Справа № 452/2770/14 Головуючий у 1 інстанції: Кравців В.І.
Провадження № 22-ц/783/2018/15 Доповідач в 2-й інстанції: Зверхановська Л. Д.
Провадження № 22-ц/783/2015/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Ясиновської Я.М.

з участю: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4, його представника - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_4 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18 грудня 2014 року та на додаткове рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 12 січня 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18 грудня 2014 року задоволено частково позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УНІКА" про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 6365 (шість тисяч триста шістдесят п'ять) грн. за спричинення майнової шкоди, 2000 (дві тисячі) грн. за заподіяння моральної шкоди та 168,04 грн. судових витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору, всього 8533 (вісім тисяч п'ятсот тридцять три) грн. 04 коп.

У решті частині позову про відшкодування моральної шкоди в розмірі 3000 грн., 800 грн. витрат, пов'язаних з правовою допомогою, та 75,56 грн. витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору, відмовлено за недоведеністю позовних вимог.

Додатковим рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 12 січня 2015 року доповнено резолютивну частину рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18 грудня 2014 року та вказано, що відмовлено у позові ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УНІКА"" про відшкодування майнової шкоди в розмірі 6364,68 грн. за недоведеністю позовних вимог та моральної шкоди в розмірі 5000 грн. - за безпідставністю позовних вимог.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_4.

В апеляційній скарзі на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18.12.2014 року зазначає, що таке рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що справу розглянуто неповноважним судом, оскільки він просив передати справу на розгляд у Старосамбірський районний суд Львівської області - за місцем його проживання. Вказує, що суд першої інстанції порушив вимоги ст.22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та ст.1194 ЦК України. Крім того зазначає, що суд не взяв до уваги докази, які підтверджують його складне матеріальне становище, оскільки на підставі ч.4 ст.1193 ЦК України мав можливість зменшити розмір відшкодування шкоди.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову у повному обсязі.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 12.01.2015 року апелянт зазначає, що таке рішення є незаконним, ухваленим з порушенням вимог п.1 ч.1 ст.220 ЦПК України. Вказує на те, що судом першої інстанції неповно відображено поняття невирішеної позовної вимоги, а тому вважає, що зміст додаткового рішення суттєво змінює зміст рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18.12.2014 року. Вважає, що ПрАТ "СК "УНІКА" невірно визначило розмір майнової шкоди.

Просить додаткове рішення суду першої інстанції скасувати.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18.12.2014 року підлягає задоволенню частково, а апеляційна скарга на додаткове рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 12.01.2015 року - задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржені рішення не у повній мірі відповідають даним вимогам.

З матеріалів справи вбачається та районним судом встановлено, що власником автомобіля марки RENAULT KANGOO, 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, є ОСОБА_6

Згідно довіреності від 11.06.2014 року ОСОБА_6 уповноважив ОСОБА_2 у повному обсязі володіти, користуватися та розпоряджатися цим транспортним засобом, зокрема представляти його інтереси перед суб'єктами господарювання, що є виконавцями технічного обслуговування та ремонту транспортних засобів, у випадку спричинення автомобілю, власником, якого він є, пошкодження в результаті дорожньо-транспортної пригоди, від його імені укладати договори про відшкодування завданої шкоди, отримувати належне йому відшкодування за завдану шкоду, укладати договори про технічне обслуговування та ремонт транспортного засобу, отримувати від виконавця робіт документальне підтвердження виду та обсягу виконаного технічного обслуговування чи ремонту транспортного засобу.

Згідно довідок, виданих ВДАІ Самбірського МВ ГУМВС України у Львівській області та постанови Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 11.06.2014 року вказаному автомобілю були спричинені механічні пошкодження (переднього лівого крила, передньої лівої дверки та заднього лівого крила) із-за того, що 7 червня 2014 року о 13 год. 10 хв. на вул. С. Бандери в м. Самборі ОСОБА_4, керуючи автомобілем марки ""МАЗДА"", номерний знак НОМЕР_2, на перехресті, порушив Правила дорожнього руху, внаслідок чого сталося зіткнення із автомобілем марки ""РЕНО-КАНГО"", номерний знак НОМЕР_1, яким керувала ОСОБА_2

Відповідно до постанови Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 11.06.2014 року ОСОБА_4 визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП і притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 340 грн.

Відповідно до ч.ч.1,2, 5 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утримання диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно із ст.979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

За змістом ч.1 ст.16, п.3 ч.1 ст.20 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, за якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування, а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст.980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з:

1) життям, здоров'ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування);

2)володінням, користуванням і розпорядженням майном(майнове страхування);

3)відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником(страхування відповідальності).

Відповідно до ст.6 Закону України "Про страхування" страхування може бути добровільним або обов'язковим.

Згідно ст.5 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" об'єктом обов'язкового страхування цивільно - правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно - правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Статтею 6 цього ж Закону визначено, що страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо - транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно - правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.

Згідно із ст.3 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих внаслідок дорожньо - транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до чч.1,2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно із п.22.1 ст.22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно -правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо - транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Однак, задовольняючи позов та стягуючи із ОСОБА_4 6365 грн. майнової шкоди, районний суд вищезазначених норм права не врахував.

Так, згідно Полісу №АІ/3004701 від 06.06.2014 року цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_4 на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в ПрАТ ""СК ""УНІКА", ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну (на одного потерпілого) становить 50000,00 грн., при цьому франшиза складає 500 грн. Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 за заподіяння моральної (немайнової) шкоди за вказаним договором не застрахована.

На підставі заяви ОСОБА_2 про виплату страхового відшкодування від 12.06.2014 року щодо події, яка мала місце 07.06.2014 року, ця подія була визнана страховим випадком, про що було складено страховий акт №00145959 від 24.07.2014 року.

За страховим випадком, який мав місце 07.06.2014 року з участю застрахованого ОСОБА_4 транспортного засобу та автомобіля марки RENAULT KANGOO, номерний знак НОМЕР_1, власником якого є ОСОБА_7, на підставі розрахунку аварійного комісара була визначена вартість матеріального збитку в сумі 13 242,86 грн. без врахування коефіцієнта фізичного зносу автомобіля RENAULT KANGOO, який становить 0,70.

Із врахуванням фізичного зносу вартість матеріального збитку становить 8327,82 грн. та за мінусом франшизи у розмірі 500 грн. ОСОБА_2 страховою компанією було виплачено страхове відшкодування в сумі 7827,82 грн., а з урахуванням витрат на переказ нею отримано 7750,32 грн.

Проте, задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ремонт автомобіля марки RENAULT KANGOO, випуску 1999 року, реєстраційний номер НОМЕР_1, власником якого є ОСОБА_7, було проведено у ФОП ОСОБА_8, вартість ремонту складала 14115,00 грн., оплату якого провела ОСОБА_2

Колегія суддів вважає, що такі висновки місцевого суду зроблені із порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки судом не було враховано, що коефіцієнт зносу автомобіля, яким керувала ОСОБА_2, становив 0,70.

Крім того, висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 здійснила оплату ремонту автомобіля марки RENAULT KANGOO у сумі 14115 грн. є необґрунтованим, оскільки товарний чек від 18.06.2014 року, який знаходиться на а.с. 18, належним доказом цих обставин бути не може.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що належним доказом розміру майнової шкоди, заподіяної позивачу, є розрахунок, зроблений аварійним комісаром ПрАТ "Страхова компанія "УНІКА".

Твердження апелянта про те, що ПрАТ "СК "УНІКА" невірно визначила розмір майнової шкоди, на думку судової колегії, є безпідставним, голослівним, оскільки відповідно до вимог ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України ним на підставі належних та допустимих доказів не доведено, що розмір заподіяної ОСОБА_4 майнової шкоди є іншим.

Відтак, оскільки розмір майнової шкоди, заподіяної пошкодженням автомобіля RENAULT KANGOO, реєстраційний номер НОМЕР_1 з врахуванням його фізичного зносу становить 8327,82 грн., ПрАТ "СК "УНІКА" виплачено ОСОБА_2 страхове відшкодування в сумі 7827,82 грн., то з ОСОБА_4 підлягає стягненню лише франшиза у розмірі 500 грн., а тому оскаржуване рішення від 18 грудня 2014 року у частині стягнення майнової шкоди слід змінити.

Частиною 1 ст.1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності( в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь - яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь - який її розмір може мати суто умовний характер.

Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також з врахуванням ст. 23 ЦК України, роз'яснень постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 (з наступними змінами) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", колегія суддів вважає, що висновки районного суду щодо розміру відшкодування моральної шкоди у повній мірі відповідають обставинам справи.

Колегія суддів вважає неспроможними доводи апеляційної скарги у тій частині, що справу розглянуто неповноважним судом, оскільки справу розглянуто відповідно до положень ч.6 ст.110 ЦПК України за місцем заподіяння шкоди(за вибором позивача).

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_4 майнову шкоду у розмірі 6365 грн. та 5000 грн. моральної шкоди.

Згідно з п.4 ч.1 ст.215 ЦПК України резолютивна частина рішення складається із зазначенням: висновку суду про задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку суду по суті позовних вимог; розподілу судових витрат; строку і порядку набрання рішенням суду законної сили та його оскарження.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 18.12.2009 року, резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215 - 217 ЦПК, в тому числі і висновок суду про розподіл судових витрат відповідно до вимог статті 88 ЦПК України.

У ній, зокрема, має бути зазначено: висновок суду про задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково (при відмові в позові слід точно зазначити, кому, відносно кого та в чому відмовлено); розподіл судових витрат відповідно до вимог статті 88 ЦПК.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної суми грошових коштів, які підлягають стягненню, майно, яке підлягає передчі, або які дії треба виконати; 3) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 367 цього Кодексу; 4) судом не вирішено питання про судові витрати.

Оскільки районний суд задовольнив позов частково, стягнувши з ОСОБА_4 майнову шкоду у такому розмірі як просила позивач(6365 грн.) та вважав, що розмір моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_2, становить не 5000 грн., а 2000 грн. і стягнув його із ОСОБА_4, то ухвалення додаткового рішення від 12 січня 2015 року суперечить положенням ст. 220 ЦПК України , оскільки виходить за межі позовних вимог(ст.11 ЦПК України).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що додаткове рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 12 січня 2015 року підлягає скасуванню як зайво ухвалене.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2,3, 309, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18 грудня 2014 року задовольнити частково.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18 грудня 2014 року змінити, зменшивши розмір майнової шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 із 6365 грн. до 500 грн.

У решті рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18 грудня 2014 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 на додаткове рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 12 січня 2015 року задовольнити.

Додаткове рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 12 січня 2015 року скасувати.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: