Головуючий суду 1 інстанції - Калмикова Ю.О.
Доповідач - Малієнко Н.В.
Справа № 415/2482/15-ц
Провадження № 22ц/782/566/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року Судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі :

головуючого: Малієнко Н.В.,

суддів: Авалян Н.М., Єрмакова Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання - Коротенка С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області

від 22 квітня 2015 року

по цивільній справі за поданням головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції Кохан А.І. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянки ОСОБА_2,-

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2015 року головний державний виконавець відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції Кохан А.І. звернулася з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що на виконанні у ВДВС Лисичанського МУЮ знаходиться виконавчий лист № 2-398 від 10.11.2010 року, виданий Лисичанським міським судом про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ „ УКРГАЗБАНК" боргу у сумі 2 238 904,05 грн., від сплати якого вона ухиляється.

Ухвалою Лисичанського міського суду Луганської області від 22 квітня 2015 року подання задоволено, ОСОБА_2 обмежено у праві виїзду за межі України, як таку, що ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на неї згідно з виконавчим листом №2-398 виданим Лисичанським міським судом Луганської області 01.08.2011 року - до виконання зобов'язань.

Не погодившись із ухвалою суду ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій пославшись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила ухвалу скасувати та постановити нову про відмову у задоволенні подання.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.

Приймаючи рішення про задоволення подання суд першої інстанції виходив з положень ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» та з того, що ОСОБА_2 на виклики державного виконавця не реагує, заборгованість не сплачує, а обмеження її у праві виїзду за межі України до повного погашення боргу спонукатиме погасити борг.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 33 Конституції України право кожного вільно залишати територію України може бути обмежено лише законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок розв'язання спорів у цій сфері регулює Закон України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України».

Положеннями пунктів 2, 5 статті 6 цього Закону встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, або громадянинові України, який має паспорт може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон:

-якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання до виконання зобов'язань або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України;

-якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, до виконання зобов'язань (пункт 5); якщо до нього подано цивільний позов до суду - до закінчення провадження у справі (пункт 8).

З набранням чинності 09.03.2011 р. Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про виконавче провадження» та деяких інших законодавчих актів щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)», закріплено право державного виконавця, у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатись до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України.

Цивільний процесуальний кодекс України доповнено статтею 377-1, якою врегульовано вирішення судом питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

За змістом пункту 18 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Виходячи з аналізу законодавства, що регулює ці правовідносини ухиленням є дії (бездіяльність), які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні боржником обов'язків по виконанню рішення суду, однак особа, що має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежного.

Відповідно до положення частини 2 статті 10 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання».

Оскільки, відповідно до частини 2 статті 377-1ЦПК України, згадане подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим більше, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Враховуючи, що Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання, суду першої інстанції належало з'ясувати, чи дійсно боржник свідомо не виконував належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково. Тобто ВДВС повинно надати докази того, що боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов'язання у повному обсязі або частково, але не робить цього з неповажних причин.

З матеріалів справи вбачається, що доказів на підтвердження того, що боржник не виконує свої зобов'язання, які передбачено частиною 6 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження», матеріали справи не містять. В судовому засіданні представник ВДВС Лисичанського МУЮ участі не приймав, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, судом першої інстанції виконавче провадження стосовно примусового виконання рішення суду по сплаті боргу ОСОБА_2 не досліджувалось.

Досліджені апеляційним судом матеріали виконавчого провадження щодо примусового стягнення з ОСОБА_2 боргу, також не містять доказів , що вона свідомо ухиляється від виконання судового рішення, не з'являється на виклики державного виконавця, а державний виконавець виконав всі покладені на нього законом обов'язки по виконанню зазначеного рішення суду .

Крім того, апелянтка зазначила, що в період з червня 2011 року по липень 2013 року здійснювала платежі по погашенню боргу, про що надала апеляційному суду квитанції про сплату 28000 грн., вона працює та має змогу сплачувати борг шляхом пред'явлення виконавчого листа за місцем її роботи, жодного виклику до державної виконавчої служби не отримувала та на своєчасність погашення боргу протягом останнього часу вплинуло те, що вона проживає в зоні проведення АТО, її майно постраждало та вона знаходиться в скрутному матеріальному становищі.

Пояснення боржниці представником ВДВС спростовано не було.

Таким чином, колегія суддів вважає, що головним державним виконавцем ВДВС Лисичанського МУЮ не було доведено факт ухилення ОСОБА_2 від виконання зобов'язань, покладених на неї судовим рішенням.

Підставою для скасування оскаржуваної ухвали і постановлення нової - про відмову в задоволенні подання державного виконавця відповідно до п. 2 ст. 312 ЦПК України є порушення норм процесуального права при вирішенні питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

За таких обставин колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням по справі нової ухвали про відмову головному державному виконавцю ВДВС Лисичанського МУЮ у задоволенні подання.

Керуючись ст.ст.303, 307, 312, 313. 314, 315, 377-1, 324, 325 ЦПК України судова колегія

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 22 квітня 2015 року скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити головному державному виконавцю ВДВС Лисичанського міського управління юстиції в задоволенні подання про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: