Справа № 183/2118/15
№ 2/183/1788/15
24 липня 2015 року м. Новомосковськ
Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі: головуючого судді Мельника О.М.,
за участю секретаря судового засідання Гончарової С.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобовязання вчинити дії, -
ОСОБА_1 (надалі Позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просить зобовязати ОСОБА_2 (надалі Відповідач) підписати спільну заяву для здійснення державної реєстрації земельної ділянки, на якій розміщено домоволодіння за адресою Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Партизанська, 6 (надалі домоволодіння).
Позов обґрунтований наступним. Власниками домоволодіння у рівних частинах (по 1/2 на кожного) є позивач і відповідач, тобто воно знаходиться у спільній сумісній власності. Позивач має бажання укласти договір про відчуження своєї частини домоволодіння, але відповідач зловживає своїм правом співвласника і заважає укладенню цього договору.
Відповідно до вимог ч. 6 ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України кадастровий номер земельної ділянки істотна умова договору відчуження будинку. Згідно п.п. 29, 110 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1051 від 17.10.2012 року, кадастровим номером земельної ділянки є індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування. Для державної реєстрації земельної ділянки Державному кадастровому реєстраторові, який здійснює таку реєстрацію, подається, зокрема, заява про державну реєстрацію земельної ділянки за формою згідно з додатком 22.
Частиною 2 ст. 369 ЦК України встановлено, що розпорядження майном, яке є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Викладене дає підстави вважати, що для здійснення державної реєстрації земельної ділянки, на якій розміщений житловий будинок, що знаходиться у спільній сумісній власності, необхідно подати спільну заяву співвласників цього житлового будинку. Але відповідач на це не згодна, чим порушує ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України, тобто право позивача на державну реєстрацію земельної ділянки, одержання кадастрового номеру та укладення договору відчуження своєї частини домоволодіння. Підставою зловживання правом є думка відповідача, що все домоволодіння належить лише їй одноособово і бажання приватизувати у приватну власність всю земельну ділянку. Це підтверджується встановленими фактами під час судового розгляду справи №183/2344/14-ц, №22ц/774/9326/14 у Новомосковському міськрайонному суді Дніпропетровської області і Апеляційному суді Дніпропетровської області відповідно, та при розгляді заяви ОСОБА_1 у Комісії з розгляду земельних спорів виконкому Новомосковської міської ради.
Так, Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області встановлено, що відповідач заклеїла дописку в свідоцтві про право на спадщину щодо відчуження 1/2 частини домоволодіння. На підставі цього вона одержала висновок відділу містобудування та архітектури виконкому Новомосковської міської ради за № 5 від 16.01.2014 року, яким відповідачу було погоджено межі земельної ділянки площею 0,1 га. Така поведінка відповідача стала причиною подання проти неї негаторного позову про утримання від дій. Співпозивачем виступила Громада Євангельських християн, оскільки ОСОБА_2 зазіхнула і на громадський міський проїзд до культового будинку Громади Євангельських християн баптистів за адресою: м. Новомосковськ, вул. Партизанська, 6А. Відповідно до судового рішення та листа виконкому Новомосковської міської ради від 09.01.2014 року відповідачу заборонено протиправні дії і визнано недійсним висновок відділу містобудування та архітектури виконкому Новомосковської міської ради за № 5 від 16.01.2014 року. Вказане підтверджує зловживання правом відповідачем і завдання шкоди позивачу.
У звязку з тим, що відповідач безпідставно відмовляється підписувати вказану заяву для державної реєстрації земельної ділянки, позивач позбавлений можливості реалізувати своє право на відчуження частини домоволодіння, у звязку з чим вимушений звернутись до суду.
В судове засідання позивач та його представники не зявилися, представники позивача надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, проти проведення заочного розгляду справи не заперечували.
Відповідач в судове засідання не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності не надала.
Згідно з ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому суд ухвалив провести заочний розгляд справи.
У звязку з неявкою сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що на підставі договору дарування, посвідченого 31.10.1996 року державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 за реєстровим №4711, позивачу ОСОБА_1 належить на праві власності 1/2 частина домоволодіння, що знаходиться за адресою Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Партизанська, 6 (а.с.5).
З наявних у справі документів суд вбачає, що власником іншої 1/2 частини домоволодіння є відповідач ОСОБА_2
Отже, вказане домоволодіння знаходиться в спільній частковій власності сторін, а доводи позивача про наявність спільної сумісної власності не відповідають фактичним обставинам справи. Тому посилання позивача на положення ст. 369 ЦК України суд вважає помилковим. Водночас норма ст. 361 ЦК України надає право позивачу самостійно розпорядитись своєю часткою у праві спільної часткової власності.
З цих підстав не заслуговують на увагу і доводи позивача щодо необхідності подання спільної заяви співвласників домоволодіння, яке належить їм на праві спільної часткової власності, для державної реєстрації земельної ділянки, на якій знаходиться це домоволодіння. До того ж позивачем не надано доказів його звернення до відповідного органу з метою реєстрації земельної ділянки та відмови в цьому, що свідчить про передчасні висновки про порушення його права.
Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Отже, при розгляді позовних вимог про зобовязання вчинити певні дії, позивач повинен довести, що відповідно до чинного законодавства відповідач зобовязаний вчинити певні дії, а суд може покласти обовязок виконати ці дії на відповідача лише у випадку, коли обовязковість вчинення таких дій прямо передбачена чинним законодавством.
В той же час, жодним нормативно правовим актом України на особу, яка є співвласником об'єкту нерухомості, не покладається обов'язок підписати чи погодити ті чи інші документи щодо оформлення прав на земельну ділянку, на якій знаходиться цей обєкт.
Отже, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає встановленим законом, зокрема ст. 16 ЦК України, ст. 152 ЗК України, способам захисту прав. Тому суд не вбачає підстав для покладення обовязку на відповідача вчинити ці дії.
Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Аналізуючи вищевикладене, суд вважає, що позов необґрунтований та не підлягає задоволенню. Наявні у справі матеріали не спростовують висновків суду.
Разом з тим, суд вважає за можливе звернути увагу позивача на таке. У разі наявності між співвласниками спірних питань щодо володіння, користування та розпорядження спільним нерухомим майном, і це перешкоджає одному із співвласників реалізовувати своє право власності у повному обсязі, такий співвласник, поміж іншого, має право згідно зі ст. 364 ЦК України на виділ в натурі своєї частки в спільному майні. Наслідком цього є припинення права спільної часткової власності і можливість самостійного вирішення власником всіх питань щодо своєї власності, у тому числі, оформлення прав на земельну ділянку під обєктом нерухомого майна.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України у разі відмови в задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.
Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 10, 60, 213-215, 224-226 ЦПК України, суд, -
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобовязання вчинити дії, відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя О.М. Мельник