АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Поливач Л.Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Вербової І.М.

при секретарі Бугай О.О.

за участю осіб: представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Платинум банк» про визнання права власності на майно, набуте за час спільного проживання без реєстрації шлюбу;

за апеляційною скаргою ОСОБА_5

на заочне рішення Дарницького районного суду м.Києва від 10 червня 2015 року

в с т а н о в и л а:

Заочним рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 10.06.2015 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові в повному обсязі. Посилається незаконність ухваленого судом рішення, невідповідність висновку суду дійсним обставинам справи, неповне з'ясування обставин справи,порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Апелянт зазначає, що в придбання спірної квартири було вкладено гроші, отримані в кредит від банку. На теперішній час кредит не погашений, повернута банку лише його незначна частка, а тому суд повинен був врахувати дану обставину при визнанні за позивачем права власності на Ѕ частку даної квартири. Поряд з кредитним договором між нею та ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» було укладено Договір іпотеки спірної квартири. Це означає, що до повного погашення кредиту, житлове приміщення буде перебувати у заставі банку, і в разі неплатоспроможності боржників, банк матиме право звернути стягнення на предмет іпотеки для погашення заборгованості за кредитом.

На цій підставі, при вирішені спору про право власності на частину квартири, має бути змінений порядок виплати заборгованості за кредитом з солідарного на дольовий (частковий). При цьому, частки боргу, які мають сплатити кожна зі сторін третій особі, повинні бути пропорційними в тій частині квартири, право власності на яку визнає за ними суд. Разом з тим, питання щодо зміни способу виплати заборгованості можливе лише за наявності згоди кредитора. У матеріалах справи відсутні будь-які докази згоди ПАТ «Платинум Банк» на зміну способу виконання ОСОБА_5 та ОСОБА_4 взятих на себе зобов'язань з солідарного на будь-який інший. Суд мав брати цю обставину до уваги, визначаючи частку кожного учасника спільної власності, і вирішуючи питання про грошові розрахунки між сторонами.

З урахуванням викладених нижче обставин, можна дійти висновку про те, що у разі поділу між подружжям квартири, кредит за яку виплачений частково, поділу підлягає лише та частина квартири, яка пропорційна сумі сплаченого кредиту (без урахування відсотків) станом на дату припинення ведення спільного господарства. Лише ця частина квартири може вважатися спільною сумісною власністю подружжя та підлягати поділу, решта кредиту підлягає подальшій виплаті і право власності на решту квартири належатиме тому, хто продовжуватиме сплачувати кредит.

Лише за наявності згоди на подальшу сплату кредиту ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у рівних частках, вираженою у формі укладення відповідних додаткових угод до договору іпотечного кредиту № 1.07051229 від 15.05.2007 року, квартира може бути поділена у повному обсязі між ними.

Отже, під час здійснення поділу спірної квартири, судом мало бути враховано ті обставини, що сторонами по справі для придбання цього об'єкту нерухомості було отримано кредит 15.05.2007 року у сумі 140 000,00 доларів США.

Станом на дату припинення ведення спільного господарства (01.01.2014 року), кредит було частково погашено, а саме було сплачено на користь третьої особи 34 470,89 доларів США. Отже, залишок заборгованості станом на вказану дату складав 105 529,11 доларів США.

Зазначені обставини були відомі суду та підтверджуються наявною у справі випискою по особовим рахункам, яку було надано третьою особою до суду. Таким чином, на дату припинення ведення спільного господарства було погашено 24,62 % загальної суми отриманого кредиту, що з урахуванням заокруглення складає 1/4 частку від загальної суми кредиту отриманого сторонами. Отже, з огляду на викладені вище обставини, поділу між сторонами підлягає лише 1/4 частка спірної квартири.

Що стосується решти квартири, то вона має запишатися у спільній сумісній власності до повного погашення заборгованості по кредиту і лише після цього може підлягати поділу між сторонами з урахуванням сум кредиту, погашеного кожним із них. За таких умов, з урахуванням рівності часток, розміру боргів подружжя та наявності зобов'язань сторін перед третьою особою, під час поділу майна, що є спільною сумісною власністю, суд міг лише визнати за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 по 1/8 частини спірної квартири, залишивши решту 3/4 частини квартири у спільній сумісній власності.

У мотивувальній частині рішення суд послався на те, що до офіційної реєстрації шлюбу сторони проживали разом з 2004 року. При цьому, на думку суду, вказана обставина встановлена рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 16.09.2014 року та не заперечується сторонами, а відтак не потребує доказування в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України.

Разом з тим, за своєю сутністю факт проживання сторін однією сім'єю без шлюбу є фактом, що має юридичне значення, а відтак самого лише посилання в мотивувальній частині рішення на спільне проживання сторін є недостатнім. Така обставина має бути встановлена в резолютивній частині рішення.

Суд, визнавши за позивачем право власності на Ѕ частину спірної квартири, не вирішив питання щодо іншої Ѕ частини квартири. Вказана обставина свідчить про те, що суд не застосував до спірних правовідносин відповідні норми матеріального права та вирішив позов у спосіб, який не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки здійснюючи поділ майна, що перебуває у спільній сумісній власності, суд мав визначити ідеальні частки в неподільній квартирі кожної зі сторін та залишити спірну квартиру у їх спільній частковій власності повністю або частково, залишивши решту квартири у спільній сумісній власності.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_3 підтримав подану апеляційну скаргу в повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені в ній. Представник позивача ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість ухваленого заочного рішення суду. Позивач ОСОБА_4, відповідачка ОСОБА_5, представник третьої особи ПАТ «Платинум Банк» в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за їх відсутності, оскільки участь у розгляді справи беруть представникі сторін з належно оформленими повноваженнями.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Як вбачається з матеріалів справи, з 12 грудня 2012 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

До реєстрації шлюбу сторони проживали разом, як чоловік та жінка без шлюбу з 2004 року. Дана обставина встановлена рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 16 вересня 2014 року.

15 травня 2007 року між ЗАТ «Міжнародний ОСОБА_6», правонаступником якого ПАТ «Платинум банк», та ОСОБА_7 та ОСОБА_4 укладено договір про іпотечний кредит № 1.07051229, відповідно до якого сторони отримали кредит у розмірі 140 000 доларів США з метою придбання двокімнатної квартири АДРЕСА_1.

За умовами договору про іпотечний кредит відповідач ОСОБА_5 та позивач ОСОБА_4 є позичальниками.

Згідно з випискою по особовим рахункам з 15.05.2007 по 17.04.2015, наданою ПАТ «Платинум банк», сторонами сплачувалися грошові кошти на погашення кредиту та відсотків за кредитним договором.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує на те, що придбана квартира, яку було оформлено на відповідача, є спільним майном сторін, набутим ними за час спільного проживання без шлюбу, і є спільною сумісною власністю позивача та відповідача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення заявлених ОСОБА_4 позовних вимог, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Статтями 60, 61 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 роз'яснено, що під час застосування ст.74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі й між ними склалися відносини, що притаманні подружжю.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_3 пояснив суду, що спірна квартира була придбана сторонами по справі за 200 000 доларів США, які складались зі 140 000 доларів США отриманих від банку в кредит за договором іпотечного кредиту та 60 000 доларів США, які були спільними коштами сторін по справі.

Таким чином, спірна квартира була придбана сторонами по справі на ім'я ОСОБА_5 за спільні сумісні кошти. Відповідно, дана квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Враховуючи те, що не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, позивач та відповідач проживали однією сім'єю, як чоловік та жінка без шлюбу, що ними не заперечується, тому майно, набуте ними за час спільного проживання за правилами ст. 74 СК України, належить їм на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу.

Висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на майно, набуте за час спільного проживання без шлюбу є обґрунтованими та підлягають задоволенню є вірним та таким, що відповідає вимогам закону та наявним в матеріалах справи доказам.

Посилання апелянта на ту обставину, що між нею та позивачем відносини припинені (шлюб розірвано), що кредит банку не повернуто, зобов'язання позичальників перед банком не виконане, не свідчить про те, що спірна квартира не є спільною сумісною власністю сторін по справі, та не свідчить про те, що ОСОБА_4 не має права в судовому порядку визначати розмір своєї частки у спільному сумісному майні. Кредитні зобов'язання у сторін по страві є солідарними, оскільки вони вдвох виступили позичальниками 140 000 дол. США. і несуть солідарну відповідальність перед банком по виконанню прийнятих на себе зобов'язань за кредитним договором. Виконання даних зобов'язань (в майбутньому) одним з позичальників, не позбавить його права вирішувати ці питання в судовому порядку з другим позичальником за кредитним договором.

Посилання ОСОБА_5 на порушення її прав на спірну квартиру, оскільки суд визнав лише за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частку квартири і не визнав за нею права власності на частку квартири не заслуговує на увагу суду, оскільки суд вирішив спір в межах заявлених позовних вимог з дотриманням принципу диспозитивності цивільного судочинства. (ст.11 ЦПК України). За правовстановлюючим документом саме ОСОБА_5 є власником квартири. Визнавши за позивачем право власності на Ѕ частку квартири, є зрозумілим, що друга Ѕ частка спірної квартири на праві власності належить саме ОСОБА_5

Отже, твердження апелянта про незаконність, необґрунтованість ухваленого судом рішення, неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які він посилається - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Заочне рішення Дарницького районного суду м.Києва від 10 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: