволив проживати позивачці з дитиною від іншого шлюбу та дозволив зареєструватися її братові.

16.04.2002 року, без її участі на своє ім'я ним було придбано спірний будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1, грошові кошти в сумі 4000 доларів США, на придбання якого він взяв у борг у своєї матері - ОСОБА_4 Після реєстрації шлюбу сторони стали проживати спільно у зазначеному будинку. 26.11.2014 року брак між ними було розірвано.

Вказані обставини підтверджено дослідженими судом у встановленому порядку доказами: показами свідків ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, договором купівлі-продажу спірного будинку, розпискою відповідача про отримання коштів у борг для придбання спірного будинку, який до теперішнього часу не повернутий.(а.с.6-7, 8-8зв., 31, 30).

Враховуючи те, що позивачка в шлюбі з відповідачем у період придбання ним спірного будинку не перебувала, переконливих доказів, які підтверджували б ці обставини та факт вкладання сумісної праці чи сумісних коштів у придбання спірного будинку суду не надала, не довела свого внеску в набуття спірного будинку та не надала інших об*єктивних доказів, які б достовірно свідчили про фактичні матеріальні прояви обставин, з якими закон пов*язує набуття права спільної власності на таке майно, відповідно до положень ч.1ст.17 Закону України «Про власність», тому колегія суддів вважає, що підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання права спільної сумісної власності на вказане вище майно не має, і суд правильно відмовив у задоволенні цих вимог.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду в частині відмови у встановленні факту проживання сторін однією сім*єю без реєстрації шлюбу у період придбання спірного будинку, через недоведеність обставин на які посилається позивачка. Крім того, судова колегія щодо цих вимог вважає за необхідне зауважити на наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦПК України суд може встановлювати факти проживання однією сім'єю чоловіка і жінки без шлюбу.

Однак такі факти можуть бути встановлені тільки стосовно осіб, які ведуть таке проживання після набрання чинності Сімейним Кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року.

До 01 січня 2004 року тобто у період, коли було придбано спірний будинок і виникли спірні правовідносини, діяв КпШС України, яким не було передбачено можливості визнання факту спільного проживання жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, як підстави для визнання набутого ними майна їх спільною сумісною власністю.

Згідно з тією ж ст. 256 ЦПК України судом можуть бути встановлені інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав особи (позивача), тому сам по собі факт, який не породжує для нього ніяких юридичних наслідків, не підлягає встановленню.

Таким чином, встановлення факту, якого вимагає позивачка для вирішення питання щодо спірного майна, придбаного у період дії КпШС України, не породжує для позивача ніяких юридичних наслідків.

Такі вимоги підлягають розгляду у контексті спору про майно у сенсі вимог ст. 17 Закону України «Про власність», яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, що судом у даному випадку і зроблено.

Доводи апеляційної скарги позивачки про те, що до укладання шлюбу вона з восени 2000 року проживала однією сім'єю з відповідачем, що підтверджується тим, що вони разом святкували свята, зустрічалися з друзями, і спірний будинок вони придбавали разом за спільні кошти, на увагу не заслуговують, оскільки для визнання за особою, яка проживала з іншою особою без укладення шлюбу, права власності у майні, набутому до 1 січня 2004 року, вона має надати суду належні та допустимі докази про власну участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, без визначення ступеня участі працею і коштами у створенні спільної власності, не може бути підставою для визнання права спільної власності на спірне майно.

Доводи апеляційної скарги про те, що поясненнями свідків підтверджено проживання однією сім'єю , ведення спільного господарства та спільні доходи у період спірного будинку не приймаються колегією суддів виходячи із наступного.

Допитані у судовому засіданні свідки з боку позивача ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, підтверджуючи факт спільного проживання позивачки з відповідачем, разом з тим не доводять особисту участь позивачки у наданні коштів для придбання зазначеного будинку, тому суд обґрунтовано не прийняв їх до уваги при вирішенні питання щодо обґрунтованості вимог позивачки.

Крім того, покази вказаних свідків спростовано показами свідків ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, які підтвердили відсутність спільного проживання сторін та ведення спільного господарства до реєстрації шлюбу. Позивачкою не надано ніяких доказів, які б дали суду підстави сумніватися у неупередженості та об'єктивності цих свідків.

Та обставина, що сторони зустрічалися та спілкувалися між собою, сумісно святкували свята та зустрічалися з друзями та родичами, спільно відпочивали, те, що відповідач здійснював матеріальну допомогу позивачці та турбувався за родичів позивачки до офіційної реєстрації шлюбу, не доводить того факту, що у них склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Отже, позивачка , стверджуючи проживання однією сім*єю, не надала доказів, якими підтверджувався б безспірно факт ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї, що підтверджується матеріалами справи та встановленими обставинами.

За договором купівлі-продажу будинку від 16.04.2002 року спірний будинок придбано у якості покупця тільки відповідачем. На придбання будинку ним використано кошти отримані у борг, який до теперішнього часу не повернуто.

Позивачка, не надала доказів наявності у неї грошових коштів на той час, не посилається на суму особистого внеску у придбання зазначеного будинку та якими доказами підтверджується сума її внеску, а без установлення факту створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету, такі вимоги задоволені бути не можуть.

Доводи апелянта про те, що вона працювала у матері відповідача, яка здійснювала підприємницьку діяльність на увагу не заслуговують, оскільки цей факт офіційно не підтверджено і крім того, не надано доказів, що отримані за таку роботу кошти було передано за домовленістю щодо створення спільної сумісної власності відповідачеві для придбання спірного будинку та у якій саме сумі.

Позивачкою не надано жодного доказу того, що спірний будинок придбавався внаслідок спільної праці та її особистого внеску у придбання зазначеного будинку, позивачка жодним доказом не довела, що вказане майно було придбане за взаємною згодою, за кошти, які сторони набули під час спільної праці, а само по собі посилання лише на недоведений факт проживання однією сім'єю на момент придбання відповідачем спірного будинку не є підставою для визнання за позивачем права спільної сумісної власності на спірне майно.

За таких підстав, колегія суддів важає, що апеляційна скарга позивачки підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Колегія суддів, керуючись ст.ст. 303, 304. 307, 314, 315. 324, 325 ЦПК України,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 05 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після її проголошення.

Головуючий-

Судді: