Єдиний унікальний номер 236/444/15-ц Номер провадження 22-ц/775/484/2015
У Х В А Л А

Іменем України

18 серпня 2015 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді Курило В.П.

Суддів: Соломахи Л.І., Папоян В.В.

При секретарі: Коваленка О.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Артемівську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми позики

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 15 липня 2015 року,

В С Т А Н О В И В :

13 лютого 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми позики. Він посилався на те, що у грудні 2011року між ним і відповідачем укладений договір позики, за яким він передав у борг ОСОБА_2 4000 ЄВРО під 5% на строк до 10 жовтня 2012 року. Незважаючи на те, що строк повернення боргу закінчився, відповідач гроші не повернув. Просив стягнути суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних на підставі статті 625ЦК України.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 15 липня 2015 року позовні вимоги задоволені. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу 97 052грн., 3% річних - 8 249.10 грн., витрати по сплаті судового збору 943.60 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір 62 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог. Він посилається на те, що за час після написання розписки він повернув позивачу і суму боргу і проценти. Тому у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позовних вимог. Суд не повно з'ясував обставини, що мають значення для справи, наданим сторонами доказам дав неправильну правову оцінку, неправильно вирішив спір.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає,що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Звертаючись в суд з позовом про стягнення суми боргу,позивач посилався на те, що між ним і відповідачем у грудні 2011 року був укладений договір позики, за яким він передав ОСОБА_2 у борг 4000 ЄВРО на строк до 10 жовтня 2012 року під 5% . Факт укладання такого договору підтверджується розпискою, власноручно написаною відповідачем.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

На підтвердження договору позики ОСОБА_1 надав розписку ОСОБА_2, написану власноруч, про отримання останнім від ОСОБА_1 у борг 4000 ЄВРО на тих умовах, що вказані позивачем. ОСОБА_2 в судовому засіданні підтвердив факт написання розписки і отримання грошової суми у 4000 ЄВРО.

За таких умов суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що правовідносини між сторонами регулюються параграфом 1 глави 71ЦК України.

Стягуючи з відповідача на користь позивача суму боргу 4000 ЄВРО з розрахунку курсу вказаної валюти за офіційним курсом валют Національного Банку України на час вирішення справи, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач своїх зобов'язань за договором позики не виконав і отриману у борг грошову суму позивачу не повернув.

Вказаний висновок суду першої інстанції також є правильним.

Відповідно до частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, ОСОБА_2 посилався на те, що протягом тривалого часу повертав позивачу грошову суму у 2000 грн. щомісяця для повернення і суми боргу і процентів. Тому його боргові зобов'язання виконані в повному обсязі. Проте, вказані доводи відповідача нічим не підтверджені.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З приведеної норми Закону видно, що саме сторони мають надати суду переконливі докази на підтвердження своїх доводів і заперечень. На суд такий обов'язок не покладається.

Враховуючи, що ствердження відповідача про повернення суми боргу не були підтверджені доказами по справі, суд першої інстанції правильно зробив висновок про те, що борг позивачеві не повернутий і тому сума боргу має бути стягнута з відповідача в примусовому порядку.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції встановив, що станом на 15 липня 2015 року курс ЄВРО по відношенню до національної валюти за офіційними даними Національного Банку України становив: 100 ЄВРО = 2426.30 грн. Тому сума боргу дорівнює: 2426.30 х 4000 : 100 = 97 052 грн. Саме таку суму і стягнув суд з відповідача на користь позивача.

Відповідно до частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Тому доводи відповідача про відсутність фінансової можливості сплатити суму боргу, що присуджена судом, не можуть бути підставою для скасування рішення суду і звільнення відповідача від виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦПК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Розраховуючи суму, суд першої інстанції виходив з того, що 3% від суми 97 052 грн. складає 8 249.10 грн. Розрахунки суду нічим не спростовані.

Відповідно до статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Позивач надав суду квитанції про сплату судового збору і суд першої інстанції правильно на підставі статті 88 ЦПК України компенсував їх позивачеві за рахунок відповідача.

Доводи апеляційної скарги була перевірені судом першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального законів, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. Рішення суду є законним і підстав для його скасування не має.

Керуючись ст. 303, 304, 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 15 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з часу її проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуюча:

Судді: