Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1736/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Український В. В.
Доповідач Єгорова С. М.
УХВАЛА

Іменем України

19.08.2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді: Єгорової С.М.

суддів: Дуковського О.Л., Карпенка О.Л.,

із секретарем Лазаренко-Шаповаловою В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ТДВ «Колос» про визнання наказу незаконним, зобов'язання вчинити дії, стягнення вихідної допомоги, компенсації середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 червня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що з 03 січня 2014 року по 08 квітня 2014 року працював охоронцем в ТДВ "Колос". Вважає, що при видачі наказу про його звільнення відповідачем не дотримано норми трудового законодавства щодо підстав звільнення. Подачу заяви про звільнення позивач пов"язував із неодноразовими порушеннями відповідачем законодавства про працю, норм закону про оплату праці, трудовий договір і колективний договір. Такими діями відповідач фактично змусив позивача написати заяву про звільнення за власним бажанням. Усупереч наявності підстав для звільнення за власним бажанням в зв'язку з порушенням роботодавцем Кодексу законів про працю та колективного договору відповідно до ст. 39 КЗпП України, відповідач видав наказ про його звільнення позивача за власним бажанням без поважних причин згідно ст. 38 КЗпПУ, що не відповідало його волевиявленню та вимогам закону. Також, вказане формулювання звільнення позбавило позивача права на отримання матеріальної допомоги на випадок безробіття відповідно до ч.3 ст. 23 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне страхування на випадок безробіття». З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив суд визнати наказ про звільнення за власним бажанням без поважних причин незаконним; зобов'язати відповідача скасувати наказ про його звільнення за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпПУ; зобов'язати відповідача видати наказ про звільнення позивача за власним бажанням в зв'язку з порушенням керівництвом ТДВ "Колос" законодавства про працю і трудового договору згідно ст. 39 КЗпПУ; зобов'язати відповідно виправити запис в трудовій книжці; стягнути на його користь вихідну допомогу на підставі ст. 44 КЗпПУ в розмірі 6396 грн., стягнути компенсацію середнього заробітку за час перешкоджання запису в трудовій книжці та неотримання матеріальної допомоги по безробіттю в розмірі 7142,2 грн., компенсацію моральної шкоди в розмірі 5000 грн.

Рішенням Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 червня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог. Зазначає, що суд належним чином не перевірив викладені ним обставини, що підтверджують наявність підстав для звільнення через порушення роботодавцем законодавства про працю і колективний договір відповідно до ст. 39 КЗпП України та отримання вихідної допомоги згідно ст. 44 КЗпПУ і матеріальної допомоги на випадок безробіття.

ТДВ "Колос" подало письмове заперечення на апеляційну скаргу, в якому просить залишити судове рішення без змін (а.с.123).

Колегія суддів, заслухавши доповідача, пояснення позивача, який підтримав доводи апеляційної скарги, представника відповідача, яка підтримала свої заперечення, вивчивши матеріали справи, перевіривши в межах, передбачених ст. 303 ЦПК України, законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції встановив і правильно виходив з того, що позивач згідно наказу № 202 від 30 грудня 2013 року прийнятий на тимчасову роботу на посаду охоронника з 03 січня 2014 року, умови праці звичайні (а.с.3), а 08 квітня 2014 року звільнений на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням згідно наказу № 107 від 07 квітня 2014 року (а.с.135), про що зроблено запис у трудовий книжці (а.с.4). Підстави звільнення відповідали волевиявленню позивача, яке було викладено у його до заяві до керівника ТДВ «Колос» про звільнення з роботи за власним бажанням та проведення розрахунку у строки, встановлені ст. 116 КЗпПУ (а.с.34). В судовому засіданні позивач не заперечував того, що написав заяву про звільнення саме за власним бажанням.

Згідно ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

В Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" зазначено, що у справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Відповідно до ст. 39 КЗпП працівник вправі вимагати розірвання строкового трудового договору при наявності для цього поважних причин (ч. 1 ст. 38 КЗпП).

Судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП).

Розглядаючи позов в межах заявлених вимог і на підставі наданих суду доказів, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про зазнання незаконним та зобов'язання скасувати наказ про звільнення за власним бажанням, оскільки звільнення позивача проведено у відповідності до вимог чинного законодавства, саме за його заявою за власним бажанням, без примусу, а не в зв'язку з невиконанням працедавцем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору. Не знайшло свого підтвердження, що між сторонами було укладено строковий трудовий договір, що виключає посилання на ст. 39 КЗпПУ при його розірванні.

Усі інші позовні вимоги: щодо зобов'язння відповідача видати наказ про звільнення позивача за власним бажанням в зв'язку з порушенням керівництвом ТДВ «Колос» законодавства про працю і трудового договору згідно ст.. 39 КЗпПУ; виправити запис в трудовій книжці, стягнення вихідної допомоги, компенсації середнього заробітку за час перешкоджання запису в трудовій книжці та неотримання матеріальної допомоги по безробіттю, компенсації моральної шкоди, які є похідними від вимоги про визнання наказу про звільнення незаконним, у задоволенні якої відмовлено, тому суд їх також не задовольнив.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

Оцінивши всі зібрані у справі докази, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суд першої інстанції з урахуванням встановлених обставин справи, вимог ст. 38 КЗпП України та роз"яснень Верховного Суду України у п. 12 постанови Пленуму № 9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів» обґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволені позову ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги та матеріали справи не дають підстав вважати, що судом при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

При розгляді справи було встановлено, що наказ про звільнення ОСОБА_2 містить дату 07.04.2014 року (а.с. 135), що передує даті написання заяви про звільнення - 08.04.2014 року. За поясненнями представника відповідача мала місце описка, яка до цього часу не виправлена.

Проте, ця обставина не була зазначена позивачем як підстава для визнання наказу про звільнення незаконним, що відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 303 ЦПК України виключає можливість апеляційного суду надавати їй правову оцінку.

Посилання позивача на судові рішення (а.с.68, 72), якими після його звільнення було встановлено порушення ТДВ "Колос" вимог трудового законодавства при нарахуванні та виплаті заробітної плати і проведенні повного розрахунку при звільненні, не дає підстав для висновку про необхідність видачі наказу про звільнення ОСОБА_2 за власним бажанням у зв"язку з порушенням керівництвом ТДВ "Колос" вимог трудового законодавства, тому що при подачі заяви про звільнення він не посилався на ці обставини і не пов"язував з ними своє звільнення, що було встановлено судом першої інстанції при розгляді даної спррави.

Оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, тому відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з наступного дня.

Головуючий суддя

Судді: