Провадження № 2/127/8057/15
ВІННИЦЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21 грудня 2015 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Прокопчук А.В.,

при секретарі Подоляк М.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання права користування та зобов'язання укласти договір найму житлового приміщення,-

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання права користування та зобов'язання укласти договір найму житлового приміщення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_3 вселилась у квартиру АДРЕСА_1 в серпні 1991 року за вказівкою начальника ЖЕК №2 ОСОБА_4 так, як іншого житла не мала. На даний час обслуговування даного будинку здійснює ТОВ "ЖЕО". Рішенням Вінницької міської ради від 04.04.2008 року будинок № 10 по пров. Цегельному в м. Вінниці включено в перелік об'єктів комульнальної власності. Позивач зазначає, що вона у вказаній квартирі не зареєстрована, однак фактично проживає та сплачує всі комунальні платежі протягом 24-х років. Під час проживання в даному житлі позивач зробила не один ремонт, вирішувала всі необхідні питання по утриманню квартири в належному стані. Враховуючи вищевказане, ОСОБА_3 вважає, що вона набула право користування займаною квартирою № 86, проте у неї відсутні документи, які б закріплювали за нею таке право, тому вона звернулась до суду з даним позовом та просить визнати за нею право користування займаним нею житловим приміщенням №86 в будинку № 10 по провул. Цегельному в м. Вінниці; зобов'язати виконавчий комітет Вінницької міської ради надати дозвіл житлово-експлуатаційній організації укласти із нею договір найму зазначеного житлового приміщення № 86 в будинку № 10 по пров. Цегельному в м. Вінниці, а також судовий збір залишити за позивачем.

В судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просила позов задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача - ОСОБА_2 у вирішення спору покладається на думку суду, однак просила врахувати, що позивач проживає в спірному житлі з 1991 року, є інвалідом та іншого житла немає.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

З довідки до акту огляду МСЕК серії 2-18 АВ № 233292 встановлено, що ОСОБА_3 є інвалідом ІІІ групи по зору (а.с. 17).

Згідно посвідчення № 137025 ОСОБА_3 призначена пенсія по інвалідності третьої групи загального захворювання (а.с. 18).

Доводи позивача про те, що вона проживає з серпня 1991 року вселилась у квартиру АДРЕСА_1 без реєстрації по припису УКГ, підтверджується довідкою МКП "ЖЕК № 14" від 14.02.2012 року, в якій також вказано, що дана квартира є державною власність, а будинок знаходиться на балансі МКП "ЖЕК № 14" (а.с. 32).

Разом з тим, реєстрація місця проживання не вказує на обов'язкове проживання особи за місцем реєстрації, оскільки як роз'яснено в Пленумі Верховного суду України, а саме в п. 15 постанови від 01.11.1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відповідно до особового рахунку № 023830 на квартиру АДРЕСА_1, її власником з 27.05.1997 року є ОСОБА_3 (а.с. 5).

Згідно довідки ТОВ "ЖЕО" № 1905 від 03.07.2015 року ОСОБА_3 проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, яка складається з 1 кімнати, загальною площею 30,80 кв.м., житловою площею 11,70 кв.м.. Будинок знаходиться на обслуговуванні ТОВ "ЖЕО", власність - державна. Особовий рахунок відкритий на ім'я ОСОБА_3 (а.с. 7).

Факт проживання позивача ОСОБА_3 в спірній квартирі без реєстрації підтверджується довідкою ТОВ "ЖЕО" № 4849 від 26.11.2015 року (а.с. 10) та актом № 1973 від 25.11.2015 року, складеного комісією в складі інспектора ТОВ "ЖЕО" - ОСОБА_5, юриста ТОВ "ЖЕО" - ОСОБА_6 (а.с. 9). Разом з тим, слід зазначити, що позивач проживає в спірному житлі більше 10 років, підтвердженням чого є акт №0286 від 28.01.2015 року, складеного комісією в складі інспектора ТОВ "ЖЕО" - ОСОБА_5, юриста ТОВ "ЖЕО" - ОСОБА_6 (а.с. 8).

Також, судом встановлено, що 26.06.2010 року між МКП "ЖЕК № 14" та ОСОБА_3, яка є квартиронаймачем квартири АДРЕСА_2, було укладено договір про надання житлово-комунальних послуг (а.с. 6).

Відповідно до статті 68 ЖК України, наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Також, суд звертає увагу на те, що згідно квитанцій (а.с. 11-15) ОСОБА_3 в період з червня 2015 року по жовтень 2015 року оплачувала комунальні послуги по спірній квартирі.

Згідно ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Згідно ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини.

Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст. 10). При цьому, як вбачається із п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Відповідно ч. 1 ст. 63 ЖК України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем ЖЕО (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Предметом договору найму жилого приміщення у будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок - ст. 63 ЖК УРСР.

Відповідно до п. 9 Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року №2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, суд повинен з'ясувати, зокрема: чи було це призначення постійним місцем їх проживання, тривалістю часу їх проживання.

Згідно п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 01.11.1996 року №9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Як вбачається з вищезазначених доказів, спірне житлове приміщення є постійним місцем проживання позивача, а також даний факт в судовому засіданні підтвердили свідки, які є сусідами позивача, та зазначили, що ОСОБА_3 проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2, постійно з 1991 року.

Суд вбачає, що саме відсутність ордера на зайняття квартири АДРЕСА_3, який міг би підтвердити право позивача на користування житлом, позбавляє можливості поновити свої права шляхом звернення до виконкому Вінницької міської ради, оскільки останній має обмеженні повноваження. Таким чином, його порушене право потребує захисту. В зв`язку з тим, що позивач вселилась в спірне житло та проживає в ньому правомірно, про що було викладено вище, тому є достатні підстави для визнання за позивачем права на користування займаним житлом. Як наслідок, підлягає задоволенню вимога про надання дозволу житлово-експлуатаційній організації укласти із нею договір найму зазначеного житлового приміщення, з огляду на те, що право на користування житлом виникає з рішення, а не ордеру.

Як вбачається з положень ст. 15 ЖК України, саме до компетенції виконавчих комітетів міських рад належить право на прийняття рішення про надання жилих приміщень та право на видачу ордерів.

Зважаючи на вищевикладене, а також приймаючи до уваги, що визнання відповідачем позову не суперечить чинному законодавству, не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб, суд вважає за можливе задовольнити позов та визнати за ОСОБА_3 право користування кварторою № 86 в будинку №10 по провулку Цегельному в м. Вінниці, а також зобов'язати виконавчий комітет Вінницької міської ради надати дозвіл житлово-експлуатаційній організації укласти з позивачем договір найму квартири АДРЕСА_4.

Судові витрати суд залишає за позивачем на її прохання.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 47, 55 Конституції України, ст. 25 Загальної декларації прав людини, ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.ст. 15, 61, 63, 68 ЖК України, п. 9 Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року №2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 01.11.1996 року №9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", ст.ст. 10, 11, 57-60, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання права користування та зобов'язання укласти договір найму житлового приміщення - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право користування кварторою № 86 в будинку №10 по провулку Цегельному в м. Вінниці.

Зобов'язати виконавчий комітет Вінницької міської ради надати дозвіл житлово-експлуатаційній організації укласти з ОСОБА_3 договір найму квартири АДРЕСА_4.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: