Справа № 0907/2-868/11
Провадження № 22-ц/779/1852/2015
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Меленко О.Є.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Меленко О.Є.

суддів Васильковського В.М., Девляшевського В.А.

секретаря Яковин М.Я.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про вселення та усунення перешкод в користуванні квартирою, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 15 червня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 15 червня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення - відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про вселення та усунення перешкод в користуванні квартирою - задоволено.

Вирішено вселити ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди в користуванні ОСОБА_3 квартирою АДРЕСА_1, надавши їй ключі від замків у вхідних дверях до квартири.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 243.60 грн. судового збору.

На дане рішення суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, та порушення норм матеріального і процесуального права.

На думку апелянта судом не взято до уваги письмові докази, що підтверджують факт чинення відповідачами перешкод ОСОБА_7 в користуванні квартирою.

Судом також не враховано, що протягом усього часу розгляду справи, відповідачі участі в судових засіданнях не брали, а за період з грудня 2013 року по червень 2014 року, відповідачі у спірній квартирі не проживали. За таких обставин, апелянт вважає, що відповідачі підлягають виселенню на підставі ст.72 ЖК України.

Також ОСОБА_2 вказує, що судом не взято до уваги рішення Івано-Франківського міського суду від 18.02.2014 року, яким відповідачів зобов'язано не чинити йому перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1, а також те, що протягом двох років жодних витрат на утримання квартири відповідачі не несуть.

З цих підстав, рішення суду першої інстанції, апелянт просив скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

В судовому засіданні ОСОБА_2 вимоги підтримав з тих же мотивів, що зазначені у апеляційній скарзі.

ОСОБА_3 та її представник доводів апеляційної скарги не визнали, просять її відхилити, рішення суду першої інстанції вважають законним та обгрунтованим.

ОСОБА_5 та ОСОБА_6, будучи належно повідомленими про розгляд справи, в судове засідання не з'явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову ОСОБА_2, та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_3 суд першої інстанції, виходив з того, що сторони по справі є співвласниками квартири АДРЕСА_1, а відтак заявлений позов про виселення співвласників з належної їм квартири є необґрунтованим, та є зловживанням права на звернення до суду.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів Апеляційного суду Івано-Франківської області.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, між сторонами виник спір з приводу користування квартирою АДРЕСА_1

Згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 17.05.2013 року за ОСОБА_3 визнано право власності на 378/1000 часток в спірній квартирі, за ОСОБА_2 визнано право власності на 378/1000 часток, за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 визнано право власності на 122/1000 часток за кожним. Вказаним рішенням також встановлено порядок користування спірною квартирою, зокрема позивачу виділено кімнату 12,9 кв.м., а три інші кімнати виділено відповідачам у справі; визнано спільне користування кухнею, коридором, ванною кімнатою, туалетом та кладовою.

В матеріалах справи є також дані про те, що на виконання іншого рішення суду ( від 18.02.2014 року) , було видано виконавчий лист про вселення позивача ОСОБА_2 в спірну квартиру та зобов'язано відповідача не чинити перешкоди позивачу у користуванні спірною квартирою ( а.с. 147).

Судом також вірно встановлено, а матеріалами справи підтверджується, що зі сторони ОСОБА_2 відповідачам чиняться перешкоди у користуванні квартирою, зокрема поясненнями свідків та висновком 9346 від 14.10.2014 року (а.с.166).

Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права Свободи та інтереси фізичних осіб, права і інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України.

Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне з найповажніших соціально - економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суд.

Повага до права людини на житло закріплена у ст.8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Статті 310, 311 ЦК України гарантують право громадян на житло та неможливість виселення фізичної особи чи примусового позбавлення житла іншим чином інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 3 статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Власник житлового будинку, квартири, згідно ст. 383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що сторони по справі є співвласниками квартири, і, мають охоронюване законом право володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм майном, то підстав, для виселення відповідачів із займаного жилого приміщення не вбачається.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції були досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази і їх не надано суду апеляційної інстанції, що давало б підставу для зміни чи скасування судового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. 218, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 15 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий О.Є. Меленко

Судді: В.М. Васильковський

В.А. Девляшевський