Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 310/105/15 ц Головуючий у 1-й інстанції Ліхтанська Н.П.
№22-ц/778/5399/15Суддя-доповідач Гончар М.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Стрелець Л.Г., Каракуші К.В.

при секретарі Бурак А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 серпня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (надалі - Банк) до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути на користь Банку солідарно з ОСОБА_2,як позичальника, ОСОБА_3, як поручителя, за кредитним договором №0 від 27.12.2007 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» (у подальшому правонаступник ПАТ «УкрСиббанк», за договором купівлі-продажу прав вимоги від 08.12.2011 року АТ «Дельта Банк», назву змінено в силу закону на ПАТ «Дельта Банк») та ОСОБА_2, заборгованість станом на 17.11.2014 року 43 843,24 грн. (за додатковою угодою № 1: тіло кредиту - 21 032,74 грн., відсотки - 22 413,85 грн., за додатковою угодою № 0 відсотки - 396,65 грн.), від сплати якої на користь Банку у добровільному порядку відповідачі ухиляються, а також понесені судові витрати у вигляді судового збору 438,43 грн.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 серпня 2015 року позов Банку задоволено у повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІДН. НОМЕР_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІДН. НОМЕР_2, на користь Публічного Акціонерного Товариства «Дельта Банк» (МФО 380236,, р/р 373980009) заборгованість за кредитним договором від 27 грудня 2007 р. в сумі 43843,24грн., що складається з наступного: за додатковою угодою №01 тіло кредиту -21032,74грн., відсотки - 22413,85грн., за кредитним договором № 0 відсотки - 396,65грн., а також судові витрати в сумі 438,43грн., а всього 44281,67 грн. в солідарному порядку.

Банк та відповідач ОСОБА_3 останнє в апеляційному порядку не оскаржували.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с.127-129) просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким в позовних вимогах Банку до ОСОБА_2, ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 подав апеляційному суду поштою відзив на апеляційну скаргу (а.с.140-142), аналогічний за змістом апеляційній скарзі відповідача ОСОБА_2

У судове засідання 24 грудня 2015 року належним чином повідомлені про час та місце розгляду цієї справи апеляційним судом (а.с.149-152) всі особи, які беруть участь у цій справі, не з'явилась, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, окрім Банку, який подав апеляційному суду заяву через свого представника (а.с.153-154), в якій просив розглядати дану справу апеляційним судом без участі його представника.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажною причину неявки всіх осіб, які беруть участь у цій справі, та ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх.

В силу вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи у повному обсязі позов ПАТ «Дельта Банк», як кредитора внаслідок передання останньому прав ПАТ «УкрСиббанк» на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами 08.12.2011 року, виходив із належності позивача у цій справі та із солідарного зобов'язання ОСОБА_2, як позичальника за кредитним договором № 0 від 27.12.2007 року, та ОСОБА_3, як поручителя за договором поруки № 0/П від 27.12.2007 року, укладених із АКІБ "УкрСиббанк" (правонаступник - ПАТ "УкрСиббанк") по сплаті заборгованості перед Банком станом на 17 листопада 2014 року у сумі 43 843,24 грн., яка складається із: за додатковою угодою № 1: тіло кредиту - 21 032,74 грн., відсотки - 22 413,85 грн., за кредитним договором №0 - відсотки 396,65 грн. в силу вимог ст. ст. 526, 530, 553-554 ЦК України.

Проте, з такими висновками суду можна погодитись лише частково.

Так, колегія суддів погоджується із тим, що задовольняючи позов Банку у частині стягнення з позичальника ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором № 0 від 27.12.2007 року станом на 17 листопада 2014 року у сумі 43 843,24 грн., яка складається із: за додатковою угодою № 1: тіло кредиту - 21 032,74 грн., відсотки - 22 413,85 грн., за кредитним договором № 0 - відсотки 396,65 грн., суд першої інстанції правильно вважав, що ПАТ «Дельта Банк» є належним позивачем у цій справі та виходив із презумпції правовірності всіх правочинів у цій справі (кредитного договору, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступник - ПАТ «Укрсиббанк») та ОСОБА_2; договору поруки, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступник - ПАТ «Укрсиббанк») та ОСОБА_3; договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк») в силу вимог ст. 204 ЦК України, за змістом якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідачі у цій справі чи окремо позову про визнання неукладеними (нікчемними) чи недійсними зазначених договорів не заявляли та на час вирішення судом першої інстанції цієї справи 10 серпня 2015 року рішення суду про це були відсутні.

Також суд першої інстанції правильно виходив із обґрунтованості та доказаності заборгованості ОСОБА_2 перед Банком за кредитним договором № 0 від 27.12.2007 року станом на 17 листопада 2014 року у сумі 43 843,24 грн., яка складається із: за додатковою угодою №1: тіло кредиту - 21 032,74 грн., відсотки - 22 413,85 грн., за кредитним договором № 0 - відсотки 396,65 грн. за стягненням якої у примусовому порядку з позичальника ОСОБА_2 Банк звернувся до суду з позовом у цій справі.

Оскільки належні, допустимі докази на спростування факту наявності цієї заборгованості позичальника ОСОБА_2 перед Банком, а також на підтвердження будь-яких сплат останньої відповідачами у добровільному порядку після подачі позову Банку до суду у цій справі і до ухвалення оскаржуємого рішення судом першої інстанції у цій справі відсутні.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно із ст. 625 ч.1 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

І хоча строк кредитного договору збіг 27.12.2013 року, проте в силу вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відступлення права вимоги ПАТ «УкрСиббанк», як кредитором за вищезазначеним кредитним договором, ПАТ «Дельта Банк» здійснювалось без згоди боржника ОСОБА_2, що не суперечить вимогам чинного законодавства.

Однак, колегія суддів апеляційного суду вважає неправильними висновки суду першої інстанції у частині обґрунтованості та законності солідарного стягнення зазначеної вище заборгованості за вказаним вище кредитним договором на користь Банку з поручителя ОСОБА_3

Оскільки, рішення суду першої інстанції у цій частині прийнято з порушенням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Має місце недоведеність обставин у цій частині позовних вимог, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; висновки суду першої інстанції у цій частині не відповідають обставинам справи; мають місце порушення та неправильне застосування норм матеріального права; внаслідок чого, в цій частині, суд першої інстанції неправильно вирішив спір.

Так, згідно із ст. 559 ч. 4 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором №0 від 27.12.2007 року, укладеним між Банком та ОСОБА_2, згідно умов зазначеного договору (п. 1.2.2) настав ще 27 грудня 2013 року.

У договорі поруки № 0/П від 27.12.2007 року, укладеному Банком із ОСОБА_3 у забезпечення виконання зобов'язань позичальником ОСОБА_2 за вищезазначеним кредитним договором (а.с.26-27), конкретний строк припинення поруки не встановлений.

При цьому, встановлено, що Банк звернувся до суду з вищезазначеним позовом до суду про стягнення зазначеної вище заборгованості з ОСОБА_3, як поручителя ОСОБА_2 за вказаним кредитним договором, лише 13.01.2015 року (відмітка суду на позові Банку а.с.2), тобто поза межами шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання (27.12.2013 року).

На припиненні договору поруки ще з 26.02.2009 року у суді першої інстанції у цій справі та в апеляційній скарзі наполягали відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, але на підставі п. 1 ст. 554 ЦК України, оскільки 26.02.2009 року між Банком та боржником ОСОБА_2 була підписана додаткова угода № 1.2, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності поручителя, при цьому, про вказані угоди самому поручителю нічого відомо не було.

В силу вимог ст. 303 ч. 3 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення у даному випадку в частині.

Суд першої інстанції безпідставно при вирішенні цієї справи не прийняв доводи відповідачів та не застосував положення ст. 559 ЦК України щодо визнання у мотивувальній частині рішення договору поруки № 0/П від 27.12.2007 року, укладеного між Банком та ОСОБА_3, таким, що припинив свою дію.

І хоча відповідач ОСОБА_3 не подавав апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, а лише пояснення на апеляційну скаргу ОСОБА_2, в яких підтримав останню та свої заперечення на позов Банку у цій справі, надані у суді першої інстанції, однак відповідач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі просив скасувати рішення суду першої інстанції у цій справі у повному обсязі та ухвалити нове, яким у задоволенні позову Банку відмовити у повному обсязі.

При вищевикладених обставинах, з додержанням вимог ст. 303 ЦПК України, колегія судів вважає за необхідне рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 серпня 2015 року у цій справі в частині солідарного стягнення з ОСОБА_3 на користь Банку заборгованості за кредитним договором від 27 грудня 2007 року в сумі 43843,24 грн., що складається з наступного: за додатковою угодою №01 тіло кредиту -21032,74грн., відсотки - 22413,85грн., за кредитним договором № 0 відсотки - 396,65грн., а також судові витрати в сумі 438,43грн., а всього 44281,67 грн. скасувати, ухвалити у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Банку до ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором від 27 грудня 2007 року в сумі 43843,24 грн., що складається з наступного: за додатковою угодою №01 тіло кредиту -21032,74грн., відсотки - 22413,85грн., за кредитним договором №0 відсотки - 396,65грн., а також судових витрат в сумі 438,43грн., а всього 44281,67 грн. відмовити; в решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Оскільки, інші обставини, на які посилався відповідач ОСОБА_2 в своїй апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції було дотримано норми матеріального та процесуального права.

Крім того, в силу вимог ст. 88 ч.1, 3 ЦПК України у разі лише часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 при вищевикладених обставинах у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок Банку судових витрат у вигляді судового збору (а.с. 126), понесених при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316 - 317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 серпня 2015 року у цій справі в частині солідарного стягнення з ОСОБА_3 на користь Публічного Акціонерного Товариства «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором від 27 грудня 2007 року в сумі 43843,24 грн., що складається з наступного: за додатковою угодою №01 тіло кредиту -21032,74грн., відсотки - 22413,85грн., за кредитним договором № 0 відсотки - 396,65грн., а також судові витрати в сумі 438,43грн., а всього 44281,67 грн. скасувати.

Ухвалити у цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог Публічного Акціонерного Товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором від 27 грудня 2007 року в сумі 43843,24 грн., що складається з наступного: за додатковою угодою №01 тіло кредиту -21032,74грн., відсотки - 22413,85грн., за кредитним договором № 0 відсотки - 396,65грн., а також судових витрат в сумі 438,43грн., а всього 44281,67 грн. відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С.Стрелець Л.Г.Каракуша К.В.