Ухвала

іменем україни

23 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

КолодійчукаВ.М., Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Фермерського господарства «Новий світанок» до Фермерського господарства «АІС Арго», ОСОБА_3 про визнання договорів оренди землі недійсними, за касаційною скаргою Фермерського господарства «Новий світанок» на рішення Турійського районного суду Волинської області від 28 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 06 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року Фермерське господарство «Новий світанок» (далі - ФГ «Новий світанок») звернулось до суду із указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 16 березня 2010 року між ФГ «Новий світанок» та ОСОБА_3 було укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якого, останній передав у платне користування позивачу, належну йому на праві власності земельну ділянку, що розташована в с. Ставки на території Овлочинської сільської ради Турійського району Волинської області, загальною площею 1,73 га, строком на 5 років. Вказаний договір зареєстровано в Овлочинській сільській раді.

15 жовтня 2013 року між ОСОБА_3 та Фермерським господарством «АІС Арго» (далі - ФГ «АІС Арго») були укладені договори оренди, відповідно до яких, останньому були передані в оренду земельні ділянки загальною площею 2,10 га, з яких 1,73 га вже знаходяться у користуванні позивача, відповідно до вищезазначеного договору.

Посилаючись на те, що договори оренди земельних ділянок від 15 жовтня 2013 року укладено при наявності чинного договору оренди землі від 16 березня 2010 року, без попереднього розірвання або припинення цього договору у встановленому порядку, ФГ «Новий світанок», з урахуванням уточнень позовних вимог, просило визнати недійсними договори оренди земельних ділянок, площею 0,74 га та 0,99 га відповідно.

Рішенням Турійського районного суду Волинської області від 28 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 06 серпня 2015 року, у задоволені позову відмовлено.

У касаційній скарзі ФГ «Новий світанок» просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що ОСОБА_3, на підставі державного акта про право власності, належить земельна ділянка загальною площею 2,10 га, яка розташована в с. Ставки на території Овлочинської сільської ради Турійського району Волинської області.

Відповідно до плану меж земельної ділянки, вона складається з ділянок № 1, № 2, № 3, площею 0,74 га, 0,99 га та 0,37 га відповідно.

16 березня 2010 року між ОСОБА_3 та ФГ «Новий світанок» було укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого позивачу було надано у строкове платне користування земельна ділянка площею 1,73 га, яка знаходяться в с. Ставки, строком на 5 років до 2015 року.

Вказаний договір було зареєстровано в Овлочинській сільській раді.

Разом з тим, 15 жовтня 2013 року ОСОБА_3 уклав із ФГ «АІС Агро» договори оренди землі, згідно яких передав останньому в оренду, належні йому на підставі державного акта на право власності, земельні ділянки площею 0,74 га, 0,99 га та 0,37 га, які знаходяться за вищевказаною адресою.

Таким чином, до закінчення строку дії договору оренди земельної ділянки від 16 березня 2010 року, ОСОБА_3 уклав нові договори оренди від 15 жовтня 2013 року на ті ж самі земельні ділянки.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що договір оренди, укладений між ФГ «Новий світанок» та ОСОБА_3 16 березня 2010 року, підлягав державній реєстрації відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зі змінами, внесеними Законом України від 11 лютого 2010 року № 1878-VI, тобто відділом Державного комітету по земельних ресурсах та в порядку, передбаченому цим законом.

Проте, договір оренди земельної ділянки від 16 березня 2010 року не був зареєстрований в передбаченому законом порядку і позивач не звертався за реєстрацією зазначеного договору відповідно до порядку, встановленого законом, який діяв на момент укладення договору. Таким чином, у зв'язку з відсутністю державної реєстрації договору оренди землі від 16 березня 2010 року, відповідно до норм законодавства, вказаний договір є неукладеним, а відтак права позивача не порушено.

Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України "Про оренду землі".

За змістом ст. ст. 18, 20 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі підлягає державній реєстрації, якщо такий договір укладений. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоди встановленої форми.

Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірних договорів, набуваються після відповідної державної реєстрації. В момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладення договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року, прийнятій за результатами розгляду справи № 6-162цс13, що відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

За змістом ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви, позивач зазначив, що його права порушуються оскаржуваними договорами оренди земельних ділянок, оскільки земельні ділянки площею 0,74 га та 0,99 га є предметом договору оренди від 16 березня 2010 року, строк дії якого не закінчився та він, будучи належним орендарем спірної земельної ділянки, виконував умови договору оренди, укладеного між ним та ОСОБА_3 16 березня 2010 року.

З урахуванням викладеного, є помилковими висновки судів відносно того, що у зв'язку з відсутністю державної реєстрації договору оренди землі від 16 березня 2010 року, відповідно до норм законодавства, вказаний договір є неукладеним, а відтак права позивача не порушено.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Дійшов висновку, що реєстрація договору оренди землі, укладеного між позивачем та ОСОБА_3 проведена з порушенням вимог чинного законодавства, а тому вказаний договір є неукладеним, суди не звернули, згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договорі є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Як вбачається з матеріалів справи договір оренди землі від 16 березня 2010 року був зареєстрований в Овлочинській сільській раді, сторони вказаного договору досягли згоди з усіх істотних умов, що підтверджується складанням та скріпленням підписом письмового документа, а тому права позивача порушуються укладенням 15 жовтня 2013 року між ОСОБА_3 та ФГ «АІС Агро» спірних договорів оренди землі.

Враховуючи, що суди на зазначене не звернули уваги, не встановили фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Фермерського господарства «Новий світанок» задовольнити.

Рішення Турійського районного суду Волинської області від 28 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 06 серпня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова