У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,
суддів: Журавель В.І., Леванчука А.О., Нагорняка В.А., Фаловської І.М.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Писаренко Євген Сергійович, реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції, про визнання недійсним договору дарування та витребування майна, за касаційною скаргою ОСОБА_7, поданою представником ОСОБА_10, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 2 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 12 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що їй на праві власності належала однокімнатна квартира АДРЕСА_1, яку вона продала і у жовтні 2007 року придбала трикімнатну квартиру АДРЕСА_2, в якій вона проживала і була зареєстрована зі своїм неповнолітнім сином ОСОБА_11

20 лютого 2009 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_7, який раніше мешкав та був зареєстрований у кімнаті АДРЕСА_3, однак після реєстрації шлюбу вона зареєструвала його у своїй квартирі. 23 квітня 2014 року вона подарувала квартиру АДРЕСА_2 своєму чоловікові ОСОБА_7 Після укладення договору дарування спірної квартири, ставлення відповідача до неї змінилося, він подав на розлучення, а 4 червня 2014 року побив її та став вимагати, щоб вона негайно звільнила квартиру, забрала сина та їхні особисті речі. У подальшому ОСОБА_7 за договором дарування від 11 червня 2014 року подарував квартиру АДРЕСА_2 своїй матері ОСОБА_8

Позивач ОСОБА_6 стверджувала, що вона уклала з відповідачем договір дарування квартири на вкрай невигідних для неї умовах, під впливом тяжких для неї обставин, тому просила суд визнати договір дарування спірної квартири, укладений 23 квітня 2014 року між нею та відповідачем, недійсним, витребувати та повернути спірну квартиру їй у власність, шляхом скасування реєстрації права власності ОСОБА_8 на вказану квартиру, а також визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_2 та зареєструвати її право власності в реєстраційній службі Одеського міського управління юстиції Одеської області.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 2 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12 лютого 2015 року, позов ОСОБА_6 задоволено частково. Визнано договір дарування квартири АДРЕСА_2, укладений 23 квітня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Писаренко Є.С., за реєстраційним № 2155, недійсним. Витребувано у ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_2, скасовано реєстрацію права власності останньої на вказану квартиру та повернуто її у власність ОСОБА_6

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, із ухваленням нового рішення у справі про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення не відповідають цим вимогам.

Під час розгляду справи судами попередніх судових інстанцій встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 5 листопада 2008 року ОСОБА_6 на праві власності належала трикімнатна квартира АДРЕСА_2, загальною площею 69,3 кв. м., житловою площею 40 кв. м. 21 листопада 2008 року право власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_2 було зареєстровано у комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» (а. с. 109, т. 1). У вказаній квартирі позивач ОСОБА_6 проживала та проживає без реєстрації разом зі своїм неповнолітнім сином ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1.

20 листопада 2009 року ОСОБА_6 зареєструвала шлюб з ОСОБА_7

23 квітня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено договір дарування, за яким позивач безоплатно передала у власність, а відповідач - прийняв у власність квартиру АДРЕСА_2 (а. с. 105, т. 1). Відповідно до заяви, оформленої під час укладення договору дарування від 23 квітня 2014 року, ОСОБА_7 погодився з тим, що квартира АДРЕСА_2 була набута ОСОБА_6 за її особисті кошти (а. с. 106, т. 1).

23 квітня 2014 року право власності ОСОБА_7 на вказану квартиру було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що свідчить витяг (а. с. 150, т. 1).

11 червня 2014 року на підставі договору дарування ОСОБА_7 подарував своїй матері ОСОБА_8 спірну квартиру АДРЕСА_2 ( а. с. 148, т. 1).

Встановивши вказані обставини у справі, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про те, що договір дарування спірної квартири на ім'я відповідача було оформлено позивачем добровільно, однак під впливом тяжких для неї обставин і на вкрай невигідних умовах, з метою отримання від останнього грошових коштів для часткового погашення боргових зобов'язань. Саме боргові зобов'язання ОСОБА_6 стали підставою укладення договору дарування і за відсутності цих обставин позивач ніколи б не уклала договір спірної квартири з відповідачем. Також визнаючи недійсним договір дарування від 23 квітня 2014 року, суди дійшли висновку про витребування з володіння ОСОБА_8 спірної квартири у власність ОСОБА_6, у порядку ст. 388 ЦК України.

Однак з такими висновками судів погодитися не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно із ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди правильно послалися на те, що може визнаватися недійсним договір дарування, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах. Однак разом із цим суди встановлюючи такі обставини у даній справі прийняли до уваги лише пояснення позивача та не врахувавши вищезазначених роз'яснень Пленуму Верховного Суду України та правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 19 березня 2014 року, у справі № 6-2цс14, та у порушення ст. ст. 60, 212, 213, 303, 315 ЦПК України формально пославшись на наявність тяжких обставин для позивача, суди не врахували, що наявність боргових зобов'язань дарувальника на час укладення договору дарування, не може вважатися тяжкою обставиною у розумінні положень ч. 1 ст. 233, ст. 717 ЦК України.

Отже, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди залишили поза увагою вищенаведене, а тому оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені як місцевим, так і апеляційним судами, то рішення місцевого суду та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, подану представником ОСОБА_10, задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 2 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 12 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська Судді: В.І. Журавель А.О. Леванчук В.А. Нагорняк

І.М. Фаловська