АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/7882/14-ц Номер провадження 22-ц/786/1436/15Головуючий у 1-й інстанції Миронець О. К. Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Одринської Т.В.,

Суддів : Лобова О.А.. Акопян B.I.,

при секретарі: Гнатюк О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м.Полтави від 30 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання права власності на 1/2 частину квартири та витребування майна з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2014 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що з 28.12.1995 року по 10.06.2002 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 За час проживання у шлюбі була придбана квартира АДРЕСА_1. Після розірвання шлюбу вони дійшли до згоди про добровільний поділ рухомого майна та квартири, але юридично не оформили поділ майна. В липні 2013 року вона дізналась про смерть ОСОБА_8 і звернулась до суду з даним позовом, оскільки вважає, що вона має право на 1/2 вищевказаної квартири. Прохала суд визнати недійсним видані 10.12.2013 року Другою полтавською державною нотаріальною конторою після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_5 по 1/3 частині квартири розташованої за адресою АДРЕСА_1, визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири, посвідчений Полтавською універсальною агропромисловою біржею від 02.12.1997 року за 47-Н, визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири та витребувати вищевказану квартиру у ОСОБА_7.

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 30 березня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 - відмовлено в повному обсязі з підстав пропуску строку позовної давності.

З даним рішенням суду не погодилася ОСОБА_3 та подала на нього апеляційну скаргу в якій прохала рішення Київського районного суду м. Полтави від 30 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, сторони, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, з 28.12.1995 року ОСОБА_3 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8, який 10.06.2002 року було розірвано. За період перебування в шлюбі ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Полтавською універсальною агропромисловою біржею від 02.12.1997 року за № 47-Н.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що саме з 2002 року позивачу було відомо про порушення її права і вона мала можливість звернутись до суду за його захистом, проте, позивачка пропустила строк на звернення до суду з даним позовом, тому прийшов до висновку про відмову у його задоволенні за пропуском строку позовної давності.

Однак, з таким висновком місцевого суду колегія суддів не може погодитись враховуючи наступне.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Вирішуючи спір, місцевий суд не встановив обґрунтованість позовних вимог та норми матеріального права, що підлягали застосуванню, а лише послався на пропуск строку позовної давності, віддавши пріоритет нормам процесуального права перед нормами матеріального права.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_3 просила, визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири, посвідчений Полтавською універсальною агропромисловою біржею від 02.12.1997 року за № 47-Н. При цьому, послалась на те, що відсутність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 тягне за собою його недійсність. Після розірвання шлюбу вони звертались до нотаріуса для оформлення поділу майна, але їм було відмовлено через відсутність нотаріального оформлення договору.

Відповідно до ст.ст. 57,58 Конституції України, ст. 5 чинного ЦК України до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли у грудні 1997 року, для їх врегулювання слід застосувати ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Статтею 47 ЦК УРСР (1963 р.) була передбачена обов'язковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми.

Частиною 2 ст. 47 ЦК УРСР (1963 р.) передбачено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. В даному випадку, наступне нотаріальне посвідчення угоди , не вимагається.

Судом не встановлено, що сторони угоди ухилялась від нотаріального посвідчення угоди. Набувач за життя до суду з позовом про визнання дійсним даної угоди не звертався

Згідно з ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року (чинному на момент виникнення спірних відносин) угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Як вбачається з матеріалів справи, право власності на спірну квартиру за ОСОБА_8 зареєстровано в органах Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» 10.12.1997 року за № 15959 в реєстровій книзі 115. Його право власності ніким не оспорювалось.

Відповідно до п.9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 р.) до договорів, що були укладені до 01 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

Біржова угода купівлі-продажу від 02.12.1997 року носила реальний характер, повністю виконана, зареєстрована належним чином. Реєстрація права власності на підставі даного договору є законною та не оспорюється.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що підстав визнавати договір купівлі-продажу дійсним немає, тому приходить до висновку про відмову у задоволенні даної позовної вимоги.

ОСОБА_3, також заявлялена позовна вимога про визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1 з тих підстав, що дана квартира придбана в період шлюбу за спільні кошти, тому є спільним майном подружжя.

Дана вимога є обґрунтованою, оскільки відповідно до ст.ст. 22, 28 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, і в разі поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Проте, колегія суддів вважає, що позивачем пропущений строк звернення до суду з даною вимогою, оскільки відповідно до ч.3 ст. 29 КпШС України, для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Позивач своєчасно своїм правом не скористалася.

Відповідно до п.6 Прикінцевих та перехідних положеннях ЦК України (2004 р.) зазначено, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовується до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 було розірвано в 2002 р., тому закінчення трирічного строку позовної давності настає в 2005 році, під час дії Цивільного Кодексу України.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України, визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як зазначено в позовній заяві позивачем після розірвання шлюбу вони звертались до нотаріуса для оформлення поділу майна, але їм було відмовлено. Тобто, з цього часу вона дізналась про порушення свого права.

За таких обставин в задоволенні позовної вимоги про визнання права власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1, необхідно відмовити за пропуском строку позовної давності.

Вимога позивача про визнання недійсними виданих 10.12.2013 року Другою Полтавською державною нотаріальною конторою після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_5 по 1/3 частині квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 кожному, також не підлягає задоволенню, оскільки для цього відсутні правові підстави.

З матеріалів справи вбачається, що на час смерті ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 року, йому на праві власності належала спірна квартира. Право власності спадкодавця на нерухоме майно було належним чином зареєстровано в органах БТІ. У визначений законодавством шестимісячний строк спадкоємці звернулися із відповідною заявою про прийняття спадщини, та був дотриманий порядок оформлення спадщини.

За таких обставин вимога позивача про скасування даного свідоцтва, виданого з дотриманням вимог діючого законодавства є необґрунтованою.

27 грудня 2013 року між ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу відповідно до якого Продавці передають квартиру, а Покупець приймає у власність квартиру АДРЕСА_1. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області - Якименко О.В. за реєстровим номером №2094.

У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, в тому числі і укладати договір купівлі-продажу.

Враховуючи, що відчужувачі майна мали правові підстави для реалізації належної їм на праві власності квартири, позовні вимоги ОСОБА_3 щодо витребування спірної квартири у ОСОБА_7 задоволенню не підлягають.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає до часткового задоволення, а рішення Київського районного суду м. Полтави від 30 березня 2015 року скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314,316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 30 березня 2015 року- скасувати. Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання права власності на 1/2 частину квартири та витребування майна з чужого незаконного володіння- відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Т.В. Одринська