Єдиний унікальний номер 242/1547/15-ц Номер провадження 22-ц/775/294/2015
Головуючий в I інстанції Моцний О.С. Єдиний унікальний номер 242/1547/15-ц
суддя доповідач Мальований Ю.М. Номер провадження 22-ц/775/294/2015
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2015 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

Головуючого Мальованого Ю.М.,

Суддів Агєєва О.В., Новосядлої В.М.

при секретарях: Кіприк Х.В., Журавльові О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Артемівську апеляційну скаргу Державного підприємства «Селидіввугілля» на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 15 червня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Селидіввугілля» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Селидіввугілля» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, в якому зазначила, що з 25 травня 2003 року вона працевлаштувалась на підприємство відповідача, де працювала головним бухгалтером. 26 грудня 2014 року вона звільнилася з підприємства за власним бажанням у зв?язку з виходом на пенсію. На момент звільнення підприємство з нею повний розрахунок не провело, а фактичний розрахунок було проведено тільки 30 березня 2015 року. У позові просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за період затримки розрахунку з 27 грудня 2014 року по 30 березня 2015 року у розмірі 25 564 грн. 95 коп. та грошову компенсацію завданої моральної шкоди у розмірі 1000 грн.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 15 червня 2015 року заявлені позовні вимоги задоволено частково. З Державного підприємства «Селидіввугілля» на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені в розмірі 23 860 грн. 62 коп., в іншій частині позову відмовлено.

На вказане рішення ДП «Селидіввугілля» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Селидівського міського суду Донецької області від 15 червня 2015 року та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог через те, що судом першої інстанції не були повно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права. Апелянт вважає, що суд першої інстанції дійшов до неправильного висновку про те, що обов'язок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану виплату та не звернув увагу на те, що на адресу відповідача з дня звільнення по теперішній час вимоги позивачки про розрахунок не надходили.

Позивачка ОСОБА_1 рішення суду не оскаржувала.

Сторони були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, однак у судове засідання представник ДП «Селидіввугілля» не з'явився, що у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про слухання справи у її відсутність.

Вислухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_2, який проти скарги заперечував, просив рішення суду залишити без змін, дослідивши матеріали цивільної справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Згідно з ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині задоволення вимог про стягнення з підприємства на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Судом першої інстанції установлено, що згідно наказів ДП «Селидіввугілля» позивача прийнято на роботу з 25 травня 2003 року в якості виконуючого обов?язки головного бухгалтера, а з 26 серпня 2004 року призначено головним бухгалтером. 26 грудня 2014 року ОСОБА_1 звільнена за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України у зв?язку з виходом на пенсію (а.с. 16).

При звільненні позивача, ДП «Селидіввугілля» не провело остаточного розрахунку з працівником відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції у своїх письмових запереченнях ДП «Селидіввугілля» позов не визнало зазначивши, що 26 грудня 2014 року в день звільнення ОСОБА_1 не працювала, на підтвердження чого до справи залучено листок непрацездатності від 22 грудня 2014 року серія АВС № 310815 (а.с. 37). З моменту звільнення на теперішній час на адресу відповідача вимог про проведення розрахунку від позивача не надходило, тому підстав для відповідальності підприємства не має. Разом з тим, відповідач в запереченні, на випадок стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку з ОСОБА_1, навів свій розрахунок, який становить : 378,74 х 63 = 23 860 грн. 62 коп. (378,74 грн. - середньоденна заробітна плата позивача, 63 - кількість робочих днів за час затримки з 27 грудня 2014 року по 30 березня 2015 року) (а.с. 34,35).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд посилався на ст. 117 КЗпП України, постанову Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». Також суд погодився з розрахунком компенсації у зв?язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, представлений відповідачем, та з урахуванням викладеного й розміру заявленої у позові до стягнення суми позов задовольнив частково, стягнувши на користь позивача 23 860 грн. 62 коп. (а.с. 45-46).

Вказаний висновок суду першої інстанції є правильним, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

До заперечень, наданих позивачкою на апеляційну скаргу, додано копію особової картки, оформленої на робітника ДП «Селидіввугілля» ОСОБА_1, відповідно до якої позивачка у день звільнення 26 грудня 2014 року була на підприємстві, про що свідчить її підпис про отримання трудової книжки (а.с. 79,80).

Крім того, до матеріалів справи додані довідки ДП «Селидіввугілля» про те, що заробітна плата робітників підприємства перераховується на особові рахунки, відкриті в ПАТ Державний ощадний банк України (а.с. 103 ), та про перерахунок коштів, нарахованих позивачці при звільненні, на особовий рахунок позивачки, відкритий в ПАТ Державний ощадний банк України трьома платежами від 3 лютого 2015 року, 27 лютого 2015 року та 30 березня 2015 року (а.с. 102).

Також надана довідка філії Донецького обласного управління № 10004/092 ПАТ Державного ощадного банку України про відкриття карткового рахунку на ім?я ОСОБА_1 для зарахування заробітної плати по зарплатному проекту ДП «Селидіввугілля» (а.с. 98).

Із наведеного вбачається, що в день звільнення позивачка перебувала у приміщенні управління ДП «Селидіввугілля», де отримала свою трудову книжку і підприємство мало можливість виплатити їх нараховані кошти.

Довід апеляційної скарги щодо того, що позивачка не зверталася до підприємства з вимогою провести розрахунок апеляційним судом визнається необґрунтованим, оскільки у відповідача була можливість перерахувати належні ОСОБА_1 грошові кошти на її картковий рахунок, відкритий для отримання працівником заробітної плати.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про часткове задоволення вимог позивача щодо стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку, а доводи апелянта про задоволення цих вимог є безпідставними.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу ДП «Селидіввугілля», а рішення суду першої інстанції залишає без змін.

Керуючись ст.ст.308, 315 ЦПК України, апеляційний суд -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Селидівугілля» відхилити.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 15 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з часу проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення ухвали апеляційного суду.

Головуючий:

Судді: