Номер провадження: 22-ц/785/5372/15
Головуючий у першій інстанції Коваленко О. Б.
Доповідач Фальчук В. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.07.2015 року м. Одеса

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - Фальчука В.П.,

суддів Таварткіладзе О.М., Оверіної О.В.,

секретаря Швець В.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2015 року, в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 Мойсеєвича про визнання договорів дарування удаваними правочинами, визнання договору дарування недійсним, визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та визнання права власності, та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, -

встановила:

08.02.2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати удаваним договір дарування АДРЕСА_1 від 19.06.2008 року, за умовами якого він подарував ОСОБА_5 вказане житло, посилаючись на те, що фактично вони уклали договір купівлі-продажу, і позивач отримав від обдарованого грошову суму за продане майно. Удаваний правочин вони здійснили з метою зменшити витрати, пов'язані з укладанням договору купівлі-продажу, які є набагато більшими, ніж витрати при укладанні договору дарування;

- визнати удаваним договір дарування (з тих же підстав, що і вказаний вище договір дарування) АДРЕСА_2 від 14.07.2008 року, за умовами якого він подарував ОСОБА_6 вказане житло,

- визнати частково (в ? частині) недійсним договір купівлі-продажу АДРЕСА_3 від 14.07.2008 року, укладений між ОСОБА_7 (продавцем) з однієї сторони та ним і ОСОБА_2 (покупцями), з іншої сторони, за умовами якого продавець продав, а покупці купили (по ? частці кожен) вказане майно, посилаючись на те, що квартира була придбана за його особисті кошти, які він отримав при продажу вказаних вище квартир, що належали йому на праві приватної власності, а не за кошти ОСОБА_2;

- визнати, що АДРЕСА_3 була придбана за особисті кошти позивача, отримані від продажу вказаних вище квартир;

- визнати недійсним договір дарування ? частини АДРЕСА_3 від 14.10.2008 року, за умовами якого він подарував частину квартири ОСОБА_2 вказуючи, що цей договір укладений на підставі удаваного правочину. Удаваний правочин вони здійснили з метою не допустити конфіскації майна позивача, оскільки на той час проти нього була порушена кримінальна справа. При цьому, позивач посилався на те, що до суду із цим позовом він вимушений був звернутися у зв'язку з тим, що його дружина ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу. Оскільки їх сім'я фактично розпалася, то він буде позбавлений права на житло - АДРЕСА_3, яка була придбана за його грошові кошти, але на теперішній час є власністю його дружини - ОСОБА_8.

ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала у повному обсязі, посилаючись на те, що АДРЕСА_3 була придбана нею і позивачем у рівних частках за кошти, які були зароблені спільною з позивачем працею, під час знаходження у шлюбі. Для визнання удаваними договорів дарування і купівлі-продажу вказаних позивачем квартир ОСОБА_2 вважає, що позивач пропустив строки позовної давності, і підстав для їх поновлення немає.

ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд до відома не поставив.

Представник ОСОБА_6 - ОСОБА_9 позовні вимоги ОСОБА_4 визнав частково, пояснивши суду, що дійсно ОСОБА_6 сплатила позивачу грошові кошти за договором дарування АДРЕСА_2 від 14.07.2008 року, але просив застосувати строки позовної давності за заявленими позивачем вимогами.

25.07.2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про поділ майна подружжя, набутого з ОСОБА_4, який уточнила в судовому засіданні, та в остаточній його редакції просила припинити право спільної сумісної власності на автомобільмарки «Opel Omega», 1990 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 придбаний ними у шлюбі за спільні кошти, та стягнути з ОСОБА_4 на її користь грошову компенсацію її ? частки в автомобілі у розмірі 15412 грн., посилаючись на те, що вона не має права керування цим транспортним засобом, а відповідач таке право має. Крім того, ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_4 ? частину витрат, сплачених нею особисто за комунальні послуги у розмірі 2500 грн., посилаючись на те, що відповідач користувався АДРЕСА_3, але не сплачував комунальні послуги. Оскільки комунальні послуги були сплачені ОСОБА_2 особисто, ОСОБА_4, як користувач цього житла, зобов'язаний сплатити їй половину цих витрат.

ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_4 судові витрати у загальному розмірі 1743 грн. 60 коп., які вона понесла при подачі позовної заяви до суду, з яких 243 грн. 60 коп. - оплата судового збору, та 1500 грн. - оплата правової допомоги.

ОСОБА_4 позовні вимоги ОСОБА_2 визнав частково зазначивши, що на теперішній час спірний автомобіль зареєстрований на нього в органах МРЕВ ДАІ, але переданий іншим особам у зв'язку з тим, що автомобіль знаходиться у непридатному для його експлуатації стані.

ОСОБА_4 визнав позовні вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення сплачених коштів на житлово-комунальні послуги за утримання АДРЕСА_3, де він проживає разом з позивачкою.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29.04.2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволені частково. Судом визнаний удаваним правочином договір дарування АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 19.06.2008 року, який приховав договір купівлі-продажу цього майна; визнаний удаваним правочином договір дарування кв.АДРЕСА_2 укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_6 14.07.2008 року, який приховав договір купівлі-продажу; визнаний частково (в ? частині) недійсним договір купівлі-продажу АДРЕСА_3, укладений 14.07.2008 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_2; судом визнано, що АДРЕСА_3 придбана ОСОБА_4 у ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу від 14.07.2008 року за кошти ОСОБА_4, які належали йому на праві приватної власності; визнано за ОСОБА_4 право власності на ? частину АДРЕСА_3 припинено право власності ОСОБА_2 на ? частину АДРЕСА_3. В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Цим же рішенням суду позов ОСОБА_2 задоволений частково. Судом припинене право спільної сумісної власності ОСОБА_2 і ОСОБА_4 на автомобіль марки «Opel Omega», 1990 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 За ОСОБА_2 визнане право власності на спірний автомобіль; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію ? частини вартості автомобіля у розмірі 15412 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати комунальних послуг у розмірі 2500 грн. та судові витрати у розмірі 243 грн. У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати у зв'язку з порушенням судом норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, а позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити у повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, що оскаржене, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні проводитися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, за наступних підстав.

За правилами ч.1ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно п.1п.4ч.1ст.309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 та визнаючи удаваними договори дарування квартир, суд першої інстанції виходив з того, що замість цих договорів сторонами були укладені договори купівлі-продажу цього майна з метою зменшення витрат на оформлення цих договорів. Крім того, суд визнав, що у ОСОБА_4 був відсутній мотив для укладання договорів дарування квартир, оскільки обдаровані ОСОБА_5 і ОСОБА_6 не є родичами чи членами його сім'ї.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 та визнаючи частково (в ? частині) недійсним договір купівлі-продажу АДРЕСА_3, укладений 14.07.2008 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що ця частина квартири придбана за особисті кошти ОСОБА_4, які він отримав від продажу АДРЕСА_1 та продажу АДРЕСА_2. У зв'язку з цим суд припинив право власності ОСОБА_2 на ? частину АДРЕСА_3, яка була придбана нею у ОСОБА_7

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 в частині визнання недійсним договору дарування від 13.10.2008 року ? частини АДРЕСА_3, за умовами якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_4 цю частину житла, суд першої інстанції виходив з того, що правових підстав для задоволення цієї частини вимог немає.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4, так як судом неповно встановлені обставини, що мають значення для розгляду справи, та порушені норми матеріального і процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи. В частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 колегія суддів визнає, що рішення суду першої інстанції в цій частині відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 та визнаючи за нею право власності на автомобільмарки «Opel Omega», 1990 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 суд першої інстанції виходив з того, що це майно є неподільним, і співвласники цього майна не дійшли згоди щодо його вартості. При цьому суд стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 вартість ? частини спірного автомобіля у розмірі 15412 грн. Крім того, суд стягнув з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 вартість ? частини комунальних послуг у розмірі 2500 грн., сплачених ОСОБА_2 за комунальні послуги на утримання АДРЕСА_3, оскільки ОСОБА_4 є власником ? частини цієї квартири, і зобов'язаний сплачувати комунальні послуги на її утримання.

Колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції в цій частині (крім задоволення позовних вимог ОСОБА_8 про стягнення ? частини вартості сплачених нею комунальних послуг), так як судом порушені норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції вказані норми права були порушені.

Статтею 235 ЦК України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За приписами ч.1ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Колегією суддів встановлено, що 19.06.2008 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 був укладений договір дарування, посвідчений нотаріально, за умовами якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 АДРЕСА_1, яку обдаровуваний прийняв у дар.

Пунктом 6 цього договору сторони підтвердили, що договір не носить характеру удаваного правочину. Також сторонам договору нотаріусом роз'яснений зміст ст.235 ЦК України, що засвідчено їх підписами.

Визнаючи вказаний договір дарування удаваним правочином суд першої інстанції в порушення вказаних вище норм матеріального і процесуального права не навів жодних доказів, які б підтверджували, що сторони договору приховали договір купівлі-продажу. Не доведені позивачем і твердження і про те, що договір купівлі-продажу квартири був прихований з метою заощадити грошові кошти, які витрачалися сторонами для нотаріального оформлення цього договору.

Суд першої інстанції не прийняв до уваги, що заявлені ОСОБА_4 позовні вимоги у цій частині не доведені у встановленому законом порядку, а тому безпідставно задовольнив їх.

У зв'язку з наведеним рішення суду першої інстанції у цій частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову позивачу в задоволенні цієї частини позовних вимог, оскільки вони не доведені у встановленому законом порядку.

Колегія суддів вважає безпідставними висновки суду першої інстанції про те, що укладений правочин є удаваним з тих підстав, що сторони договору не є родичами чи членами однієї сім'ї, оскільки нормами права, якими врегульовані правовідносини договору дарування не передбачають обов'язок дарувальника дарувати майно лише родичам чи членам однієї сім'ї. Враховуючи, що оспорюваний договір дарування від 19.06.2008 року, відповідає приписам чинного на момент його укладання законодавства України, а також за відсутності доказів сплати обдаровуваним за прийняття ним майна певної грошової суми та наявності між сторонами інших правовідносин, ніж встановлених за договором дарування, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині визнання правочину удаваним, який приховав договір купівлі-продажу.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила - ст.261 ЦК України.

Судом встановлено, що 14.07.2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 був укладений договір дарування, за умовами якого позивач подарував ОСОБА_6 АДРЕСА_2

Під час розгляду справи в суді першої інстанції представник ОСОБА_6 визнав факт укладання сторонами удаваного правочину, виникнення між ними фактично відносин з укладання договору купівлі-продажу, та підтвердив факт сплати ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 грошових коштів за придбання квартири у розмірі 87000 доларів США. При цьому, позовні вимоги ОСОБА_4 представник відповідача не визнав, та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування удаваним, застосувавши наслідки спливу строків позовної давності, та виклав це у письмовій заяві до суду. Такі ж вимоги були заявлені і ОСОБА_2.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_10, не прийняв до уваги заяву представника ОСОБА_6 і ОСОБА_10 про застосування строків позовної давності до заявлених ОСОБА_4 вимог.

Із змісту позовної заяви та особистих пояснень ОСОБА_4 вбачається, що мотивами позивача для укладання удаваного договору дарування від 14.07.2008 року було зменшення витрат на його оформлення. Тобто, волевиявлення позивача про укладення саме договору дарування було свідомим та цілеспрямованим, відповідало його намірам на момент його укладання.

Так, з липня 2008 року ОСОБА_4 було відомо про те, що договір відчуження квартири з ОСОБА_6 був укладений саме як договір дарування.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся звернувся до суду з позовом саме 08.02.2013 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності. Доказів, які б свідчили про те, що позивач не знав про порушення його прав, не розумів умови правочинів, які ним укладались або інші причини, внаслідок чого строк позовної давності позивачем не був пропущений, позивачем не надано. Не містять таких доказів і доводи, викладені в позовній заяві та інші матеріали справи.

Посилання позивача на те, що строк позовної давності за цими вимогами необхідно обчислювати з 2012 року, тобто коли йому стало відомо, що його колишня дружина звернулась до суду із позовом про розірвання шлюбу, внаслідок чого він зрозумів, що його права порушені та між сторонами виник спір, не відповідає вимогам ст.261 ЦК України. Відтак, для ОСОБА_4, як сторони правочину, днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення укладання договору, оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, а саме з 14.07.2008 року.

Відповідно до ст.267 ЦК України,позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Заява позивачем до суду першої інстанції про поновлення пропущеного строку позовної давності не заявлялась. Враховуючи, наявну в матеріалах справи заяву представника відповідача ОСОБА_6 про застосування наслідків спливу позовної давності до позовних вимог, заявлених до неї ОСОБА_4, та те, що спливстроку позовної давності є самостійною підставою для відмови у позові, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволені позовних вимог ОСОБА_4 в частині наведених вимог.

Суд першої інстанції не встановив вказаних вище обставин, що мають значення для розгляду заявлених ОСОБА_4 вимог про визнання удаваним договору дарування, укладеного з ОСОБА_6, а тому безпідставно задовольнив його вимоги у цій частині.

З урахуванням викладеного рішення суду першої в частині визнання удаваним договору дарування від 14.07.2008 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову позивачу у задоволенні цієї частини вимог, оскільки дарувальником пропущений строк позовної давності.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу АДРЕСА_3 від 14.07.2008 року, за умовами якого ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_4 і ОСОБА_2 купили в рівних частках це житло, суд першої інстанції виходив з того, що воно було придбане за кошти, які ОСОБА_4 отримав від продажу квартир ОСОБА_5 і ОСОБА_6 Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин ч.1ст.215 ЦК України, якою передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які визначені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п.п.1,2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо невідповідності змісту та форми договору купівлі-продажу від 14.07.2008 року вимогам статті 203 ЦК України, та як наслідок - його часткової недійсності з таких підстав;

Як вбачається з нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 14.07.2008 року, за своїм змістом та формою він відповідає вимогам ЦК України; особи, ОСОБА_2 та ОСОБА_7 мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, що ними не оспорюється та підтверджується підписами цих осіб на договорі; правочин був вчинений у письмовій формі та нотаріально посвідчений і спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Продане майно було передане у власність покупцям - ОСОБА_4 і ОСОБА_2, а продавцю покупцями були передані грошові кошти.

Таким чином підстави, передбачені статтею 215 ЦК України, для визнання договору купівлі-продажу від 14.07.2008 року частково недійсним - відсутні.

Визнання договору купівлі-продажу недійсним з тієї підстави, що особа, яка його уклала, не витрачала своїх коштів на придбання спірної квартири має бути доведене ОСОБА_4 доказами, відповідно до вимог ст.60 ЦПК України.

Згідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до п.6 зазначеної Постанови, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним відповідно до статей 215 та 216 ЦК України може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Позивачем не доведено факту порушення його цивільного права в частині укладання між відповідачами, ОСОБА_2 та ОСОБА_7 правочину щодо купівлі-продажу майна, оскільки частину квартири ОСОБА_4 купував особисто, і частину квартири особисто купувала ОСОБА_2 Доказів того, що ОСОБА_2 купувала частину квартири за грошові кошти ОСОБА_4 останнім до суду не надано, і сама ОСОБА_2 ці доводи спростовувала.

Є також недоведеними і висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_3 за особисті кошти, оскільки умови договору вказують ще на одного покупця - ОСОБА_2.

Здійснивши аналіз змісту правочину, колегія суддів доходить до висновку про відсутність порушеного суб'єктивного права позивача, способом захисту якого може бути визнання договору купівлі-продажу недійсним у частині та з підстав, заявлених у позові.

Діюче законодавство не передбачає визнання недійсним договору купівлі-продажу у тій його частині, де стороною договору виступає одним із покупців. Пред'явлення позову про переведення прав та обов'язків покупця передбачене ст.362 ЦК України. Право пред'явлення такого позову виникає у особи в разі порушення його переважного права на придбання частки у спільному майні. Але ці норми права не розповсюджуються на правовідносини, які виникли між сторонами під час укладання договору купівлі-продажу АДРЕСА_3.

Обставини придбання майна за власні кошти, одного із подружжя, враховуються при розгляді позовних вимог про розподіл майна подружжя. Однак, такі підстави ОСОБА_4, як обґрунтування позовної вимоги про визнання за ним права власності на АДРЕСА_3 не заявлялися.

Оскільки суд розглядає позовні вимоги лише в тих межах, в яких їх заявив позивач, відсутні правові підстави для задоволення позову про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу АДРЕСА_3 та визнання права власності на всю квартиру.

Колегія суддів вважає необхідним не застосовувати до заявлених позивачем вимог щодо визнання частково недійсним договору купівлі-продажу, визнання факту придбання квартири за особисті кошти позивача та визнання права власності наслідки спливу строків позовної давності, оскільки при укладанні договору купівлі-продажу від 14.08.2008 року, права ОСОБА_4 не були порушеними.

У зв'язку з наведеним рішення суду першої інстанції в частині визнання частково недійсним договору купівлі продажу АДРЕСА_3 підлягає скасуванню, з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову ОСОБА_4 у задоволенні цієї частини позовних вимог, так як вони не доведені позивачем у встановленому законом порядку. При цьому, колегія суддів не застосовує до цих вимог строки позовної давності, оскільки судовому захисту підлягає лише порушене право.

Судом першої інстанції законно та обґрунтовано встановлено, що 13.08.1997 року під час перебування у зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був придбаний автомобіль марки «Opel Omega», 1990 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 за спільні кошти. Ринкова вартість автомобіля згідно звіту за №128/4-15 від 24.04.2015 року становить 44160 грн..

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема і неподільної речі, якою є автомобіль сторін у справі, суд першої інстанції зобов'язаний був застосувати положення ч.4 і ч.5 ст.71 СК України, щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації за частину цього майна, та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Така ж позиція викладена в п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.112.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК України), та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Згідно положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак суд першої інстанції в порушення вказаний вище норм матеріального права безпідставно виділив у власність ОСОБА_2 спірний автомобіль, а на користь ОСОБА_4 стягнув із іншого співвласника автомобіля грошову компенсацію. Тому рішення суду у цій його частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог апелянта. При цьому, колегія суддів виходить із того, що зі змісту наведеної норми - ч.1ст.70 СК України, а також з того, що 1/2 частину автомобіля неможливо виділити в натурі, ОСОБА_2 має право на ідеальну долю у цьому майні у розмірі 1/2 частини спірного автомобілю. У зв'язку з цим за ОСОБА_2 і ОСОБА_4 необхідно визнати право власності на ? частину спірного автомобіля (за кожним), а це майно - спільною частковою власністю.

В іншій частині рішення суду першої інстанції сторони в апеляційному порядку не оскаржували, і тому колегією суддів в цій частині воно не перевірялося. Тому, з огляду на те, що сторони у справі погодилися в цій частині з рішенням суду, колегія суддів вважає необхідним залишити його без змін.

Згідно ч.6ст.154 ЦПК України, якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються лише до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

Розглядаючи заяву представника апелянта - ОСОБА_3, яка викладена в апеляційній скарзі, про скасування судом апеляційної інстанції вжитих судом першої інстанції заходів забезпечення позову, колегія суддів визнає, що ця заява підлягає задоволенню, оскільки ґрунтується на вказаних вище нормах процесуального права.

Колегією суддів вирішений по суті спір між сторонами з приводу автомобіля марки «Opel Omega», 1990 року випуску, державний реєстраційний номер 573-23-ОА та з приводу визнання частково недійсним договору купівлі-продажу АДРЕСА_3. Тому застосовані судом першої інстанції заходи забезпечення позову щодо цього майна підлягають скасуванню.

Керуючись ст.304, п.2ч.1ст.307, п.1п.4ч.1ст.309 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

вирішила;

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2015 року в частині:

- визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладеного ОСОБА_4 19.06.2008 року на користь ОСОБА_5 і посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_11 в реєстрі №2423;

- визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_2 укладеного ОСОБА_4 14.07.2008 року на користь ОСОБА_6, і посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_12 в реєстрі №3962;

- визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, укладеного 14.07.2008 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 з однієї сторони і ОСОБА_7 з другої сторони, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_13 в реєстрі №1241;

- встановлення того, що квартира АДРЕСА_3 була придбана 14.07.2008 року ОСОБА_4 у ОСОБА_7 за особисті кошти ОСОБА_4,

- визнання за ОСОБА_4 права власності на ? частину квартири АДРЕСА_3;

- припинення за ОСОБА_2 права власності на ? частину квартири АДРЕСА_3;

- припинення права спільної сумісної власності ОСОБА_4 і ОСОБА_2 на автомобіль марки Opel, модель Omega, 1990 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, номер кузова НОМЕР_1, який зареєстрований на ім'я ОСОБА_4;

- визнання за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки Opel, модель Omega, 1990 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, номер кузова НОМЕР_1;

- стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації в рахунок вартості автомобіля марки Opel, модель Omega, 1990 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, номер кузова НОМЕР_1 у розмірі 15412 гривен - скасувати, та в цій частині ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування;

- квартири АДРЕСА_1, укладеного 19.06.2008 року на користь ОСОБА_5;

- квартири АДРЕСА_2 укладеного 14.07.2008 року на користь ОСОБА_6.

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, укладеного 14.07.2008 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 з однієї сторони і ОСОБА_7 з другої сторони.

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання за ним права власності на ? частину квартири АДРЕСА_3.

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про припинення за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частковою.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_4 і ОСОБА_2 автомобіль марки Opel, модель Omega, 1990 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, номер кузова НОМЕР_1, зареєстрований на ОСОБА_4.

Визнати за ОСОБА_4 і ОСОБА_2 право спільної часткової власності (по 1/2 частині) на автомобіль марки Opel, модель Omega, 1990 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, номер кузова НОМЕР_1, зареєстрований на ОСОБА_4.

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2015 року - залишити без змін.

Скасувати арешт, накладений ухвалою Київського районного суду м. Одеси на ? частину кв.АДРЕСА_3.

Скасувати арешт, накладений ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2015 року на автомобіль марки Опель Омега, 1990 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, який зареєстрований на ім'я ОСОБА_4.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, на протязі двадцяти днів, з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.П.Фальчук

О.В.Оверіна

О.М.Таварткіладзе