Справа № 299/1190/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

05 серпня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ФАЗИКОШ Г.В., КЕМІНЯ М.П.

при секретарі МАРИНЕЦЬ Д.М.

за участю позивача ОСОБА_1 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Виноградівський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Виноградівського районного суду від 3 червня 2015 р., -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 21.04.2015 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 і мотивував його таким. Позивач є власником квартири АДРЕСА_1. Відповідач ОСОБА_2 перебувала в шлюбі з сином позивача ОСОБА_4, шлюб був розірваний у 2006 р., ОСОБА_2 виїхала на постійне проживання до Угорщини, але залишилася зареєстрованою в квартирі. Фактично відповідач не проживає в квартирі понад дев'ять років, його реєстрація порушує права позивача як власника нерухомого майна, відповідно до ст. 405 ч. 2 ЦК України, ст.ст. 71, 72 ЖК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування ним у разі відсутності без поважних причин понад однин рік, якщо інше не встановлено домовленістю сторін або законом. Вирішення питання про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, необхідне для подальшого зняття його з реєстрації за вищевказаною адресою.

Посилаючись на ці обставини, позивач просив визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Виноградівського районного суду від 03.06.2015 у позові відмовлено.

Позивач в апеляції вказує на порушення судом норм матеріального та процесуального права, оскільки, на його думку, суд необґрунтовано відмовив у позові з тих підстав, що позивач не довів свого права власності на квартиру, а відтак, і права вимоги за позовом. Посилається, зокрема, на належне оформлення свого права власності з урахуванням часу його виникнення. Просить рішення скасувати, позов - задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача ОСОБА_1, який апеляцію підтримав, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з відсутності доказів щодо права власності позивача на квартиру, а відтак, з неможливості встановити характер спірних правовідносин та фактичної відсутності у ОСОБА_1 права на такий позов. Однак, суд припустився помилки і погодитись із таким вирішенням справи не можна.

Встановлено, що 17.12.1982 Виконком Виноградівської міської ради народних депутатів видав на ім'я ОСОБА_1 ордер НОМЕР_1 на право зайняття сім'єю з 4-х осіб трикімнатної квартири АДРЕСА_1 (а.с. 16). На підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 30.06.1992 держнотаріусом Виноградівської держнотконтори Боричок К.В. за реєстровим № 1809, Виконком Виноградівської міської ради продав ОСОБА_1 вищевказану квартиру, сторони договору узгодили, що покупець набуває право власності на квартиру з моменту укладання договору при умові його нотаріального посвідчення (п. 4), договір належало зареєструвати в бюро техінвентаризації або у виконкомі місцевої ради (п. 5). На договорі міститься реєстраційна відмітка БТІ за № 14-3528 від 04.07.1992 і інвентарний № 0/119159.

З копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_2, виданого ОСОБА_1 Виноградівським РВ УМВС України в Закарпатській області 27.04.1999, з довідки Виноградівського ВУЖКГ від 13.05.2015 № 1065 (а.с. 4, 14), з інших матеріалів вбачається, що ОСОБА_1 з 22.06.1987 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1. Цією довідкою ВУЖКГ, листом Виноградівського РВ ГУДМС України в Закарпатській області від 22.05.2015 № 25/2151, довідкою від 13.05.2015, посвідченою секретарем Виноградівської міської ради М. Чейпеш, копією Свідоцтва про розірвання шлюбу між ОСОБА_4 і ОСОБА_2, виданого відділом РАЦС Виноградівського РУЮ 26.10.2006 (а.с. 8, 15, 18), іншими матеріалами справи стверджується, що у квартирі окрім ОСОБА_1 зареєстровані його донька ОСОБА_7, 1975 р.н., внучки ОСОБА_8, 2001 р.н., і ОСОБА_9, 2003 р.н., а також зареєстрована ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка фактично в квартирі не проживає щонайменше з 2006 року.

Таким чином, на час розгляду справи судом першої інстанції у ній містилися дані, які давали підстави для висновку про виникнення з презумпцією правомірності у ОСОБА_1 спочатку права користування квартирою, а потім і права власності на неї відповідно до приписів ст.ст. 4, 86, 41, 47, 128, 224, 227, 277, 278 ЦК Української РСР (1963 р.), ст.ст. 2, 8, 12, 13, 15, 49 Закону України «Про власність» (Закон № 697-XII), п.п. 21, 38 Положення про порядок надання жилої площі в Українській РСР, затвердженого Постановою РМ Української РСР і Української республіканської ради профспілок від 20.12.1974 № 562, п.п. 1, 15 Положення про продаж громадянам у власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання і ремонт, затвердженого Постановою РМ Української РСР і Української республіканської ради профспілок від 19.05.1989 № 142, п.п. 1, 2, 7, 32 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Мінкомгоспом УРСР 31.01.1966 і погодженої Верховним Судом УРСР 15.01.1966 (тут і далі норми матеріального права в редакції, що була чинною на час виникнення відповідних юридичних фактів).

В силу положень ст. 3 ч. 5, ст.ст. 17, 18, 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» в редакції, що набрала чинності з 03.08.2004, та положень ст. 3 ч.ч. 4, 5, ст.ст. 15, 16, 19 чинної на час вирішення справи судом першої інстанції редакції Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (Закон № 1952-IV), право власності на нерухоме майно, набуте згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнається державою також і за відсутності державної реєстрації права, передбаченої цим Законом, при цьому, реєстрація права, що раніше виникло, відповідно до зазначеного Закону може мати місце в подальшому за заявою власника, при вчинені правочину щодо майна тощо.

Факт виникнення у ОСОБА_1 права власності на квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 30.06.1992, зареєстрованого Виноградівським РБТІ 04.07.1992 в книзі № 14 за реєстровим № 3528, підтверджується, окрім наведеного вище, довідкою КП «Виноградівське РБТІ» від 04.06.2015 № 126, доданою до апеляційної скарги (а.с. 49), а під час апеляційного розгляду справи позивач надав суду і витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.07.2015 № 39892215 про реєстрацію прав та їх обтяжень, в якому зафіксовано цю підставу для виникнення права власності. Тобто, позивач, діючи ініціативно, на власний розсуд, реалізував своє право на відповідну державну реєстрацію.

У справі немає доказів про оспорювання будь-ким прав позивача на квартиру, ОСОБА_1 пред'явив позов до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, як власник і мешканець цієї квартири, на підтвердження чого подав відповідні письмові докази (ст.ст. 57-60, 64 ЦПК України).

Суд першої інстанції правильно виходив з необхідності з'ясування питання про наявність у ОСОБА_1 права на пред'явлений ним позов, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення або оспорювання саме її прав (ст. 3 ч. 1, ст. 15 ч. 1 ЦПК України), проте, за наведених вище обставин дійшов помилкового висновку про недоведеність позивачем такого права. За відсутності спору з приводу прав позивача на майно та його права на позов як таких, ґрунтуючись власне тільки на безпідставному та недопустимому для прийняття рішення припущенні про можливість зміни правового статусу, кола його власників, суд, порушуючи також принципи диспозитивності судового процесу (ст.ст. 10, 11 ЦПК України), необґрунтовано виходив з необхідності підтвердження позивачем прав на майно виключно в спосіб, що був встановлений Законом № 1952-IV уже після набуття такого права. Внаслідок цього відбулася фактична підміна предмету доказування в справі, який випливає з предмету позову (ст. 179 ч. 1 ЦПК України), що, в свою чергу, на порушення вимог ст. 11 ч. 1, ст.ст. 212-215 ЦПК України мало наслідком відсутність розгляду доводів позову та вирішення спору по суті відповідно до його предмету.

Отже, у справі достатньо даних для визначення характеру спірних правовідносин, які з урахуванням часу їх виникнення та існування регулюються нормами законодавства щодо права власності на квартиру та у відповідній частині нормами житлового законодавства. За змістом наведених вище норм закону, ст. 6 ЦК Української РСР (1963 р.), ст. 48 Закону № 697-XII ст.ст. 15, 16, 316-319, 321, 325, 383, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 150, 155 ЖК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно обмежений у здійсненні цього права, власник квартири здійснює своє право на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб, може використовувати її для проживання свого і членів сім'ї, може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, вимагати захисту права власності, в т.ч. шляхом пред'явлення негаторного позову може вимагати припинення порушення права, що триває, усунення перешкод у здійсненні права.

Відповідач ОСОБА_2 тривалий час не проживає в квартирі, її шлюб із сином позивача припинився, тому відповідач не є членом сім'ї позивача у розумінні ст.ст. 64, 156 ЖК України, доказів укладення угоди між позивачем і відповідачем щодо права користування останнім квартирою у справі немає. Фактичні обставини щодо прав позивача на квартиру, часу проживання та реєстрації відповідача в квартирі та інші, які мають значення в справі і встановлені судом, не спростовані. Наявність реєстрації відповідача у квартирі сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала як член сім'ї власника, проте, в подальшому втратила цей статус і давно вибула з квартири, тож не потребує її для проживання. За таких умов, підстав для застосування норм ст. 401, ст. 402 ч. 1, ст. 405 ЦК України щодо захисту права на користування чужим майном, щодо сервітуту в силу закону, який би давав відповідачу право користування жилим приміщенням та покладав на власника відповідні обов'язки, а також підстав для застосування положень ст. 156 ч. 4 ЖК України - немає.

Саме створення перешкод власнику у здійсненні права власності реєстрацією відповідача в квартирі було покладено в основу позову, позивач поставив питання про усунення перешкод у здійсненні права. Формальна наявність у відповідача права користування належним позивачу жилим приміщенням обмежує позивача у здійсненні права власності. Доводи позову щодо створення власнику таких перешкод, щодо відсутності відповідача в квартирі понад шість місяців (ст. 71 ч. 1 ЖК України), понад один рік (ст. 405 ч. 2 ЦК України) відповідають обставинам справи.

Поряд із цим, враховуючи, що підставами позову є фактичні обставини, що мають місце і наведені у заяві, а предметом доказування під час судового розгляду є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Саме по собі посилання позивача на відсутність відповідача в жилому приміщенні понад указані строки є вірним, однак, вказівка на норми ст.ст. 71, 72 ЖК України як на правові підстави позову є зайвою, оскільки йдеться передусім про захист права власності, тоді як указані норми регулюють житлові правовідносини. Норми ЖК України враховуються в даних правовідносинах остільки, оскільки не суперечать їх змісту та пріоритету як відносин щодо права власності і відповідають конкретним обставинам справи. Вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, у контексті захисту права власності не суперечить закону, оскільки є одним із законних способів усунення перешкод у здійсненні цього права.

Суд першої інстанції наведеного не врахував і ухвалив рішення про відмову в позові внаслідок передусім порушення норм процесуального права, а також внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Враховуючи викладене, на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 4 ЦПК України, апеляцію слід задовольнити, рішення суду скасувати, позов щодо захисту права власності шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, задовольнити.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення Виноградівського районного суду від 3 червня 2015 р. скасувати, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, задовольнити, визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскар¬жене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді