Справа №486/1300/15-ц 21.12.2015 21.12.2015 21.12.2015
Провадження №22-ц/784/2771/15
Справа №486/1300/15-ц Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Провадження №22-ц/784/2771/15 Доповідач апеляційної інстанції ОСОБА_2 Категорія 48
Рішення

Іменем України

21 грудня 2015 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Гордійчук С.С.,

за участю: позивача - ОСОБА_3 та його представника - ОСОБА_4,

відповідача - ОСОБА_5 та її представника - ОСОБА_6,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 15 жовтня 2015 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області та Служба у справах дітей Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, про скасування рішення виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області та встановлення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року ОСОБА_3 предявив до суду позов до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, про встановлення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, який обґрунтував наступним.

Він є батьком, а відповідач матірю малолітньої дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З червня 2014 року малолітня дитина проживає разом із матірю та окремо від нього.

Він бажає брати участь у вихованні сина, проте відповідач перешкоджає йому в цьому, всіляко унеможливлює його зустрічі з дитиною, а з січня 2015 року взагалі перестала надавати таку можливість спілкуватись з дитиною.

На вирішення спору про його участь у виховані дитини, виконавчий комітет Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, своїм рішенням за №139 від 01 липня 2015 року встановив, що він має право бачитися з малолітньою дитиною у першу і третю суботу місяця з 09.00 години до 20.00 години та за згодою матері дитини, у літній період до 10 днів для оздоровлення дитини на морі, в санаторії.

Пославшись на те, що такий спосіб спілкування, визначений рішенням виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, порушує його конституційні права, його права як батька, виключає будь - яку його можливість брати участь у вихованні власного сина, спілкуватися з ним, а також ігнорування відповідачкою вказаного обовязку, позивач просив визначити його участь у виховані дитини в наступний спосіб, зокрема, перші та треті вихідні кожного місяця з 09.00 години суботи до 19.00 години неділі та через одну середу на протязі року з 16.00 години до 20.00 години, з можливістю відвідування дитиною місця його проживання та один місяць влітку з можливістю відвідування місць відпочинку.

Ухвалою суду першої інстанції від 19 серпня 2015 року виконавчий комітет Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, як орган опіки та піклування, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (а.с.23).

08 вересня 2015 року ОСОБА_3 подав до міського суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив скасувати рішення виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області «Про визначення способу спілкування з малолітнім ОСОБА_7» за №139 від 01 липня 2015 року та встановити порядок його участі у спілкуванні та вихованні дитини у спосіб, зазначений у позовній заяві (а.с.50).

Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 08 вересня 2015 року виконавчий комітет Южноукраїнської міської ради Миколаївської області залучено до участі в справі в якості співвідповідача (а.с.52).

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 15 жовтня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_3 подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Скаргу обґрунтовував невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи.

Апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржене рішення суду першої інстанції в частині відмови визначити спосіб участі батька у вихованні та спілкуванні дитини скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3, виходячи з наступних підстав.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено в оскарженому рішенні, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що відповідач порушує права позивача на спілкування з сином або чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною. Натомість, суд вважав, що відповідач сумлінно виконувала рішення виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, яким визначено спосіб спілкування позивача з сином, за винятком випадків, коли таке спілкування не могло відбутися через хворобу хлопчика та через дії самого позивача.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області не в повній мірі погоджується з встановленими судом першої інстанції обставинами та правовідносинами.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Відповідно до положень ст.ст.55,124 Конституції України та ст.3 ЦПК України, а також постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю.

Підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обовязків батьків і дітей, інших членів сімї та родичів визначений Сімейним кодексом України (далі - СК України).

Зокрема, особисті немайнові права і обовязки батьків та дітей визначені главою 13 СК України.

Відповідно до ст.ст.141,150 СК України, мати та батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Батьки не тільки мають право, але і зобовязані виховувати дитину і піклуватися про її здоровя, фізичний, духовний та моральний розвиток. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини.

За ст.ст.157-159 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Законодавством також встановлено правовий механізм визначення способу участі у вихованні дитини того з батьків, який проживає окремо у випадку неможливості досягнення батьками згоди стосовно такого способу, а саме: рішення про визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, приймається органом опіки та піклування на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Слід зазначити, що прийняте рішення органу опіки та піклування є обовязковим для батьків (ст.158 СК України). Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобовязана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, то другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

При вирішення питання про участь батьків у виховані дитини, суд визначає способи участі одного із батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя, та інші обставини, що мають істотне значення.

За заявою заінтересованої сторони суд може зупинити виконання рішення органу опіки та піклування.

За змістом ч.4 ст.19 СК України при розгляді судом спорів, в тому числі й щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, участь органу опіки та піклування є обовязковою. Крім того, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розвязання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд погоджується з висновком органу опіки та піклування, якщо він є достатньо обґрунтованим та не суперечить інтересам дитини.

В будь - якому випадку, головним критерієм способу участі батька, який проживає окремо від дитини, у її виховані та спілкуванні з нею - є інтереси дитини. І орган опіки та піклування, і суд повинні виходити з того, що підставами позбавлення одного з батьків права на виховання дітей можуть бути лише здійснення ними батьківського права в суперечності з інтересами дитини або зловживання батьківськими правами.

При цьому, вирішуючи спори даної категорії, суди повинні беззастережно дотримуватися вимог цивільно-процесуального закону, зокрема, ст.ст.59,60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі».

Згідно них, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд оцінює докази відповідно до вимог ст.ст.58 - 59,212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із ст.60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Оскаржене рішення міського суду ухвалено не у повній відповідності з виписаним.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 і ОСОБА_5 є батьками малолітньої дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження, серія ІФП №182205, виданого 19 лютого 2013 року відділом реєстрації актів цивільного стану Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області (а.с.4).

За рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 06 січня 2015 року шлюб між сторонами розірваний (а.с.5).

З часу розірвання шлюбу та на сьогодні малолітня дитина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає разом з матірю та окремо від батька.

З пояснень сторін слідує, що між ними відсутня домовленість щодо способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною.

З метою реалізації прав та обовязків по вихованню дитини ОСОБА_5 звернулася до органу опіки та піклування, а потім ОСОБА_3, не погодившись з рішенням органу опіки та піклування, звернувся вже до суду.

В судовому засіданні позивач зазначав, що бажає приймати участь в вихованні свого сина та піклуватися про його здоровя, духовний та моральний розвиток і має для цього все необхідне, проте не може реалізувати своє право через протидію з боку відповідача.

На свою позицію, відповідач зазначала, що проживаючи окремо, вона не чинила ніяких перешкод позивачу. Однак останнім часом ОСОБА_3 перестав йти на домовленості, з урахуванням інтересів обох сторін і дитини, та за для уникнення цих суперечок, вона самостійно звернулася до органу опіки та піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області із заявою про визначення способу спілкування малолітнього сина з батьком. Рішення виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області вона виконує належним чином та не чинить позивачу ніяких перешкод у побаченнях та у спілкуванні з сином у визначений в рішенні спосіб, а тому прав позивача не порушує.

Як вбачається з матеріалів справи, письмовий висновок органу опіки та піклування по суті позовних вимог суду не надавався.

Під час апеляційного розгляду орган опіки та піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області надав письмовий висновок, за яким вважав можливим встановити дні та часи спілкування позивача з дитиною у першу і третю суботу місяця з 09 години до 20 години та за згодою матері дитини у літній період до 10 днів для оздоровлення малолітнього ОСОБА_7 на морі, в санаторії.

Згідно із ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сімї.

Із системного тлумачення ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст.ст. 7, 141, 159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

За такого, перевіривши твердження сторін та проаналізував правову ситуацію, колегія суддів приходить до висновку про те, що вимоги позивача про його участь у виховані дитини та спілкуванні з нею є обґрунтованими, проте бажаний ним спосіб такої участі не у повній мірі відповідає інтересам малолітньої дитини.

При встановленні способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, колегія суддів дотримуючись розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини, зокрема, і те, що кожен з батьків зобовязаний приймати участь у вихованні дитини не епізодично, а постійно, характер таких зустрічей не повинен носити формальний характер, а між батьками та дитиною повинен існувати систематичний контакт, а також враховуючи вік дитини, ставлення батька до дитини, можливість останнього відвідувати дитину, інші істотні обставини справи, вважає за доцільне встановити його наступним чином: першу та третю суботу і неділю кожного місяця з 09.00 години суботи до 17.00 години неділі, з правом взяття дитини на ночівлю до помешкання батька, а також у літній період до 15 днів для оздоровлення малолітнього ОСОБА_7, з правом виїзду до місця відпочинку батька.

Оскільки, суд першої інстанції був іншої думки та відмовив в задоволенні позовних вимог, то рішення в цій частині слід скасувати та ухвалити нове рішення відповідно до виписаного вище, рішенням апеляційної інстанції.

Щодо вимог позивача про скасування рішення виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області «Про визначення способу спілкування з малолітнім ОСОБА_7І.» від 01 липня 2015 року за №139, то колегія судів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у їх задоволенні, з огляду на таке.

Відповідно до ч.ч.2 і 3 ст.19 СК України рішення органу опіки та піклування є обовязковим для виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого ч.2 ст.170 цього Кодексу.

Звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду.

У разі звернення з позовом до суду орган опіки та піклування припиняє розгляд поданої йому заяви.

За приписами ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Разом з тим, права та інтереси позивача вищевказаним рішенням не порушені, оскільки з часу ухвалення судового рішення про визначення способу спілкування з дитиною, оскаржуване рішення не породжує для сторін ніяких юридичних наслідків.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга в межах її доводів, на підставі ст.308 ЦПК України, підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.303,309,316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 15 жовтня 2015 року в частині відмови у вирішенні позовних вимог ОСОБА_3 про його участь у вихованні та спілкуванні з дитиною скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Визначити участь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_3, у виховані малолітньої дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, надавши йому можливість побачень з дитиною у першу та третю суботу та неділю кожного місяця з 09.00 години суботи до 17.00 години неділі, з правом взяття дитини на ночівлю до помешкання батька, а також у літній період до 15 днів для оздоровлення малолітнього ОСОБА_7, з правом виїзду до місця відпочинку батька.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді : П.П. Лисенко

ОСОБА_8

.