Ухвала

іменем україни

07 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з матір'ю та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини з батьком, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 12 лютого 2015 року

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 04 травня 2011 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого вони мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Посилаючись на те, що через протиправну поведінку відповідача шлюбні відносини припинилися, відповідач створює їй перешкоди у спілкуванні з дитиною, просила суд розірвати зазначений шлюб та визначити місце проживання їхньої малолітньої дитини з нею.

У квітні 2014 року відповідач пред'явив зустрічний позов, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_3 у травні 2013 року пішла із сім'ї, залишивши сина з ним. Він займається вихованням дитини та має всі належні умови для організації життя дитини. Мати, навпаки, дитиною не опікується, участі у вихованні не приймає. З огляду на зазначене, просив суд визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 з ним.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 12 лютого 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Шлюб, зареєстрований між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, розірвано. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5 з матір'ю ОСОБА_3 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині визначення проживання сина та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення зустрічного позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому касаційному перегляду не підлягають.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Судами установлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 травня 2001 року, від якого мають малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. З весни 2013 року сторони припинили подружні відносини та спільно не проживають.

Під час шлюбу сторони проживали у будинку АДРЕСА_2, який належить позивачці, та разом виховували дитину. З травня 2013 року позивачка внаслідок необхідності лікування та неприязних стосунків з відповідачем переїхала до своїх батьків. Відповідач разом із дитиною переїхав до своїх батьків у квартиру АДРЕСА_1. З цього часу між сторонами існують спори з приводу порядку виховання дитини та місця її проживання.

Згідно з висновком виконавчого комітету Миколаївської міської ради обидва батьки мають належне ставлення до виконання своїх батьківських обов'язків та можливість створити належні умови для виховання та проживання дитини, проте, взявши до уваги не проживання матері разом із дитиною та бажання дитини проживати з батьком, орган опіки та піклування вважав за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_5, 2008 року народження, з батьком - ОСОБА_4

Згідно зі ст. 141 СК України <nau://ukr/2947-14|st141> мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 157 СК України <nau://ukr/2947-14|st157> питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

У чч. 1, 2 ст. 161 СК України <nau://ukr/2947-14|st161> визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" <nau://ukr98> роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Таким чином, законодавством України закріплено обов'язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, окрім того, законодавством зобов'язано батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно (ст. 157 СК України <nau://ukr/2947-14|st157>).

Крім того, згідно з принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Зазначені вище положення закону повинні бути застосовані у кожній конкретній справі, виходячи з її обставин та інтересів дітей.

З огляду на зазначене, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, правильно визначивши, які правовідносини випливають із встановлених обставин справи, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір'ю, оскільки у справі не встановлено виняткові обставини, які б викликали необхідність розлучення малолітньої дитини зі своєю матір'ю.

Статтею 337 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st337> визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Наведені в скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваних судових рішень.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 12 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. Гончар Головуючий
Судді:В.І. Амелін С.О. Карпенко Д.О. Остапчук В.О. Савченко Судді: В.І. Амелін