Справа №490/9817/13-цр 06.08.2015 06.08.2015
Провадження №22-ц/784/1768/15
Єдиний унікальний номер 490/9817/13-цр
Номер провадження 22ц/784/1768/15
Головуючий у 1 інстанції Черенкова Н.П.
Категорія 27 Доповідач Прокопчук Л.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2015 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі :

Головуючого: судді Прокопчук Л.М.

Суддів Базовкіної Т.М., Локтіонової О.В.

При секретарі Біляєвій В.М.

За участю представника Центрального відділу державної виконавчої служби

Миколаївського міського управління юстиції Наливайської М.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Центрального районного суду міста Миколаєва від 25 травня 2015 року у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії Центрального відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції, -

В С Т А Н О В И Л А :

24 грудня 2012 року заявник звернувся до суду із зазначеною скаргою, вимоги якої неодноразово уточнював, остаточно просив визнати неправомірними дії державного виконавця Центрального відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції Білоуса А.Р. по складанню акту б/н опису та арешту нерухомого майна від 30.11.2012 року та скасувати відповідний акт як незаконний. Посилався на те, що у Центральному відділі ДВС ММУЮ на виконанні знаходиться виконавче провадження про стягнення з нього на користь ПАТ ВТБ Банку певної суми коштів за валютним іпотечним кредитом. Державний виконавець Білоус А.Р. 30.11.2012 року склав акт опису та арешту квартири АДРЕСА_1. Вважав такі дії державного виконавця неправомірними, оскільки зазначена квартира є предметом іпотеки, а тому стягнення на предмет іпотеки може проводитись тільки за рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, або за виконавчим написом нотаріуса, або відповідно до договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Оскільки таких документів не існує, а є тільки виконавчий лист про стягнення заборгованості, виданий на підставі рішення суду, дії державного виконався не відповідають вимогам закону (т.1 а.с.407-408, 477, 525, 543).

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 25 травня 2015 року в задоволенні скарги відмовлено (а.с. 552 -555).

В апеляційній скарзі на вказане судове рішення заявник посилається на те, що ухвала постановлена з порушенням вимог закону, оскільки квартира, на яку накладено арешт, є предметом іпотеки. Просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його вимоги (т.5 а.с. 154-156).

В судовому засіданні апеляційного суду представник Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції просила відмовити в задоволенні скарги.

Інші сторони в судове засідання апеляційного суду не з'явились. Про розгляд справи повідомлені.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відділу ДВС, перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів судової палати у цивільних справах дійшла висновку про те, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 29 травня 2008 року між ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 073/2008, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав в кредит 32000 долари США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14% річних строком до 29.05.2018 року для придбання двокімнатної квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 43,84 кв.м., житловою площею 35,0 кв.м. (т.1 а.с. 10-13).

В той же день між тими ж сторонами з метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором про надання кредиту було укладено іпотечний договір, за яким ОСОБА_2 як іпотекодавець передав ВАТ «ВТБ Банк» як іподекодержателю в іпотеку 2 кімнати у квартирі АДРЕСА_1 загальною площею 43,84 кв.м., житловою площею 35,0 кв.м в м. Миколаєві. (т.1 а.с. 35-36). Договір посвідчено нотаріально. Згідно інформаційної довідки з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна на вказану квартиру накладено обтяження - заборона на нерухоме майно, підстава обтяження - договір іпотеки. Єдиним іпотекодержателем вказаного нерухомого майна є ПАТ «ВТБ Банк» (т.5 а.с. 101 зв.).

Згідно з пунктом 1.1. указаного договору іпотеки вартість предмета іпотеки становить 164576 тис. грн.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 14.04.2011 року, стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «ВТБ Банк» прострочену заборгованість за кредитом у сумі 18159,19 грн., поточну заборгованість за кредитом у розмірі 228892,30 грн., 30% річних у сумі 3611,87 грн., прострочену заборгованість за процентами в розмірі 26780,27 грн., поточну заборгованість за процентами у сумі 2978,32 грн., а також судові витрати у розмірі по 889,52 грн. з кожного (т.1 а.с. 178-181, 230-233).

25 травня 2011 року за вказаним судовим рішенням видано виконавчий лист, на підставі якого та відповідно до заяви стягувача 27 липня 2012 року старшим державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, а 01.10.2012 року про арешт усього належного боржнику ОСОБА_2 майна й оголошення заборони на його відчуження (т.1 а.с. 387, 388, 390).

30 листопада 2012 року державним виконавцем складено акт опису й арешту майна, зокрема квартири АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 412-413).

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд виходив з того, що не встановлено порушень вимог ст. 56 та ст. 57 Закону щодо проведення процедури опису та арешту майна. ОСОБА_2 постанову про накладання арешту не оскаржив та неправильно обрав спосіб захисту порушеного права.

Але з висновками суду погодитись не можна, оскільки на процедуру опису та арешту майна ОСОБА_2 не скаржився. Доводи його скарги на дії державного виконавця зводяться до того, що на іпотечне майно не можна накладати арешт та описувати його відповідно до ч.8 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження». Обґрунтованих висновків щодо зазначених доводів ухвала суду не містить. Більш того вона містить помилковий висновок про невірно обраний заявником спосіб захисту прав.

Таким чином слід прийти до висновку про те, що ухвала суду не відповідає вимогам ст.ст. 210, 213, 214 ЦПК України, а тому її слід скасувати як винесену з порушенням норм процесуального права та постановити нову ухвалу.

Відповідно до статті 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Права і обов'язки державного виконавця визначені у статті 11 Закону України "Про виконавче провадження".

За змістом цієї норми державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, зокрема, вправі накладати арешт на майно боржника, передавати його на зберігання та реалізовувати його в установленому законом порядку.

Підставою для відкриття державним виконавцем виконавчого провадження є, зокрема, заява стягувача про примусове виконання рішення (пункт 1 частина перша статті 19 цього Закону).

За змістом пункту 1 частини першої статті 32 Закону України "Про виконавче провадження" заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Загальний порядок звернення стягнення на майно боржника визначено у главі 4 Закону України "Про виконавче провадження".

Згідно з частиною першою статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Підставою для повернення виконавчого документа згідно з пунктом 2 частини першої статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" є відсутність у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до статті 56 Закону України "Про виконавче провадження" на майно, яке перебуває в іпотеці та не входить до Переліку видів майна, на яке не може бути звернено стягнення за виконавчими документами (додаток до цього Закону) допускається звернення стягнення на майно, яке полягає, зокрема, в його арешті та примусовій реалізації.

Отже, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення суду та може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (стаття 57 Закону України "Про виконавче провадження").

Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений статтею 54 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку" (частина восьма статті 54 Закону України "Про виконавче провадження").

За положеннями статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачений у розділі V Закону України "Про іпотеку".

Зокрема, частиною першою статті 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України "Про іпотеку").

Нормами статей 36, 37, 38 цього Закону також передбачено право сторін договору іпотеки визначати інші позасудові способи задоволення вимог іпотекодержателя.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що передбачений розділом V Закону України "Про іпотеку" та частиною восьмою статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" спеціальний примусовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення вимог іпотекодержателя застосовується за умови ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки або вчинення нотаріусом виконавчого напису (статті 39, 41 Закону України "Про іпотеку").

У той самий час, якщо виконавчі дії вчиняються на підставі судового рішення про стягнення заборгованості та за відсутності судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, то вони регулюються загальними нормами Закону України "Про виконавче провадження", а не нормами спеціального Закону України "Про іпотеку".

У справі, яка переглядається, встановлено, що державним виконавцем вчинялися дії з виконання судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором на користь іпотекодержателя, а не з виконання судових рішень чи виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку".

За наявності зазначених обставин, тобто у разі коли державний виконавець вчиняє дії на виконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, а судове рішення чи виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні, то при вирішенні питання про наявність чи відсутність у діях державного виконавця порушень слід виходити із загальних норм Закону України "Про виконавче провадження". (правова позиція викладена у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду від 04.02.2015 року № 6-238цс14).

Таким чином дії державного виконавця по складанню акту опису і арешту майна на квартиру АДРЕСА_1 вчинені відповідно до вимог закону, в межах повноважень державного виконавця, чим права чи свободи заявника не було порушено. Тому відповідно до ч.3 ст. 387 ЦПК України в задоволенні скарги слід відмовити.

З огляду на наведе, виходячи з положень пункту 2 частини 1 статті 312 ЦПК України колегія суддів апеляційного суду скасовує ухвалу суду першої інстанції і постановляє ухвалу з цього питання.

Керуючись ст. 307, 312, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Центрального районного суду міста Миколаєва від 25 травня 2015 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою в задоволенні скарги ОСОБА_2 на дії Центрального відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції, відмовити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, Касаційна скарга на неї може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий, суддя Судді