Справа № 460/2862/14 Головуючий у 1 інстанції: Тесля Б.І.
Провадження № 22-ц/783/6040/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Курій Н.М.,

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.,

за секретаря Куцика І.Б.,

з участю представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 ОСОБА_3 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 23 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення коштів, які знаходяться на збереженні без достатньої правової підстави,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року позивач ОСОБА_5 звернувся в Яворівський районний суд Львівської області з позовною заявою та, уточнивши її, просив стягнути із ОСОБА_4 на його користь 1826,08 євро та 41035,65 російських рублів (з урахуванням 3% річних за прострочення повернення коштів) та судові витрати у справі. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що між ним та відповідачем у лютому - березні 2014 року через мережу інтернет було досягнуто усної угоди про купівлю відповідачем для позивача радіотехніки за рахунок останнього. На досягнення зазначених домовленостей позивач із свого карткового рахунку № 414 перерахував на рахунок відповідача № 636633 у ПАТ «Приват Банк» кошти в іноземній валюті на суму 1780,00 євро, 40000,00 російських рублів, що у гривневому еквіваленті станом на 22.08.2014 року становить 46265,71 гривень.

Відповідач, своєю чергою, в порушення згаданої вище усної домовленості, отримавши від позивача грошові кошти на придбання радіотехніки, її не придбав, а кошти привласнив. Позивач ствердив, що на його прохання повернути привласнені відповідачем кошти, останній жодним чином не реагує та кошти не повертає, а тому він, посилаючись на ч. 1 ст. 1212 ЦК України, звернувся в суд за захистом своїх порушених прав та просив стягнути з ОСОБА_4 кошти, які знаходяться в нього на збереженні без достатньої правової підстави.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 23 червня 2015 року вищезазначений позов задоволено.

Суд стягнув з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 1800 євро та 40000 російських рублів, які знаходяться в ОСОБА_4 на збереженні без достатньої правової підстави.

Суд стягнув з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 3% річних за прострочення повернення коштів за період з 13.08.2014 року по 23.06.2015 року в розмірі 46, 08 євро та 1035, 65 російських рублів.

Всього суд стягнув із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 1826 євро 08 євроцентів та 41035 російських рублів 65 копійок та 488,04 гривень судового збору.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_4 ОСОБА_3

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, на основі неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_5, не визначився із характером спірних правовідносин та помилково розглянув справу на підставі ст. 1212 ЦК України, оскільки така правова норма не мала застосовуватися до цих правовідносин.

Апелянт також звертає увагу на те, що про неможливість застосування положень ст. 1212 ЦК України до договірних правовідносин неодноразово висловлювався Верховний Суд України у своїх постановах, які є обовязковими для застосування судами.

Апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити.

Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити з таких підстав.

Відповідно до статті 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 23 червня 2015 року про задоволення позову наведеним вище вимогам закону не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено факт виникнення між сторонами усної домовленості у лютому - березні 2014 року, якої було досягнуто через мережу інтернет про купівлю ОСОБА_4 для ОСОБА_5 радіотехніки за рахунок останнього.

Судом також встановлено та підтверджується матеріалами справи, а саме - касовими чеками по переводу грошових коштів (а.с. 4, 6-11) факт переказу позивачем грошових коштів на рахунок відповідача у ПАТ «Приват Банк» на загальну суму в розмірі 1780 євро та на суму 40000 російських рублів, які спрямовувались з метою купівлі радіотехніки

Судом встановлено той факт, що позивач пред'явив відповідачу письмову вимогу від 15 липня 2014 року про перерахування відповідачем на картковий рахунок позивача отриманих відповідачем без достатньої правової підстави коштів, однак, останній її станом на вересень місяць 2014 року (дату подання позовної заяви до суду) так і не виконав.

Встановлюючи характер спірних правовідносин та задовольняючи позовні вимоги, суд застосував до спірних правовідносин положення статті 1212 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 грошових коштів та 3% річних за прострочення повернення коштів за період з 13.08.2014 року по 23.06.2015 року в сумі 1826 євро 08 євроцентів та 41035 російських рублів 65 копійок, суд виходив з того, що оскільки відповідач безпідставно заволодів коштами позивача, в розумінні того, що не виконав взяті на себе зобовязання за умовами усної угоди, укладеної між сторонами у лютому-березні 2014 року, тим самим порушивши її умови, відповідно до положень ст.1212 ЦК України такі кошти належить стягнути з відповідача на користь позивача як набуття майна за рахунок останнього без достатньої правової підстави.

Однак, з висновком суду не можна погодитись з таких підстав.

Відповідно до правової позиції, висловленої у Постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року (судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України), яка в силу статті 3607 ЦПК України є обовязковою для судів, загальні підстави для виникнення зобовязань у звязку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у звязку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Приписами ч.1 ст.207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося у не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних відносин у майбутньому певних цивільних прав і обовязків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч.2 ст.11 ЦК України.

Якщо ж зобовязання не припиняється з підстав, передбачених ст.ст.11, 600, 601, 604-607,609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобовязання). Набуття однією із сторін зобовязання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобовязання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Як свідчить аналіз матеріалів справи та стверджено позивачем у позовній заяві у лютому березні 2014 року сторонами після спілкування в мережі інтернет було досягнуто усної згоди про купівлю відповідачем радіотехніки для відповідача за рахунок останнього. На досягнення зазначених цілей позивач ОСОБА_5Ю із свого карткового рахунку № 414 сім разів, починаючи з 04.03.2014 року і до 08.05.2014 року перерахував отримувачу ОСОБА_4 (відповідачу в справі) кошти, а саме: 40000 російських рублів, 230 євро, 60 євро, 200 євро, 520 євро, 315 євро, 455 євро, що підтверджується касовими чеками щодо переводу грошових коштів (а.с. 4, 6-11).

Із означеного встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами, є договірними та до них застосовуються норми права, які регулюють договірні відносини, а не ст.1212 ЦК України, на яку посилався позивач, як на правову підставу своїх вимог.

Таким чином, застосовуючи до спірних правовідносин ст. 1212 ЦК України, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про безпідставність збереження відповідачем ОСОБА_4 коштів за рахунок позивача ОСОБА_5 (зберіг без достатньої правової підстави, чи підстава згодом відпала).

Ураховуючи наведене вище, колегія суддів доходить висновку, що рішення районного суду не відповідає вимогам матеріального закону, а тому в силу вимог ч.1 ст.309 ЦПК України залишатися в законній силі не може, його належить скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Керуючись ст. 303, п. 2 ч.1 ст. 307, ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст. 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 23 червня 2015 року скасувати.

В позові ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення коштів, які знаходяться на збереженні без достатньої правової підстави відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий Курій Н.М.

Судді: Крайник Н.П.

ОСОБА_6