Справа № 308/4974/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 жовтня 2015 року м. Ужгород

Колегія судді палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого Дроботі В.В.

суддів: Власова С.О., Бисаги Т.Ю.

при секретарі Рогач О.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою відповідачки ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30 травня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 пред'явив до ОСОБА_1 позов про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Позивач зазначав, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_4. Відповідачка у 1989 році уклала шлюб з його сином і як його дружина поселилась у будинок. У 2009 році відповідачка виїхала з цього будинку і з того часу там не проживає. У 2011 році шлюб іж його сином ОСОБА_2 та відповідачкою розірвано.

Посилаючись на те, що відповідачка без поважних причин не проживає в будинку, але залишилась зареєстрованою в ньому, що впливає на розмір оплачуваних ним комунальних платежів, позивач просив задовільними його вимоги.

Рішенням суду ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_4.

В апеляційній скарзі відповідачка просить рішення суду скасувати, ухваливши нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказує на те, що висновки суду про те, що вона у спірному будинку не проживала без поважних причин не відповідають обставинам справи. Окрім того, суд неправильно застосував що спірних відносин матеріальний закон, зокрема ст.ст.71,72 ЖК України.

Колегія суддів вважає, що скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Позивач з метою зменшення розміру комунальних платежів по утриманню власного житлового будинку АДРЕСА_4 звернувся до суду з вимогою визнати колишню дружину свого сина, такою, що втратила право на користування житловим будинком.

На підтвердження правомірності своїх вимог позивач надав суду наступні письмові докази: договір купівлі-продажу від 05.08.1987р., довідку про склад сім'ї, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 26.01.2011р. про розірвання шлюбу між сином власника будинку та відповідачкою, Акт перевірки паспортного режиму від 19.02.2013р. (а.с.5-14).

На виконання вимог суд, згідно ухвали від 26.03.2013р., позивач подав до суду уточнену позовну заяву, в якій просив позбавити відповідачку права користуванні його власним житловим будинком на підставі ст.405ЦК України, а саме в зв'язку з тим що відповідачка вже понад рік не користується належним йому будинком (а.с.18-19).

Суд першої інстанції розглянувши спір між власником житлового будинку - позивачем та колишнім членом його сім'ї - відповідачкою застосував до даних правовідносин норму закону яка регулює правовідносини між власником будинку та наймачем (ст.71,72 ЖК України).

У пункті 39 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014р. №5 «Про судову практику в справа про захист право власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст.405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України.

Крім того, місцевий суд помилково визнав надані позивачем Акти перевірки паспортного режиму від 19.02.2013р. та від 16.05.2013р. належними та допустимими доказами відсутності позивачки в зазначеному будинку з 2009 року (а.с.11,30).

Враховуючи положення ст.ст.58-60 ЦПК України при ухваленні рішення, суд оцінює докази з урахуванням вимог про їх належність та допустимість.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Інформація в Актах перевірки паспортного режиму від 19.02.2013р. та 16.05.2013 р. записана лише зі слів сина позивача, інших мешканців під час паспортної перевірки в будинку не було. ПІБ особи яка надала інформацію, що відповідачка не проживає в спірному будинку в Акті від 16.05.2013 р. не зазначено, цю частину Акту не заповнено. В обох Актах зазначено що документ складений в присутності сусідів, однак як видно з зазначених адрес сусідами позивача є лише один - ОСОБА_4, який проживає за адресою АДРЕСА_1, інші особи проживають АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3, що на відстані від будинку позивача 1,2 км. та 850 м. відповідно.

Тобто, Акти перевірки паспортного режиму безперечно підтверджують лише той факт що на момент їх складання, а саме 19 лютого та 16 травня 2013 р. відповідачки в зазначеному будинку дійсно не було, однак це не є доказом відсутності відповідачки в зазначеному будинку протягом 2009-2013 років, як стверджує позивач.

Твердження позивача що відповідачка не проживає в його будинку з 2009р. спростовується також копіями закордонного паспорта відповідачки.

В своїх письмових запереченнях на доводи позивача відповідачка зазначила що дійсно періодично виїжджає за кордон, але на термін не більше ніж шість місяців. Дане твердження підтверджується копіями відміток на закордонному паспорті відповідачки (а.с.45-53 ).

Згідно зі ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Ці норми закону є гарантією житлових прав громадян, тимчасово відсутніх у місці постійного проживання.

Право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні.

Матеріалами справи встановлено що відповідачка періодично виїжджає за межі України. Згідно відміток на закордонному паспорті дані виїзди за межі держави регулярні, але на термін не більше ніж 6 місяців. З 06 грудня 1986р., відповідачка зареєстрована за адресою АДРЕСА_4., така ж адреса зазначена за відомостями відділу адресної довікової роботи ГУУДМС України в Закарпатській області (а.с.23,44).

Жодного доказу котрий свідчив би про те що відповідачка вибула зі спірної жилої площі і не використовує її для проживання понад одного року без поважних причин та має інше житло і проживає там, позивач суду першої інстанції та апеляційному суду не надав.

Відповідно до положень ст.309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Керуючись ст.ст. 303,309 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30 травня 2013 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: