Номер провадження: 22-ц/785/4295/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Калараш А. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Калараш А.А.

суддів - Короткова В.Д., Гончаренко В.М.

з участю секретаря - Абалдової О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 районного споживчого товариства Одеської області до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 районного споживчого товариства Одеської області на рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 22 травня 2014 року, -

встановила:

У грудні 2013 року Фрунзівське районне споживче товариство звернулось до суду з позовом про відшкодування шкоди і в обґрунтування позовних вимог посилалось на те, що 31 січня 2012 року відповідачі були прийняті товариством на роботу продавцями продовольчих товарів до магазину «Продовольчі товари» у смт. Затишшя Одеської області і з кожною з них було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Під час здійснення 17 червня 2013 року переобліку товарів у магазині продтоварів «Радуга» було виявлено нестачу продовольчих товарів у розмірі 60 тис. грн., а 29 червня 2013 року при прийнятті-передачі в магазині товару було виявлено нестачу у розмірі 68111 грн. За даними бухгалтерського обліку станом на дату проведення інвентаризації - 29 червня 2013 року - розмір нестачі продтоварів становив 67349 грн. 49 коп.

Ураховуючи наведене, позивач просив стягнути на його користь з кожної з відповідачів по 33674 грн. 75 коп.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав ,просив задовольнити.

В судовому засіданні відповідачі позов не визнали просили відмовити у задоволенні позову.

Рішенням Фрунзівського районного суду Одеської області від 22 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 листопада 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 районного споживчого товариства Одеської області відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 березня 2015 року ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20.11.2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі Фрунзівське РСТ Одеської області, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши докази у справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 РСТ Одеської області підлягає задоволенню , а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову ,суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачем була допущена до роботи в магазин продавець ОСОБА_5, яка була членом бригади і разом з відповідачами спільно виконувала у належному позивачу магазині роботи з продажу товарів, що викликало необхідність укладання позивачем договору з ОСОБА_6 та відповідачами про бригадну матеріальну відповідальність і має своїм наслідком неможливість розмежувати матеріальну відповідальність кожного з них при виявленні недостачі.

Проте повністю погодитись із такими висновками суду першої інстанції не можна.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги з наступного.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини у випадках, коли згідно зі ст. 135-1 цього Кодексу між працівником і підприємством укладено письмовий договір про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству у випадках коли майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами.

З матеріалів справи вбачається ,що відповідачі перебували у трудових відносинах з позивачем та працювали на посаді продавців продовольчих товарів в магазині «Продовольчі товари» «Радуга» смт. Затишшя з повною матеріальною відповідальністю, про що сторони не заперечують.

Відповідачі належать до категорії працівників, з якими згідно зі ст.135 КЗпП України були укладені договори про повну матеріальну відповідальність.

Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність позивачем з ОСОБА_3 ,як продавцем магазину, укладений 01.03.2002 року (том 1, а.с. 33-34).

Договір про повну матеріальну відповідальність позивачем з ОСОБА_4, як продавцем магазину, укладений 01.07.2009 року (том 1, а.с. 32).

Відповідно до розпоряджень ОСОБА_2 районного споживчого товариства Одеської області від 31.01.2012 року за № 3 і № 4 відповідачі були прийнятті на роботу продавцями продовольчих товарів в магазин «Продовольчі товари» смт. Затишшя з повною матеріальною відповідальністю у звязку з ліквідацією госпрозрахункового відособленого підрозділу (ГВП) «Радуга». (том 1, а.с. 30, 31).

Розпорядженням позивача ОСОБА_2 районного споживчого товариства Одеської області № 6 від 01.02.2012 року покладено обовязки завідуючої магазину на ОСОБА_3 продавця магазину «Продовольчі товари» («Радуга») смт. Затишшя з призначенням в установленому порядку вести облік товарно-матеріальних цінностей, складати і своєчасно подавати «Звіт про рух та залишки цінностей» в магазині, дбайливо ставитись до матеріальних цінностей, брати участь у проведенні інвентаризацій товарно-матеріальних цінностей переданих колективу та своєчасно інформувати правління про всі обставини, які загрожують зберіганню цінностей. (том 1, а.с. 37).

17.06.2013 року був здійснений переоблік товарів в магазині продтоварів «Радуга»,в результаті було виявлено нестачу продовольчих товарів у розмірі біля 60000 грн.

Розпорядженням позивача № 17 від 29.06.2013 року «Про проведення інвентаризації в магазині» позивачем було передбачено проведення інвентаризації побутово-матеріальних цінностей в продовольчому магазині «Радуга» у період з 29.06.2013 року з 8 год.30 хв. до 17.00 год. 29.06.2013 року (т.1 а.с.6).

29 червня 2013 року при прийманні-передачі товарів було встановлено недостачу у розмірі 68111 грн.

Актом від 08.11.2013 року документальної ревізії даних бухгалтерського обліку й інших документів про наявність і розмір прямої дійсної майнової шкоди матеріалів і інвентаризації та первинних документів про вартість та рух товарів і виручки від їх реалізації, проведеної за період з 24 липня 2012 року по 29 червня 2013 року, розмір недостачі продтоварів становив 67349 грн.(т.1 а.с.46-47).

Матеріали справи не містять , а відповідачами всупереч до вимог ст.60 ЦПК України не надані докази у спростування суми недостачі продтоварів.

Відповідачі погодились із розміром залишку товарів станом на 24 липня 2012 року та розміром нестачі станом на 29 червня 2013 року, поставивши свої підписи на сторінках інвентаризаційних описів від 24 липня 2012 року та 29 червня 2013 року і у своїх письмових поясненнях за результатами перевірки позивачем утворення шкоди (т.1 а.с.7-28,т.2 а.с.122,123).

Згідно з договором про повну матеріальну відповідальність відповідачі зобовязані в порядку, встановленому правилами оформлення і обліку руху товарів та готівки вести облік, складати і своєчасно подавати товарно-грошові звіти про рух та залишок товарів. Проте відповідачі свої обовязки за цим договором не виконували, що призвело до завдання шкоди.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі отримували товар безпосередньо від постачальника за накладними, тобто під звіт за разовими документами. Тобто, вони можуть також нести матеріальну відповідальність у повному обсязі.

Позивач обґрунтовано ,відповідно до ст. 134 КЗпП України звернувся до суду з позовом до відповідачів.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на те ,що деякі докази, зокрема інвентаризаційні описи товарів від 24 липня 2012 року і деякі видаткові накладні постачальників на поставку товарів в магазин, є недопустимими з огляду на пояснення відповідачів про те, що підписи на цих документах їм не належать.

Проте суд першої інстанції не звернув уваги на те ,що згідно з ч. 2 ст. 185 ЦПК України у разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду особою, яка бере участь у справі, для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

У ч. 4 ст. 10 ЦПК України зазначено, що суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Тобто, особа, яка заявила про недостовірність чи фальшивість документів, повинна подати докази на підтвердження своїх заперечень, а суд повинен сприяти їй у цьому, зокрема, розяснивши право цієї особи на звернення до суду із заявою про проведення відповідної експертизи на предмет належності підпису певній особі.

Відповідачами в суді першої інстанції або апеляційної інстанції заяв про призначення почеркознавчої експертизи не було заявлено .

Суд першої інстанції у порушення ст. ст. 212-214 ЦПК України на вказане уваги не звернув, не розяснив сторонам їх права та обовязки, та обмежився висновком про неналежність доказів, не врахувавши при цьому вимоги ст. ст. 57-59, 212 ЦПК України.

Крім того, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивач, обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення з відповідачів завданої матеріальної шкоди в рівних частках, зазначив, що шкода, яка заподіяна нестачею товарів та її розмір це загальний результат неналежного виконання відповідачами покладених на них обовязків, і вони мають нести матеріальну відповідальність у рівних частках, виходячи з повного розміру заподіяної спільними діями (бездіяльністю) шкоди, що мають ознаки недбалості за наявності обєктивної можливості діяти в інтересах правильної організації торгівлі, тобто відповідачі не передбачили можливість настання матеріальних збитків.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову додатково посилався на те,що в магазині з дозволу керівництва позивача на посаді продавця працювала ОСОБА_6 ,позов до якої не предявлений , проте матеріали справи не містять докази працевлаштування ОСОБА_6 на посаді продавця продовольчих товарів ОСОБА_2 РСТ Одеської області та нарахування ОСОБА_6 заробітної плати.

Посилання відповідачів щодо недоведеності позивачем суми недостачі колегія суддів не приймає на увагу ,оскільки відповідачі погодились із розміром залишку товарів станом на 24 липня 2012 року та розміром нестачі станом на 29 червня 2013 року, поставивши свої підписи на сторінках інвентаризаційних описів від 24 липня 2012 року та 29 червня 2013 року і у своїх письмових поясненнях за результатами перевірки позивачем утворення шкоди.

Заяв про проведення експертизи з питань встановлення розміру заборгованості та недостачі продтоварів в суді першої інстанції так само і в суді апеляційної інстанції відповідачі не заявляли.

Суд першої інстанції не звернув уваги на вищенаведене та помилково відмовив у задоволенні позову , що відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення.

За таких підстав, відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, апеляційна скарга ОСОБА_2 РСТ Одеської області підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача в рівних частках підлягає стягненню судовий збір у розмірі 673.5 грн. сплаченого позивачем при зверненні до суду з позовом , 357 грн. при принесенні апеляційної скарги , та 471 грн. 44 коп. при принесенні касаційної скарги ,а всього у розмірі 1501,94 грн.

Керуючись ст.ст. 303, п.4 ч.1 ст.309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 районного споживчого товариства Одеської області задовольнити.

Рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 22 травня 2014 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 районного споживчого товариства Одеської області до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування шкоди задовольнити.

Стягнути на користь ОСОБА_2 районного споживчого товариства Одеської області з ОСОБА_4 в рахунок відшкодування шкоди 33674,75 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_2 районного споживчого товариства Одеської області з ОСОБА_3 в рахунок відшкодування шкоди 33674,75 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_2 районного споживчого товариства Одеської області з ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 750,97 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_2 районного споживчого товариства Одеської області з ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 750,97 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_7

ОСОБА_8

ОСОБА_9