Номер провадження 8/754/6/15
Справа №754/999/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

05 серпня 2015 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Галась І.А.

при секретарі Фацул М., Маковецькій О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби у місті Києві, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирою шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, позбавлення права користування житловою площею та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Головного Управління Державної міграційної служби у місті Києві про визнання займу недійсним або нікчемним, визнання свідоцтва про право власності на квартиру недійсним або нікчемним та його скасування, визнання нікчемним та скасування договору купівлі-продажу квартири, усунення перешкод у користуванні квартирою, позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за нововиявленими обставинами -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про перегляд рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15.10.2013р., у якій просила скасувати вказане рішення суду у зв'язку із нововиявленими обставинами. В обґрунтування заяви зазначає, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15.10.2013р. позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено та зобов"язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_10 в м.Києві; усунуто ОСОБА_1 перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_10 в м.Києві шляхом зняття з реєстрації ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1; позбавлено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_2, що належить на праві особистої приватної власності ОСОБА_1; в задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Головного Управління Державної міграційної служби у місті Києві про визнання займу недійсним або нікчемним, визнання свідоцтва про право власності на квартиру недійсним або нікчемним та його скасування, визнання нікчемним та скасування договору купівлі-продажу квартири, усунення перешкод у користуванні квартирою, позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації було відмовлено. При прийнятті даного рішення суд дійшов висновку, що акт ВДВС Деснянського РУЮ в м.Києві від 01.02.2002 року, на підставі якого відповідачу ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право власності на квартиру від 17.01.2003 року є чинним та не скасованим, а тому відсутні підстави для скасування оспорюваного свідоцтва. Разом з тим постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.02.2012р., яка ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23.12.2014р. залишена без змін, було визнано протиправним та скасовано Акт передачі квартири стягувачеві, не реалізованої з прилюдних торгів, від 01.02.2002, затвердженого начальником Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві 07.02.2002, яким квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, була передана ОСОБА_6

Заявник вважає зазначену обставину нововиявленою, та з врахуванням вимог ст. 361-364 ЦПК України просять суд, задовольнити заяву про перегляд рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15.10.2013 року, скасувати вказане рішення, та постановити нове, в якому: визнати недійсним та нікчемним, скасувати свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_3 серії НОМЕР_1 від 17.01.2003 року видане державним нотаріусом 15-ої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_6; визнати недійсним та нікчемним скасувати договір ОСОБА_6 та ОСОБА_1 купівлі-продажу квартири від 26.05.2006р. АДРЕСА_4; усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_3, ОСОБА_2 квартирою АДРЕСА_1 в м. Києві; позбавити ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_7 права користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_5 та зняти з реєстрації; стягнути з ОСОБА_1 солідарно на користь ОСОБА_3, ОСОБА_2 понесені судові витрати.

Також в обґрунтування своїх вимог за зустрічним позовом зазначили, що в 1996 році ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 від 28.08.1995 року. 31.01.1997 року ОСОБА_6 звернувся з зустрічним позовом про виселення та 19.03.1997 року з позовом про стягнення займу в сумі 13860 грн. та держмита в сумі 693 грн. 31.08.2000 року Мінським районним судом м.Києва було задоволено вимоги ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено та частково задоволено вимоги ОСОБА_6 про стягнення з ОСОБА_8 грошей за договором позики в сумі 43072 грн. 92 коп. Підставою для прийняття даного рішення вказано договір позики від 28.08.1995 року та дублікат № 1 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 від 28.08.1995 року без підпису ОСОБА_3 на цих договорах. Відповідач ОСОБА_2 вважає, що договір позики від 28.08.1995 року порушує її особисті та майнові права, як неповнолітньої на той час дитини, в зв»язку з чим вона просить визнати його недійсним та нікчемним. Крім того, договір позики має бути визнаний недійсним по тим же підставам, що і договір купівлі-продажу квартири, однак при розгляді справи Мінський районний суд м.Києва порушив права неповнолітньої дитини, норми закону, постановивши необґрунтоване рішення в цій частині позовних вимог, а також у вказаному рішенні не навів мотивів, з яких дійшов висновку про те, що ОСОБА_3 повинна повернути ОСОБА_6 суму 43765 грн. 92 коп. та вийшов за межі позовних вимог, здійснивши перерахунок суми боргу в долари США. Обгрунтовуючи вимоги про визнання договору займу недійсним або нікчемним, позивачі вказують і на те, що договір займу не був посвідчений нотаріально, не відповідав встановленій законом формі договору, так як вказана ніби-то застава квартири порушувала права неповнолітньої дитини, оскільки мала бути згода органів опіки та піклування. Крім того, згідно висновку спеціаліста № 5168 від 22.05.2007 року було встановлено, що підписи від імені відповідача ОСОБА_3 в договорі позики від 28.08.1995 року, укладеного від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_6 виконані не ОСОБА_3, а іншою особою. На думку відповідачів, наявність вказаного висновку є обставиною, яка свідчить про те, що рішення Мінського районного суду м.Києва від 31.08.2000 року було прийнято з посиланням на документ, який є підробленим. За твердженням відповідачів, всі ці підстави дають їм право на звернення з вимогою про визнання договору позики від 28.08.1995 року недійсним та нікчемним, оскільки згідно ст.ст.4, 151 ЦК УРСР зобов»язання виникають на підставі договору, а вищевказаним висновком експерта спростовується підписання ОСОБА_3 договору позики та, відповідно, існування договірних відносин і зобов»язань між сторонами договору. Крім того, факт порушення прав неповнолітньої дитини встановлено вищевказаним рішенням суду, а тому, на думку позивачів, не потребує повторного доказування. Також, відповідачі просять визнати нікчемним та скасувати договір купівлі-продажу квартири від 26.05.2006 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_6, вказуючи на вищевикладені обставини, а також на те, що даний договір укладено внаслідок шахрайських дій ОСОБА_1 та ОСОБА_6 та протиправно зареєстровано у КП БТІ м.Києва. Оскільки ОСОБА_1, яка є родичкою ОСОБА_6, і раніше була його представником на підставі довіреності, то вона добре знала, що в спірній квартирі проживала родина ОСОБА_3, яка захищала свої права на житло в судовому порядку та в порядку звернень до правоохоронних органів в зв»язку з шахрайськими діями ОСОБА_6, однак умисно уклала нечинний правочин, порушуючи права неповнолітньої особи, яка проживала в зазначеній квартирі. Оскільки при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 26.05.2006 року сторони порушили права неповнолітньої на той час ОСОБА_2 і вказаний договір був вчинений без дозволу органу опіки та піклування, то, на думку відповідачів, відповідно до ч.1 ст.224 ЦК України він є нікчемним. Крім того, ОСОБА_6 та ОСОБА_1 при укладанні договору умисно ввели в оману нотаріуса, зазначивши в п.п.8, 10, 13, 15 договору інформацію, яка не відповідала дійсності, а саме, що внаслідок продажу не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, оскільки фактично порушувались права ОСОБА_2; що угода не є зловмисною; що квартира вільна від речей домашньої обстановки та вжитку та в ній ніхто не зареєстрований, оскільки на час укладання договору в квартирі проживала та зареєстрована родина ОСОБА_2. Після укладання спірного договору та його реєстрації КП БТІ м.Києва ОСОБА_1 незаконно вселилась та виселила їх (відповідачів) зі спірної квартири, не маючи на це законних підстав, особисто заволоділа речами домашнього вжитку сім»ї ОСОБА_2, після їх насильницького незаконного виселення, а пізніше на свій розсуд без згоди власників, без опису майна, вивезла їх речі в невідомому напрямку. Іншого житлового приміщення вони не мають, тому вимушені проживати в скрутних умовах в тимчасовому житлі, яке їм не належить. Обгрунтовуючи свої вимоги щодо визнання правочинів недійсними або нікчемними та їх скасування, відповідачі вказують і на те, що спірну квартиру АДРЕСА_6 в ЖБК «Арсеналець-6» одержувала ОСОБА_3, яка є членом ЖБК, а згідно чинного законодавства не може бути звернуто стягнення на кооперативну квартиру. Крім того, згідно відповіді від 08.10.1999 року, свідоцтво про права власності на спірну квартиру ніколи не оформлювалося і що навіть документи для оформлення права власності не подавались. Посилаючись на викладені обставини, відповідачі також просять усунути їм перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 та позбавити відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 права користування спірним житловим приміщенням.

В судовому засіданні ОСОБА_3 та її представник вимоги заяви про перегляд рішення суду за ново виявленими обставинами та вимоги зустрічної позовної заяви підтримали в повному обсязі, просили суд про їх задоволення, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 просили відмовити за їх безпідставністю та необґрунтованістю.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, в наданих суду письмових поясненнях просила суд про задоволення заяви про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 в судове засідання 04.08.2015р. не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, протягом судового розгляду справи просила заяву ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про перегляд рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15.10.2013р. за нововиявленими обставинами залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15.10.2013р. без змін. Пояснила, що питання правомірності акту ВДВС від 01.02.2002р. були предметом розгляду іншого суду по іншій справі та рішення з цього питання було ухвалено значно пізніше - 23.12.2014р., таким чином цього нового рішення не існувало на час ухвалення рішення Деснянським районним судом. Зважаючи на зазначене, прийняте адміністративним судом рішення за своєю юридичною природою є новою обставиною по справі, але не нововиявленою, та є підставою для звернення з новим позовом. Також позивач стверджує, що реєстрація в її квартирі відповідачів, які є для неї сторонніми особами, є перешкодою їй, як власнику квартири, користуватися та розпоряджатися своєю квартирою на свій розсуд та використовувати надані законом права власності в повному обсязі. Право власності відповідача ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_6 було в примусовому порядку припинено, а тому з моменту переходу права власності на квартиру до нового власника ОСОБА_6 з 17.01.2003 року відповідач втратила і право користування цією квартирою. Зважаючи на зміну власника квартири та відсутність договірних відносин щодо користування квартирою з новим власником ОСОБА_6, втратила право користування цим житлом і дочка ОСОБА_3 - відповідач ОСОБА_2, оскільки її права похідні від прав колишньої власниці, членом сім»ї якої вона була. Після переходу до неї (позивача) права власності на квартиру 26.05.2006 року, будь-яких угод з відповідачами, які б давали їм право користування житловим приміщенням, вона не укладала. Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що відповідачі не знімаються з реєстрації в її квартирі в добровільному порядку, позивач просить задовольнити її вимоги, зобов"язати відповідачів не чинити їй перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 в м.Києві, усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою шляхом зняття з реєстрації відповідачів за вказаною адресою, а також позбавити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права користування житловим приміщенням у спірній квартирі.

Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_9 в судові засідання не з'являлась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, в наданій через канцелярію суду заяві від 04.08.2015р. вказала, що не може бути з поважних причин присутньою в судовому засіданні 04.08.2015р., проти поданої ОСОБА_3, ОСОБА_2 заяви про перегляд рішення Деснянського районного суду м. Києва за нововиявленими обставинами заперечує, просить залишити подану ними заяву без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15.10.2013р. без змін. В своїх поясненнях зазначила, що не вважає вказані обставини нововиявленими в розумінні 361 ЦПК України, а ухвала апеляційного адміністративного суду м. Києва від 23.12.2014р. за своєю юридичною природою є не нововиявленою, а новою обставиною. Також з огляду на те, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15.10.2013р. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було відмовлено в задоволенні поданого ними зустрічного позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності для захисту цивільного права, а не з будь-яких інших підстав, то рішення адміністративних судів щодо оцінки дій виконавчої служби при виконанні рішення Мінського районного суду м. Києва від 31.08.2000 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 суми боргу, не знаходяться у причинному зв'язку з ухваленим Деснянським районним судом м. Києва рішенням та не змінюють факт пропуску ОСОБА_3 та ОСОБА_2 строку позовної давності для пред'явлення вищезазначеного цивільного позову. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 31.10.2002р. суд зобов'язав П"ятнадцяту київську державну нотаріальну контору оформити право власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_7. Таким чином, ОСОБА_6 є добросовісним набувачем, до якого право власності на вказану квартиру перейшло в порядку виконання двох судових рішень - Мінського районного суду м. Києва від 31.08.2000р. та Деснянського районного суду м. Києва від 31.10.2002р., які є чинними та мають преюдиціальне значення при розгляді інших справ. З урахуванням викладеного, вважає, що рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15.10.2013р., яким задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 законне та обґрунтоване, а тому має бути залишено без змін.

Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_4 будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з»явилась, про причини неявки суд не повідомляла.

Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_6, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з»явився, надавши заперечення, в яких просить заяву ОСОБА_3, ОСОБА_2 про перегляд за ново виявленими обставинами рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15.10.2013р. залишити без задоволення за її безпідставністю та необґрунтованістю. Також в запереченнях зазначив, що ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10.03.2015р. відкрито касаційне провадження за касаційними скаргами ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві, ОСОБА_1 та його на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.02.2012р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 23.12.2014р.

Представник відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_10 в судовому засіданні проти задоволення заяви ОСОБА_3, ОСОБА_2 про перегляд за ново виявленими обставинами рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15.10.2013р. заперечувала в повному обсязі, пояснила, що не вважає вказані обставини нововиявленими в розумінні вимог ст. 361 ЦПК України.

Представник відповідача - Головного управління Державної міграційної служби України в м.Києві в судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в наданому суду клопотанні на а.с.161-163 просили здійснити розгляд справи № 754/999/15-ц без присутності ГУМВС України в м. Києві. Також в клопотанні від 24.04.2015р. на а.с. 199 зазначили, що Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві не заявляє самостійних вимог на предмет спору про просить розглянути дану справу без участі представника Головного управління.

Заслухавши пояснення сторін, їх предстаників, дослідивши матеріали справи, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15.10.2013р. підлягає скасуванню за нововиявленими обставинами, виходячи з наступного.

З поданої ОСОБА_3, ОСОБА_2 заяви про перегляд рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами вбачається, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.02.2012р., яка ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23.12.2014р. залишена без змін, було визнано протиправним та скасовано Акт передачі квартири стягувачеві, не реалізованої з прилюдних торгів, від 01.02.2002, затвердженого начальником Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві 07.02.2002, яким квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, була передана ОСОБА_6

Така обставина є на думку заявників нововиявленою у розумінні ст. 361 ЦПК України.

За правилами ст. 361 ЦПК України підставами для перегляду рішення, ухвали чи судового наказу у зв'язку з нововиявленими обставинами є зокрема, істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається з заявою, на час розгляду справи.

Відповідно п.п.3-7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. №4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами» нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин (частина друга статті 361 ЦПК). Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктами 1, 2 частини другої статті 361 ЦПК, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі. Для визначених пунктами 3, 4 частини другої статті 361 ЦПК нововиявлених обставин необхідними умовами є те, що вони існували на час розгляду справи, але підстави виникли після ухвалення рішення у справі (зокрема, шляхом скасування судового рішення, яке стало підставою для його ухвалення), спростовують обставини, встановлені судом на час розгляду справи, та мають важливе значення для її розгляду. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається. Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами. Обставини, які виникли чи змінилися тільки після ухвалення судового рішення і не пов'язані з вимогою в цій справі, а тому не могли бути враховані судом при ухваленні судового рішення, є новими обставинами і можуть бути підставою для пред'явлення нової вимоги (зокрема, погіршення майнового стану відповідача після ухвалення рішення про стягнення з нього аліментів). Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами. Процесуальні недоліки розгляду справи (зокрема, неналежне повідомлення заявника про час і місце розгляду справи, неповне встановлення фактичних обставин справи, порушення порядку дослідження доказів) не вважаються нововиявленими обставинами, проте можуть бути підставою для перегляду судового рішення в апеляційному або касаційному порядку. При вирішенні питання про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами суд має виходити з визначених частиною другою статті 361 ЦПК підстав, перелік яких є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, та дотримання заявником умов, що містяться в статтях 362, 364 ЦПК. Судове рішення не може переглядатись у зв'язку з нововиявленими обставинами у разі якщо обставини, передбачені частиною другою статті 361 ЦПК, відсутні, а є підстави для перегляду судового рішення в апеляційному чи касаційному порядку або Верховним Судом України, а також якщо обставини, визначені частиною другою статті 361 ЦПК, були або могли бути відомі заявникові на час розгляду справи. Обставини, які відповідно до пункту 1 частини другої статті 361 ЦПК є підставою для перегляду судового рішення, це юридичні факти, які існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, повинні бути істотними, тобто такими, що могли вплинути на висновки суду при ухваленні судового рішення і були встановлені після набрання ним законної сили. Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим. Згідно з частиною третьою статті 60 ЦПК доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі та щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виник спір, а тому підставою для скасування судового рішення є не всі невідомі на час розгляду справи обставини, а лише ті, які входять до предмета доказування у справі (стаття 179 ЦПК).

Суд вважає, що визнання протиправним та скасування Акту передачі квартири стягувачеві, не реалізованої з прилюдних торгів, від 01.02.2002, затвердженого начальником Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві 07.02.2002, яким квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, була передана ОСОБА_6, відповідно до постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.02.2012р., яка ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23.12.2014р. була залишена без змін, має розцінюватись судом як нововиявлена обставина для перегляду рішення суду від 15.10.2013 року згідно ст. 361 ЦПК України, оскільки вона є істотною, тобто такою, що могла вплинути на висновки суду при ухваленні судового рішення.

За таких обставин суд приймає рішення про скасування рішення Деснянського районного суду від 15.10.2013 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби у місті Києві, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирою шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, позбавлення права користування житловою площею та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Головного Управління Державної міграційної служби у місті Києві про визнання займу недійсним або нікчемним, визнання свідоцтва про право власності на квартиру недійсним або нікчемним та його скасування, визнання нікчемним та скасування договору купівлі-продажу квартири, усунення перешкод у користуванні квартирою, позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації.

Як встановлено в судовому засіданні і вбачається з матеріалів справи, 28.08.1995 року між ОСОБА_6 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) було укладено договір позики, згідно якого позикодавець надав позичальнику позику в розмірі 7920 доларів США (а.с.88-89 т.1).

В той же день, 28.08.1995 року відповідачем та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6, згідно якого ОСОБА_3 продала належну їй квартиру ОСОБА_6 Відповідно до п.3 договору, зазначена квартира належить продавцю на підставі реєстраційного посвідчення, виданого Київським міськбюро техінвентаризації 04.08.1995 року на підставі довідки ЖБК «Арсеналець-6» № 26 від 26.07.1995 року та зареєстрованої в реєстраційній книзі № 13 під № 138/505/30150 (а.с.95 т.1).

Рішенням Мінського районного суду м.Києва від 31.08.2000 року було задоволено позов ОСОБА_3, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 від 25.08.1995 року. Також, було частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_6 про стягнення суми, стягнуто з ОСОБА_3 на його користь 43765 грн. 92 коп. В іншій частині позову ОСОБА_6, а також у задоволенні його позову до ОСОБА_3 про виселення було відмовлено (а.с.91 т.1).

Ухвалою Київського міського суду від 15.11.2000 року вказане рішення Мінського районного суду м.Києва залишено без змін (а.с.92-93 т.1).

17.01.2003 року державним нотаріусом П»ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Лазарук О.В. на підставі акту передачу квартири стягувачу, не реалізованої з прилюдних торгів, затвердженого начальником відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції м.Києва Мацюк О.В. 07.02.2002 року і рішення Деснянського районного суду м.Києва № 2-4137/2002 рік було видано свідоцтво про право власності, яким посвідчено, що ОСОБА_6 належить право власності на квартиру АДРЕСА_6 (а.с.115 т.1).

26.05.2006 року згідно договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_6 продав належну йому квартиру АДРЕСА_8 ОСОБА_6 (а.с.7 т.1).

Відповідно до довідки Ф-3 від 04.01.2013 року, виданої ЖБК «Арсеналець-6», у вищевказаній квартирі зареєстровано п»ять осіб - позивач ОСОБА_1, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2, відповідачі за зустрічним позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.9 т.1).

Позивач просить задовольнити її вимоги, вказуючи на те, що з моменту переходу права власності на спірну квартиру від відповідача ОСОБА_3 до ОСОБА_6 відповідачі втратили право користування житловим приміщенням, а тому просить зобов"язати відповідачів не чинити їй перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 в м.Києві, усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою шляхом зняття з реєстрації відповідачів за вказаною адресою, а також позбавити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права користування житловим приміщенням у спірній квартирі.

Відповідачі, заперечуючи проти позову та підтримуючи вимоги зустрічного позову, вказують на недійсність та нікчемність договору позики, незаконність переходу права власності на житло від відповідача ОСОБА_3 до ОСОБА_6, недійсність та нікчемність документів, що посвідчують перехід права власності, а також договору купівлі-продажу квартири від 26.05.2006 року, в зв»язку з чим просять задовольнити їх вимоги.

Суд вважає, що позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно ст.14 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, чинній на час виникнення спірних правовідносин між сторонами, далі по тексту ЦК УРСР), за неповнолітніх, які не досягли п'ятнадцяти років, угоди укладають від їх імені батьки (усиновителі) або опікун. Вони вправі учиняти лише дрібні побутові угоди.

Як визначено ст.44 ЦК УРСР, повинні укладатись у письмовій формі:

1) угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР;

2) угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР;

3) інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми.

Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

Частина 1 ст.45 ЦК УРСР встановлює, що недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

Відповідно до ст.46 ЦК УРСР, недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (стаття 44 цього Кодексу), позбавляє сторони права у разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне за особою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст.47 ЦК УРСР, нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди за наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Стаття 48 ЦК УРСР визначає, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Відповідно до ст.ст.374, 375 ЦК УРСР, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості.

Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Договір позики на суму понад п'ятдесят карбованців повинен бути укладений у письмовій формі.

Згідно ст.376 ЦК УРСР, позичальник справі заперечувати договір позики за його безгрошовістю, доводячи, що гроші або речі в дійсності зовсім не одержані ним від позикодавця або одержані у меншій кількості, ніж зазначено в договорі.

В тих випадках, коли договір позики повинен бути укладений у письмовій формі (стаття 375 цього Кодексу), заперечення його за безгрошовістю шляхом свідоцьких показань не допускається, за винятком випадків кримінально карних дій.

З урахуванням наведених норм права, вимоги відповідачів про визнання недійсним або нікчемним договору позики від 28.08.1995 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 не можуть бути задоволені. Посилання на те, що дана угода порушує житлові права неповнолітньої, а тому для її укладення необхідна була згода органу опіки та піклування, до уваги не приймаються, оскільки чинне на той час законодавство не вимагало такого дозволу при укладанні договорів позики. Крім того, дана угода укладалась ОСОБА_3 особисто, а не в якості законного представника неповнолітньої від її імені.

Суд також вважає необхідним звернути увагу на те, що відповідачами обгрунтовується вимога про визнання договору позики недійсним або нікчемним з посиланням на положення ЦК України в редакції 2003 року (далі по тексту ЦК України), які набрали чинності з 01.01.2004 року. Згідно ст.ст.1, 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки правовідносини між сторонами за договором позики припинились з моменту набрання 15.11.2000 року законної сили рішення Мінського районного суду м.Києва від 31.08.2000 року, то підстав для застосування положень ЦК України в даному випадку немає.

Крім того, в обґрунтування вимоги про визнання договору позики недійсним ОСОБА_3 вказує на те, що згідно висновку спеціаліста № 5168 від 22.05.2007 року (а.с.99-100 т.1) було встановлено, що підписи від імені відповідача ОСОБА_3 в договорі позики від 28.08.1995 року, укладеного від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_6, виконані не ОСОБА_3, а іншою особою. В той же час відповідачі зазначають, що наявність вказаного висновку є обставиною, яка свідчить про те, що рішення Мінського районного суду м.Києва від 31.08.2000 року було прийнято з посиланням на документ, який є підробленим.

Аналізуючи даний доказ в контексті з вимогами та поясненнями відповідачів, суд приходить до висновку, що даний доказ не може розглядатися в межах даного позову і підлягає розгляду і дослідженню в іншому порядку, та з цих же підстав не враховуються твердження відповідачів про те, що Мінським районним судом м.Києва при постановленні рішення було здійснено вихід за межі позовних вимог, що виразилося у перерахуванні суми позики в долари США.

Крім того, суд вважає встановленим факт укладання договору позики між сторонами, а також встановленим факт його дійсності, що підтверджується рішенням Мінського районного суду м.Києва від 31.08.2000 року, а також вироком Ватутінського районного суду м.Києва від 06.06.1996 року по кримінальній справі по звинуваченню ОСОБА_13 у вчиненні злочину, передбаченого ст.141 ч.2 КК України, з якого вбачається, що ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_6 кредит (а.с.128-131).

Враховуючи наведене, суд відмовляє в задоволенні вимог зустрічного позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання займу недійсним або нікчемним.

Що стосується вимог зустрічного позову про визнання свідоцтва про право власності на квартиру від 17.01.2003 року, виданого на ім»я ОСОБА_6 15-ою Київською державною нотаріальною конторою, недійсним або нікчемним та його скасування, то дані вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, оспорюване свідоцтво, яким посвідчено, що ОСОБА_6 належить право власності на квартиру АДРЕСА_6, було видано 17.01.2003 року державним нотаріусом П»ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Лазарук О.В. на підставі акту передачі квартири стягувачу, не реалізованої з прилюдних торгів, затвердженого начальником відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції м.Києва Мацюк О.В. 07.02.2002 року і рішення Деснянського районного суду м.Києва № 2-4137/2002 рік.

Як вбачається з рішення Деснянського районного суду м.Києва від 31.10.2002 року по справі № 2-4137/2002 р. за скаргою ОСОБА_6 на постанову нотаріуса 15-ої Київської державної нотаріальної контори Лазарук О.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії, судом встановлено, що спірна квартира набута ОСОБА_6 на законних підставах, а саме в порядку передачі квартири, не реалізованої з прилюдних торгів (а.с.13 т.1).

Разом з тим, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.02.2012р., яка ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23.12.2014р. залишена без змін, було визнано протиправним та скасовано Акт передачі квартири стягувачеві, не реалізованої з прилюдних торгів, від 01.02.2002, затвердженого начальником Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві 07.02.2002, яким квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, була передана ОСОБА_6

Враховуючи вищевикладені обставини, суд приймає рішення про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_9, посвідчене державним нотаріусом П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Ларазук О.В. 17 січня 2003 року, зареєстроване в реєстрі за № 7-122.

Відповідно до Висновків Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за I півріччя 2012 р., відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Норма ч. 1 ст. 216 цього Кодексу не може бути застосована щодо повернення майна (реституції), переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом віндикаційного позову, зокрема від добосовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК. У разі якщо майно, яке належало особам на законних підставах, поза їх волею відчужено іншою особою за нікчемним правочином, а потім за кількома договорами продано третім особам, позов осіб-власників майна про витребування майна із чужого незаконного володіння підлягає задоволенню (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі № 6-25цс12).

Також відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

З огляду на вищевикладене, вимоги про визнання недійсним та нікчемним скасування договору купівлі-продажу квартири від 26.05.2006р. АДРЕСА_4, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, оскільки відповідачі не є сторонами даного оспорюваного договору, а як власники квартири із віндикаційним позовом про витребування майна не зверталися.

Оскільки суд відмовляє у визнанні договору купівлі-продажу квартири від 26.05.2006р., то не підлягають задоволенню і вимоги відповідачів про усунення їм перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 та позбавлення відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 права користування спірним житловим приміщенням, в той час як вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими і такими, що підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, відповідно до довідки Ф-3 від 04.01.2013 року, виданої ЖБК «Арсеналець-6», у АДРЕСА_10 зареєстровано п»ять осіб - власник квартири - позивач ОСОБА_1, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2, відповідачі за зустрічним позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.9 т.1).

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частини 1, 2, 7 ст.319 ЦК України визначає, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Як передбачає ч.ч.1, 2 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

З матеріалів справи вбачається, що після переходу права власності на житло від ОСОБА_6 до ОСОБА_1 відповідачі залишились зареєстрованими у спірній квартирі, тим самим чинять перешкоди позивачу у володінні, користуванні та розпорядженні належним їй майном, а тому, з урахуванням положень ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», в зв»язку з втратою відповідачами права власності на житло та, відповідно і права користування ним, вони підлягають зняттю з реєстрації у квартирі для усунення перешкод власнику у користуванні житлом, оскільки в добровільному порядку усунути ці перешкоди вони відмовляються.

При цьому суд звертає увагу і на те, що між відповідачами та ОСОБА_1 відповідно до положень ст.ст.401-403 ЦК України жодних угод про користування майном не укладалось. Навпаки, ОСОБА_1 право користування житлом відповідачами не визнавалось, про що свідчать попередження позивача, направлені відповідачам, про їх виселення від 13.09.2006 року, від 17.10.2006 року (а.с.133-134 т.1).

При таких обставинах, суд відмовляє ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в задоволенні вимог зустрічного позову про усунення їм перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 та позбавлення відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 права користування спірним житловим приміщенням та задовольняє вимоги ОСОБА_1 про зобов»язання відповідачів не чинити позивачу перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_10 в м.Києві, усунення перешкод в користуванні та розпорядженні квартирою шляхом зняття з реєстрації відповідачів за вказаною адресою.

Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення вимоги ОСОБА_1 про зобов»язання відповідачів не чинити позивачу перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_10 в м.Києві, усунення перешкод в користуванні та розпорядженні квартирою шляхом зняття з реєстрації відповідачів за вказаною адресою, вимога про позбавлення відповідачів права користування спірним житлом не підлягає задоволенню, оскільки стороною позивача не надано правових доказів на підтвердження порушення відповідачами її права користування, та, враховуючи, що позивач є власником квартири за договором, вона на свій розсуд здійснює право користування, володіння та розпорядження вищевказаною квартирою.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 15, 60, 61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2013 року скасувати за нововиявленими обставинами та прийняти нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби у місті Києві, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирою шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, позбавлення права користування житловою площею задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_10 шляхом зняття з реєстрації ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1.

В задоволенні інших вимог відмовити.

Позовні вимоги зустрічної позовної заяви ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Головного Управління Державної міграційної служби у місті Києві про визнання займу недійсним або нікчемним, визнання свідоцтва про право власності на квартиру недійсним або нікчемним та його скасування, визнання нікчемним та скасування договору купівлі-продажу квартири, усунення перешкод у користуванні квартирою, позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації задовольнити частково.

Визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_9, посвідчене державним нотаріусом П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Ларазук О.В. 17 січня 2003 року, зареєстроване в реєстрі за № 7-122.

В задоволенні інших вимог зустрічного позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: