Номер провадження: 22-ц/785/2151/15
Головуючий у першій інстанції Котов В.Г.
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Дрішлюка А.І., суддів Процик М.В., Сєвєрової Є.С.,

при секретарі судового засідання Решетник М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Южного міського суду Одеської області від 11 грудня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про виселення без надання іншого житлового приміщення -

ВСТАНОВИЛА:

07 листопада 2012 року до Южного міського суду Одеської області звернувся ОСОБА_2 з позовною заявою до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про виселення без надання іншого житлового приміщення, а саме позивач просив виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1 (а.с.3-5).

Рішенням Южного міського суду Одеської області від 11 грудня 2014 року було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про виселення без надання іншого житлового приміщення (а.с.96-99).

22 грудня 2014 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на рішення Южного міського суду Одеської області від 11 грудня 2014 року. В обґрунтування апелянт посилався на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що суд не прийняв до уваги докази стосовно того, що він не може повноцінно користуватися своєю власністю - квартирою за адресою: АДРЕСА_1 через постійні сварки та бійки, що вчиняються його сином та невісткою, також скаржиться на те, що суд замість того, щоб розглядати справу по суті, встановлював підстави отримання квартири. На думку ОСОБА_2, суд не прийняв до уваги наявність у відповідачів власного помешкання, де вони зареєстровані. Апелянт також вважає некоректно оціненими докази нестерпності його перебування у власній квартирі при наявності членів родини - співмешканців, неправдивості твердження, що він не приймає участі у сплаті комунальних послуг. Апелянт просить скасувати повністю рішення Южного міського суду Одеської області від 11.12.2014 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 щодо виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.101-104).

Сторони в судове засідання не з'явились, про час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином, про що свідчать поштові повідомлення приєднані до матеріалів справи (а.с.122-126). Згідно з ч.2 ст.305 ЦПК України неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню виходячи з наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, з врахуванням вимог ст. 303 ЦПК України, судова колегія вважає за необхідним зазначити наступне.

Приймаючи рішення по справі суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі вселилися та проживають у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, з добровільного дозволу позивача, доказів існування іншої угоди про порядок користування цим приміщенням суду не надано, відповідачі є членами сім'ї позивача, фактів перешкоджання позивачу з боку відповідачів проживанню в квартирі, систематичного руйнування чи псування жилого приміщення, використовування його не за призначенням, або систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі, судом встановлено не було (а.с.98-99). тКолегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає за необхідним зазначити наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу ОСОБА_2 на підставі договору міни від 18.02.2009 року належить квартира АДРЕСА_1 (а.с.32-33).

Факт добровільного вселення відповідачів ОСОБА_3 (син позивача) та його дружини ОСОБА_4 позивачем не заперечується та підтверджується текстом позовної заяви (а.с. 3). В зв'язку з погіршенням особистих стосунків позивач звернувся до суду та вважав, що він як власник майна має право виселити відповідачів, які при цьому на його думку, мають правовий статус наймачів. В матеріалах справи договір найму відсутній, що спростовує посилання апелянта на те, що його син-відповідач є наймачем спірного жилого приміщення разом зі своєю дружиною. Відповідно за таких обставин та при наявності родинного зв'язку між позивачем та відповідачем, слід виходить з того, що відповідачі по справі є членами сім'ї власника - позивача по справі. Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Статтею 156 ЖК України передбачені права і обов'язки членів сім'ї власника жилого будинку (квартири): члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу.

Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї, у т. ч. колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Крім того, згідно із п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Таким чином, обраний апелянтом спосіб захисту своїх прав передбачає доведення ним вищевказаних обставин. Між тим, з матеріалів справи, а саме з копії постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 03.07.2012 року вбачається, що 02.07.2012 року між ОСОБА_2 та його сином ОСОБА_3 сталася сварка. Після чого ОСОБА_3 наніс батькові удар, в результаті якого ОСОБА_2 отримав незначні тілесні ушкодження. В зв'язку з тим, що ОСОБА_2 в письмовому поясненні вказав, що буде звертатися до СМЕ, але до цього часу не звернувся, тому на даний час встановити ступінь тяжкості нанесених йому тілесних ушкоджень а також склад злочину не представляється можливим (а.с.14). Відповідно до акту судово-медичного дослідження №137 від 16.07.2012 року, ОСОБА_2 отримав легкі тілесні ушкодження, що могло мати місце 02.07.2012 року (а.с.18-19). З відповіді Южненського МВ ГУМВС України в Одеській області вбачається, що в діях ОСОБА_3 є ознаки злочину, передбаченого ст.125 КК України, але відповідно до ст.27 КПК кримінальна справа за ст.125 КК України порушується лише судом (а.с.12). Отже позивачем не надано доказів звернення до суду за фактом нанесення йому легких тілесних ушкоджень. З копії постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 30.08.2012 року, вбачається, що 30.08.2012 року, ОСОБА_2 були викликані співробітники міліції, зі скаргою на те, що гості заважали йому відпочивати, які засвідчили факт знаходження онуки та її співмешканця в квартирі діда - ОСОБА_2, після приїзду наряду міліції онука та її співмешканець покинули приміщення, з ними була проведена профілактична бесіда (а.с.21). Відповідачам була надана позитивна характеристика як з КП "Міського житлово-комунального центру" (а.с.43-44), так і від дільничного ( а.с. 45-46). Таким чином, припинити право користування за заявленими підставами та згідно з наданою позивачем та його представником правовою кваліфікацією спірних правовідносин без надання відповідних доказів неможливо. При цьому наявність помешкання, в якому зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не входить до переліку підстав виселення, передбачених статтею 116 ЖК УРСР. Так само, зафіксований між сторонами конфлікт, не дає можливості застосувати наслідки передбачені ст.116 ЖК УРСР, згідно з якою порушення правил співмешкання повинні бути систематичними, а заходи громадського впливу повинні бути безрезультатними. Колегія суддів зауважує, що повторних звернень від ОСОБА_2 до міліції не надходило. Відповідно колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо невірної оцінки доказів по справі та невірності застосування норми матеріального права. Разом з тим, судова колегія роз'яснює позивачу, що він має право звернутися до суду за захистом своїх прав як власника на підставі ч.2 ст.406 ЦК України, відповідно до якої сервітут (право користування спірним жилим приміщенням) може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Оскільки чинне законодавство не встановлює переліку таких обставин, то їх визначення здійснюється самостійно зацікавленою особою, а їх оцінка - здійснюється судом з врахуванням конкретних обставин справи та загальних засадах цивільного законодавства. Таким чином, оскільки, доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення суду першої інстанції на підставі ст. 308 ЦПК України без змін.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Южного міського суду Одеської області від 11 грудня 2014 року - відхилити.

Рішення Южного міського суду Одеської області від 11 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області А.І. Дрішлюк

Є.С.Сєвєрова

М.В. Процик