Номер провадження: 22-ц/785/6361/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого Сватаненка В.І.

суддів Суворова В.О., Черевка П.М.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 «Про визнання осіб такими, що втратили право користування», за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

20.08.2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, по якому просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою № 5 у будинку № 8 по вул. Крилова у м. Одесі. В обґрунтування вимог, позивач посилався на те, що його син ОСОБА_3 та дружина сина ОСОБА_5 виїхали з зазначеного будинку більше року назад, забрали свої речі та без поважних на те причин не проживають у вказаному будинку. Він є власником будинку, а реєстрація відповідачів порушує його права. Дані обставини стали підставою для звернення суду.

Позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Відповідачі до суду не з'явилися. Згідно поштового повідомлення відповідачі за адресою своєї реєстрації не проживають.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04.11.2014 року позов задоволений: ОСОБА_3, ОСОБА_5 визнані такими, що втратили право користування жилою площею в будинку № 8 по вул. Крилова у м. Одесі.

16 березня 2015 року ОСОБА_6 звернулась до суду із заявою про перегляд заочного рішення.

Ухвалою суду від 9 червня 2015 року заява про перегляд заочного рішення залишена без задоволення.

22.06.2015 року ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу на вказане рішення суду, по якій просить заочне рішення районного суду скасувати, ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, на неповне зясування районним судом обставин у справі, а також на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, районний суд вважав доведеним, що відповідачі без поважних причин більше одного року не проживають в спірному житловому приміщенні, а тому вони втратили право на проживання в цьому житловому приміщенні.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, оскільки вони зроблені при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та судом порушені норми процесуального права.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати або змінити рішення суду.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскільки, апеляційна скарга подана тільки ОСОБА_5, тому апеляційним судом перевіряється законність судового рішення в частині задоволення позовних вимог до апелянта.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші.

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст. 212 ЦПК України з врахуванням положень ст. ст. 57-66 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України.

Судом встановлені наступні фактичні обставини у справі.

Згідно нотаріально посвідченого договору дарування від 6 вересня 2000 року ОСОБА_2 став власником 3/32 частини домоволодіння № 8 по вул.. Крилова в м. Одесі ( а.с.13).

З представленої позивачем довідки Ф-1 від 03.11.2014р. убачається, що на житловій площі 23,8 кв.м. в будинку № 8 по вул. Крилова в м. Одесі, яка належить на праві власності ОСОБА_2, зареєстровані проте не проживають: невістка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_3. ( а.с. 25).

Також, районний суд вважав, що факт не проживання ОСОБА_3 та його дружини ОСОБА_5 та відсутність їх речей на спірній житловій площі з 2007 року підтвердили допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, які є сусідками ОСОБА_2

З урахуванням наведеного, районний суд зазначив, що не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Даних про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам.

Виходячи з наведеного суд першої інстанції вважав доведеним факт того, що відповідачі без поважних причин не проживають на спірній житловій площі понад рік, тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом в будинку № 8 по вулиці Крилова, в м. Одесі.

Однак, з такими висновками районного суду колегія суддів не погоджується, оскільки вони здійснені при неповному зясуванні обставин у справі та з порушенням норм матеріального і процесуального права, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Колегія суддів зазначає, що позивачем було приховано той факт, тому районним судом не було взято до уваги і не надано належну оцінку тієї обставини, що 7 вересня 2000 року позивач надав на адресу паспортної служби нотаріально посвідчену заяву, відповідно до якої зобовязався надати ОСОБА_4 право проживання та прописки в належній йому на праві особистої власності частині домоволодіння за адресою: м. Одеса, вул. Крилова, 8. ( а.с.95)

Отже, право ОСОБА_5 на вселення та на користування житловою площею частини домоволодіння позивача було повязано із його зобовязанням надати ОСОБА_5 право проживання та прописки в ньому, а тому це право ОСОБА_5 виникло на підставі одностороннього правочину відповідно до ст. 202 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків, а згідно до ч. 3 цієї статті одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.

Відповідно до ч. 2 ст. 626 ЦК України, договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обовязок перед другою стороною вичинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється правом вимоги, без виникнення зустрічного обовязку щодо першої сторони.

У порушення ч.1 ст. 629 ЦК України, ОСОБА_2 фактично не виконує умови правочину.

Апелянт, під час розгляду справи в апеляційному суді, стверджувала, що в 2014 році позивачем були замінені замки вхідних дверей квартири, в якій вона проживала, тому вона була позбавлена права користуватись спірним житлом. Однак, ця обставина районним судом не досліджувалась, оцінка їй не надавалась.

Також, апелянт стверджувала, що із зазначеного приводу вона зверталась за допомогою до свого чоловіка та він обіцяв розібратися з цим питанням, однак у подальшому її право на проживання в квартирі не було поновлено.

Також, з матеріалів справи убачається, що позивач, будучи власником 3/32 частини домоволодіння № 8 по вул. Крилова в м. Одесі за цією адресою не мешкав, а є зареєстрованим та постійно мешкає за адресою: АДРЕСА_1. ( а.с.95)

Отже, положення ст. 405 ЦК України до даних правовідносин застосовуватись не можуть, оскільки відповідач не є членом сімї власника житла, а право на проживання набув на підставу правочину.

Колегія суддів також вважає не доведеним належним чином, висновок районного суду про те, що під час розгляду справи судом не встановлено будь-яких перешкод в проживанні відповідачів в спірному будинку, оскільки питання щодо заміни замків вхідних дверей спірного житла судом не досліджувалось, тому таке ствердження суду є передчасним.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача стверджувала та надала докази того, що згідно нотаріально посвідченого договору дарування від 10 вересня 2015 року ОСОБА_2 подарував належну йому частину домоволодіння ОСОБА_9, а відтак - припинення права власності особи на частку домоволодіння припиняє право членів її сімї на користування цією часткою домоволодіння, оскільки є похідним від прав самого власника.

Колегія суддів, вважає, що наведена обставина не впливає на законність судового рішення, оскільки ця обставина виникла після ухвалення рішення суду, тому апеляційним судом не приймається до уваги.

Разом з тим, слід мати на увазі, що право користування житловим приміщенням, в силу ст.405 ЦК України, зберігається не тільки за членами сімї (в тому числі колишніми) власника жилого приміщення, а й за членом його сімї, у разі зміни самого власника. При цьому припинення цього права можливо лише у випадках передбачених ст. 406 ЦК України. правовідносин.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає частково, тому відповідно до вимог, наведених в п.п.1,3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України судове рішення в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_5 слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні цих вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2014 року в частині визнання ОСОБА_10 такою, що втратила право користування жилою площею в будинку № 8 по вулиці Крилова в м. Одесі скасувати.

В скасованій частині ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_11

ОСОБА_12

ОСОБА_13

23.12.2015 року м. Одеса