АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Корчевного Г.В.,

суддів: Слободянюк С.В., Крижанівської Г.В.,

при секретарі Івченко О.М.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

УСТАНОВИЛА:

В жовтні 2013 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_1 матеріальної шкоди у сумі 24 145 грн. 25 коп. та моральної шкоди у сумі 95 000 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 08.10.2010 р. з вини відповідача сталася дорожньо-транспортна пригода, у результаті якої вона отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження, у зв'язку із чим вимушена тривалий час лікуватися, нести значні витрати на лікування та реабілітацію, внаслідок отриманих травм втрачена загальна працездатність, їй встановлена 2 група інвалідності. Позивач посилалася на те, що постановою Печерського районного суду м. Києва від 12.11.2010 р. відповідача визнано винним у скоєнні даного ДТП, проте їй не було відшкодовано понесені матеріальні витрати та заподіяну моральну шкоду. Оскільки відповідальність відповідача була застрахована в ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» їй було виплачено 37 756 грн. 54 коп., однак, повністю понесені витрати відшкодовані не були. У подальшому позивач збільшила вимоги та просила стягнути з відповідача матеріальну шкоду у сумі 32 568 грн. (з урахуванням витрат понесених під час судового розгляду) та моральну шкоду в сумі 150 000 грн.

Унікальний номер справи: 757/22089/13-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7081/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Фаркош Ю.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа Страхова компанія «ПЗУ Україна» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 32 568 (тридцять дві тисячі п'ятсот шістдесят вісім) грн. у відшкодування матеріальної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 80 000 (вісімдесят тисяч) грн. у відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 325 (триста двадцять п'ять) грн. 68 коп. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду 1-ї інстанції ухвалено при неправильному застосуванні норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

Вважає, що при ухваленні вказаного рішення судом не встановлено усі обставини, що мають значення для справи, зокрема не взято до уваги обставину, що Позивачка, під час допиту себе в судовому засіданні повідомила, що больові відчуття, що змусили її насторожитися з'явилися 10.10.10, тобто на другу добу після аварії. Все це свідчить про той факт, що позивачка свідомо, відкладала відвідування лікарів, з її слів - терпіла біль, займалася домашніми справами тощо, і саме така поведінка потерпілої могла ускладнила стан її здоров'я, оскільки шия була не зафіксована.

Зазначає, що висновок суду стосовно наявності прямого причинно-наслідкового зв'язку між подією ДТП та виникненням у позивачки закритої травми шийного відділу хребта не відповідає дійсності, оскільки Висновком спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи (т.2 а.с.50-53) встановлено, що ушкодження отримане потерпілою спричинено тупим предметом і виникло внаслідок за прокинення голови. Тобто, являючись власником та водієм даного автомобіля, позивачка свідомо ігнорувала вимоги п.31.4.7 Правил дорожнього руху, під час зіткнення не була пристебнута ременем безпеки, на фотокартках (т.1 а.с.15- 16) з місця ДТП, які надані особисто позивачкою та зроблені відразу після ДТП, чітко видно, що у автомобіля, яким керувала позивачка відсутній підголовник водійського крісла. При цьому наявне місце, де цей підголовник повинен бути закріплений і на пасажирському сидінні підголовник наявний.

На думку апелянта, стягнення додаткових витрат повинно відбуватися зі страхової компанії, оскільки страховий ліміт не вичерпано, після узгодження з МСЕК, висновок якої відсутній в матеріалах справи, та крім того, позивачкою значно завищено суму цих витрат за рахунок включення послуг спортклубу, який не має в переліку послуг післятравматичної реабілітації, придбання без рекомендації спеціаліста ортопедичного матрацу, масажеру, тощо.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів.

Судом першої інстанції встановлено, що що 08.10.2010 р. відповідач ОСОБА_1, керуючи автомобілем «Ніссан-Патрол», державний номер НОМЕР_1, по Набережному Шосе (електроопора №123) у м. Києві, порушив правила дорожнього руху, і здійснив наїзд на припаркований автомобіль «Сузукі-Свіфт», завдавши матеріальної шкоди обом автомобілям. Під час даної ДТП в припаркованому автомобілі «Сузукі-Свіфт» на сидінні водія перебувала позивачка, що не оспорювалось в судовому засіданні представником відповідача.

Згідно постанови Печерського районного суду м. Києва від 12.11.2010 р.відповідача ОСОБА_1 визнано винним у порушенні правил дорожнього руху, що призвело до даної ДТП ( т. 1. а.с.25).

Також встановлено судом першої інстанції, що постановою органу дізнання від 20.10.2010 р. в порушенні кримінальної справи по факту даної ДТП відмовлено. Як вбачається зі змісту постанови, проведеною перевіркою встановлено, що дана ДТП сталась внаслідок порушення п.12.1 ПДР відповідачем ОСОБА_1 На час винесення постанови не закінчено проведення призначеного органом дізнання судово медичного дослідження ступеня тяжкості тілесних ушкоджень позивачки ОСОБА_3 ( т. 1. а.с.207-208). Зі змісту постанови, в діях позивачки ОСОБА_3 порушень ПДР не вбачалось, дана постанова сторонами в установленому законом порядку оскаржена не була.

Крім того, судом першої інстанції було встановлено, що після ДТП 11.10.2010р. позивачка звернулась в травматологічний пункт ІДРП Голосіївського району м. Києва з приводу травми під час ДТП, на підставі рентгензнімків був поставлений діагноз «оскольчатий компресивний перелом тіла С5», була терміново направлена на екстренну госпіталізацію та доставлена до Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги ( т. 1, а.с. 156, т.2, а.с. 141 -142).

Згідно виписки № 26753 з медичної картки стаціонарного хворого в період з 11 по 14.10.2010 р. позивачка перебувала на стаціонарному лікуванні в Київській міській клінічній лікарні швидкої медичної допомоги, де їй був встановлений діагноз «закрита травма хребта, забій- розтягнення м'язо-зв'язочного апарату шийного відділу хребта, больовий синдром», була виписана для проходження лікування в поліклініку під нагляд лікаря невропалога (т. 1, а.с.97- 98).

Також встановлено, що на підставі направлення інспектора відділення з оформлення ДТП та дізнання, лікарем судово - медичним експертом проведено судово-медичне дослідження (обстеження) по факту спричинення тілесних ушкоджень позивачці ОСОБА_3 На дослідження лікарю експерту були надані медична картка стаціонарного хворого із лікарні ШМД м. Києва на ім»я позивачки: направлення на госпіталізацію з поліклініки Голосіївського району м. Києва від 11.10.2010 з діагнозом «компресійний перелом тіла С-5 хребця, оглядів нейрохірурга та політравматолога від 11.10.2010, результатів МРТ шийного відділу хребта від 13.10.2010 та заключним клінічним діагнозом «закрита травма хребта, забій шийного відділу хребта, больовий синдром». Достатніх об»єктивних даних для правильної оцінки характеру та ступеню тяжкості тілесних ушкоджень встановлено не було, амбулаторна картка позивачки на запит надана не була.

Згідно висновку акту судово - медичного дослідження (обстеження) № 1732/Е від 17.12.2010, медична документація позивачки свідчить про те, що на момент звернення з медичною допомогою 11.10.2010 позивачці був встановлений діагноз «Закрита травма хребта, забій шийного відділу хребта» ( т.2, а.с. 46-49).

В період з 15 по 26.10.2010 позивачка проходила лікування у лікаря - невропатолога в поліклініці № 2 Голосіївського району м. Києва зі звільненням від праці ( т.1, а.с.73).

26.10.2010 лікарем поліклінічного відділення інституту нейрохірургії ім. А.П Ромоданова з урахуванням постановлено діагнозу (забою спинного мозку) позивачці рекомендовано лікування в умовах неврологічного стаціонару (т.1, а.с.113), у зв»язку з чим в період з 27.10 по 12.11.2010 позивачка перебувала на стаціонарному лікуванні в Київській міській клінічній лікарні №12, при виписці рекомендовано спостереження невролога, протипоказано інтенсивні рухи в шийному відділі, носіння вантажу, призначено обезболюючі ліки ( т.1, а.с. 99-101).

В період 13.11.-31.12.2010 згідно медичних висновків ЛКК поліклініки № 2 Голосіївського району м. Києва позивачка проходила амбулаторне лікування (т.1, а.с. 75,76).

Протягом січня - лютого 2011 позивачка відвідувала лікарів, згідно обхідного листа на МСЕК з поліклініки № 2 Голосіївського району м. Києва (т.1, а.с.93).

Мотивуючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що 23.02.2011 спеціалізованою травматологічною МСЕК позивачці була призначена III група інвалідності, було складено індивідуальну програму реабілітації інваліда, встановлено 1-шу ступінь обмеження з обмеженням життєдіяльності: до пересування, до трудової діяльності, до навчання, призначено реабілітацію - відновна терапія, санаторно-курортне лікування, медичне спостереження, лікувальний масаж, лікувальна фізкультура, рекомендовано необхідність носити корсет жорсткої фіксації шиї (т.1, а.с. 107).

Згідно довідки від 23.02.2011 до акту огляду МСЕК позивачці визначено III групу інвалідності з 21.02.2011 з ураженням опорно-рухового апарату, рекомендовано відновне лікування ( т.2, а.с.92).

11.08.2011 згідно заключення вертебролога ТОВ «Інститут вертебрології і реабілітації» позивачці встановлено діагноз «стан після ДТП (хлистоподібна травма), стадія загострення, цервіко-краніалгія, ретролістез С5, Кили мхд С5-С7, відносний стеноз спинномозкового накалу на рівні С5-С6,ВСД, ВБН, астено-невротичний синдром, а також рекомендовано пасаж м»язів спини, ортопедична корекція хребта №3-6, магнітотерапія № 5-10, зональні мультиін»єкційні паравертебрально на шийну ділянку хребта № 2-4. ЛФК (т.1, а.с.95).

В період з 15 по 28.12.2011 позивачка перебувала на стаціонарному лікуванні в Київській міській клінічній лікарні № 12, з урахуванням діагнозу рекомендовано обмеження статичних навантажень, переохолодження, ЛФК, масаж, плавання, санаторно - курортне лікування, медикаментозне лікування (т.1, а.с. 102).

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що 15.02.2012 спеціалізованою травматологічною МСЕК позивачці була призначена II група інвалідності, складено індивідуальну програму реабілітації інваліда, встановлено ІІ-гу ступінь обмеження з обмеженням до самообслуговування, пересування та трудової діяльності, а також призначено відновну терапію, профілактичні заходи, санаторно-курортне лікування протягом 2012-2013, медичне спостереження невролога, консультування психолога, лікувальний масаж, лікувальну фізкультуру, носіння комір-корсету ( т. І. а.с. 109).

Згідно довідки від 16.02.2012 до акту огляду МСЕК позивачці визначено II групу інвалідності з 01.03.2012 з ураженням опорно-рухового апарату, рекомендовано домашній нагляд (т.2, а.с.93).

В періоди з 27.06. по 11.07.2012, з 18 по 26.12.2012 позивачка перебувала на стаціонарному лікуванні в Київській міській клінічній лікарні № 12. виписана з рекомендацями обмеження фізичних та статичних навантажень, ЛФК, масаж, плавання, санаторно - курортне лукування, медикаментозне лікування (т. 1. а.с. 103, 104).

Також враховано судом першої інстанції, що 27.02.2013 спеціалізованою травматологічною МСЕК позивачці була призначена II група інвалідності, було складено індивідуальну програму реабілітації інваліда, встановлено II-гу ступінь обмеження з обмеженням до самообслуговування, пересування та трудової діяльності, до навчання, до професійного навчання, до здобуття освіти, а також призначено відновну терапію, профілактичні заходи, санаторно-курортне лікування протягом 2013-2015. медичне спостереження ортопеда та травматолога, консультування психолога, лікувальний масаж, лікувальна фізкультура, рекомендовано носити комір-корсет та милиці ліктьові (т.1, а.с.110-111).

Згідно довідки від 27.02.2013 до акту огляду МСЕК позивачці визначено II групу інвалідності з 01.03.2013 з ураженням опорно-рухового апарату, рекомендовано домашній нагляд (т.2, а.с.94).

В період 13-27.03.2013 позивачка перебувала на лікуванні в Інституті вертебрології та реабілітації, де крім іншого ій рекомендовано санатортно - курортне лікування Хмільник, Диниші, Саки, а в періоди з 12 по 23.08.2013 та з 21.09. по 01.10.2013 - на стаціонарному лікуванні в Київській міській клінічній лікарні № 12, виписана з рекомендаціями обмеження перенавантажень, ЛФК, масаж, плавання, санаторно - курортне лікування, медикаментозне лікування (т.1, а.с.105, т.2 а.с.73).

В період з 24.10. по 08.11.2013 позивачка перебувала на амбулаторному лікуванні в Інституті вертебрології та реабілітації, де крім іншого їй рекомендовано санатортно - курортне лікування Хмільник, Диниші, Саки ( т.2, а.с.73).

Згідно висновку спеціаліста у галузі судово - медичної експертизи від 31.01.2011 №68/ж на підставі медичної документації позивачки було встановлено, що при зверненні за медичною допомогою 11.10.2010 у неї виявлено закриту хлистоподібну травму шийного відділу хребта у вигляді перелому в ділянці основи остистого відростка 3 шийного хребця. Дане тілесне ушкодження за ступенем тяжкості відноситься до тілесних ушкоджень середньої тяжкості (за критерієм тривалості розладу здоров'я). Ступінь тяжкості з приводу «забою спинного мозку» буде встановлена після надання судово - слідчими органами оригіналів медичної картки стаціонарного хворого із КМКЛ ШМД та історії хвороби із КМКЛ № 12.

Наряду з цим спеціалістом установлено, що локалізація, морфологія вищевказаного ушкодження, враховуючи обставини справи та часові дані свідчать про те, що спричинено воно тупим предметом, виникло внаслідок запрокинення голови, могло утворитись в указаний термін, тобто 08.10.2010 при транспортній травмі ( т. 2, а.с. 50-53).

Відповідно до медичної картки амбулаторного хворого позивачки ОСОБА_3 вона до 08.10.2010 року травм опорно-рухового апарату не мала.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що між подією ДТП та виникненням у позивачки закритої травми шийного відділу хребта є прямий причинно-наслідковий зв'язок.

Таким чином, в судовому розгляді встановлено, що позивачем надано належні та допустимі докази у підтвердження понесених нею витрат.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскільки в результаті дій відповідача позивачці було завдано середньої тяжкості тілесних ушкоджень (за критерієм тривалості розладу здоров'я), а тому позивач мас право, відповідно до вимог ст. 1187 ЦК України на відшкодування спричиненої їй матеріальної та моральної шкоди.

Разом з тим, колегія суддів вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції відносно стягнення суми матеріального збитку з відповідача ОСОБА_1, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Розглядаючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи апелянта в частині, що в даному випадку має місце умисел потерпілого, оскільки позивачка експлуатувала транспортний засіб без підголовника, чим грубо порушила ПДР, необґрунтовані та повторюють заперечення відповідача, що були повно та всебічно розглянуті судом першої інстанції.

Зокрема, судом першої інстанції було вірно встановлено, що позивачем суду не надано доказів в розумінні ст. 58, 59 ЦПК України, (протокол про адміністративне правопорушення, постанова у справі про адміністративне правопорушення), які б свідчили про порушення позивачкою в даному ДТП правил дорожнього руху.

Не було надано таких доказів і під час апеляційного розгляду справи.

Відносно іншої частини доводів скарги, а саме того, що висновки експерта та спеціаліста суперечать один одному в частині встановленого діагнозу, колегія суддів зазначає, що відповідач не скориставсь своїм правом на відповідній стадії судового процесу заявити клопотання про призначення у справі експертизи.

Не було заявлено такого клопотання і під час апеляційного розгляду справи.

З огляду на фактичні обставини справи, вірним є висновок суду першої інстанції, що відповідач є особою, яка повинна відшкодувати завдану позивачу матеріальну шкоду, а також додаткові витрати, викликані необхідністю санаторно- курортного лікування, послуг басейну, проходження індивідуальної програми реабілітації інваліда, оплату масажу та інше.

Разом з тим, цивільна відповідальність відповідача була застрахована Страховою компанією «ПЗУ Україна» з лімітом відповідальності у 100 000 грн.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідно до договору страхування страхова компанія виплатила позивачці страхове відшкодування у сумі 24 987 грн. 81 коп. за шкоду, завдану транспортному засобу та 37 756 грн. 54 коп. за шкоду заподіяну здоров'ю ( т.2, а.с.62, 192, 196).

Наряду з цим, потерпіла особа має право на відшкодування додаткових витрат, які викликані необхідністю санаторно-курортного лікування, реабілітацію, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Колегія суддів зазначає, що позивачем надані належні та допустимі докази: чеки, квитанції, рахунки про витрати на санаторно - курортне лікування, реабілітацію за призначенням лікарів (послуги басейну), масажу, спортивно - оздоровчі послуги, послуги психолога за призначенням лікарів, послуг таксі з місця проживання до лікувальних закладів (т.1, а.с. 35, 36; т.3, а.с. 58-63) та інше у сумі 32 568 грн.

Також позивачем були надані ксерокопії медичної документації, яка містить призначення лікарів.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, наявність у позивача оригіналів чеків та квитанцій свідчить про те, що саме нею були понесені витрати по оплаті медичних обстежень, а також реабілітацію, які були призначені лікарями.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом не було надано доказів, які б спростували надані позивачем докази про оплату санаторно-курортного лікування, спортивно - оздоровчих послуг, послуг басейну та медичних обстежень, і що зазначені витрати не були пов'язані із призначенням лікарів та лікуванням ушкоджень, які отримала позивач у результаті винних дій відповідача.

Також суд надає оцінку тій обставині, що з 23.02.2011 позивачці встановлена III група інвалідності, з 15.02.2012 - II група, а з 03.02.2015 їй визначена інвалідність пожиттєво, вона потребувала відновної терапії, масажу, плавання, санаторно - курортного лікування та іншого у зв'язку з травмою опорно-рухового апарату ( т. 1, а.с. 107, 108, 109, 110).

Статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Разом з тим, суду не надано доказів звернення позивача до страхової компанії «ПЗУ Україна» для виплати позивачу суми матеріального збитку в межах ліміту цивільної відповідальності відповідача, застрахованої у сумі 100 000 грн.

Зважаючи на вказане, колегія суддів вважає необгрунтованим звернення позивача з вказаною частиною позовних вимог до відповідача ОСОБА_1 до вирішення питання щодо суми додаткових витрат, які викликані необхідністю санаторно-курортного лікування, реабілітацію, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо, у розмірі 32 568 грн.

З позовом про стягнення вказаної суми позивачка має право звернутися до страхової компанії «ПЗУ Україна».

У вказаній частині рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вказаної частини позовних вимог.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що доводи апелянта відносно необгрунтованості позовних вимог про відшкодування моральної шкоди є недоведені з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Вірно враховано судом першої інстанції при визначенні розміру завданої позивачу моральної шкоди, що позивач отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження, які призвели до встановлення позивачці II групи інвалідності пожиттєво, що позбавляє її можливості вести нормальний спосіб життя та мати надію на відновлення стану здоров'я, тривалість душевних страждань та перенесеного фізичного болю, про що вказали в судовому засіданні свідки, а також вимог розумності, а відтак на відшкодування моральної шкоди слід стягнути 80 000 грн.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної частини вимог судовий збір в сумі 243,60 грн., таким чином рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача суми судового збору слід змінити шляхом зменшення суми 325 грн. 68 коп. до суми 243 грн. 60 коп.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Враховуючи викладене та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки районного суду про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Справа судом розглянута повно та об'єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано правильно.

Інші доводи апеляційної скарги недоведені та містяться лише на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 32 568 (тридцять дві тисячі п'ятсот шістдесят вісім) грн. у відшкодування матеріальної шкоди - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту: в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 32 568 (тридцять дві тисячі п'ятсот шістдесят вісім) грн. у відшкодування матеріальної шкоди - відмовити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судового збору в розмірі 325 (триста двадцять п'ять) грн. 68 коп. - змінити шляхом зменшення суми 325 (триста двадцять п'ять) грн. 68 коп. до суми 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.

В решті рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: