АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач Кравець В.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Кравець В.А.,

суддів Семенюк Т.А., Шиманського В.Й.

за участю секретаря Попандопало Ю.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, третя особа - Головне управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області про стягнення нарахованої, але не виплаченої суми пенсії за рішенням адміністративного суду,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2015 року позивач звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на його користь заборгованість в сумі 23 600 грн. 62 коп. та вирішити питання судових витрат.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що пенсійний фонд не виконує рішення судів про перерахунок пенсії з огляду на відсутність фінансування.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року у задоволенні позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки не відповідають обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам.

Вказує, що відповідач обчислив пенсію не з розміру його грошового забезпечення за останньою штатною посадою перед звільненням, а з розміру середнього арифметичного від загального розміру грошового забезпечення за останні 24 місяці служби. Тобто, до розрахунку пенсії було включено розміри грошового забезпечення не тільки за останній час, а й за минулий період, коли грошове забезпечення було значно меншим.

Крім того, на його звернення Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві своїм листом від 14.10.2014 р. вих. № 22101/12/Т-1738 поінформувало, що на виконання ухваленого судового рішення - постанови Святошинського райсуду м. Києва від 19.12.2013 p. йому нараховано заборгованість за період часу з 23.07.2011р. по 31.10.2014 p. в сумі 19136,99 грн. Однак, обидві нараховані суми заборгованості (у загальній сумі 23 600,62 грн.) не виплачуються з огляду на відсутність фінансування.

Також судом не враховано, що Законом передбачено, що органами Державної казначейської служби мають виконуватись судові рішення саме про стягнення коштів, у той час як у даному випадку жодного судового рішення про стягнення чітко визначеної суми коштів не існує. Адміністративними судами відповідача було зобов'язано перерахувати пенсію та виплатити заборгованість, тобто вчинити певні дії. А безпосередню суму заборгованості було нараховано відповідачем на виконання означених рішень адміністративних судів. Ця нарахована сума заборгованості і наводиться лише в офіційних листах відповідача на його адресу.

Зазначив, що відсутні судове рішення і виконавчий документ про стягнення конкретної суми коштів, з якими можна було б звернутись до органу Державної казначейської служби. Законом не передбачено, що органи ДКС повинні виконувати листи органів Пенсійного фонду України, у яких повідомляється, яка сума заборгованості нарахована. Органи ДКС виконують лише судові рішення і виконавчі документи.

Суд безпідставно послався на пункт 3 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», оскільки у даному пункті йдеться про виконавчі документи про стягнення коштів про судові рішення (тобто ухвали про зміну способу і порядку виконання), які ухвалені до набрання чинності цим Законом (Закон набрав чинності 01.01.2013).

В судовому засіданні представник Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві проти апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав:

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з його недоведеності та необґрунтованості.

Проте, в повній мірі з таким висновком суду погодитись неможливо.

За правилами ч.3 ст. 303 ЦПК апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 06.09.1979 року по 31.08.2001 року проходив військову службу в Збройних силах України на посаді офіцерського складу, з 31.08.2001 року по 31.03.2011 року проходив військову службу в органах СБУ на посадах офіцерського складу.

23.02.2011 року згідно наказу Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області №152-ос позивач звільнений з військової служби в запас згідно п.п. «а» п.61 та п:п. «б» п.63 (за станом здоров'я) з правом носіння військової форми одягу.

Наказом начальника Управління СБУ у м. Києві від 30.03.2011 року №58-ос виключений зі списків особового складу з 31.03.2011 року.

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 12.09.2011 року, яка набрала законної сили, задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 та зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 відповідно до ч.3 ст. 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з розміру грошового забезпечення за останньою штатною посадою перед звільненням, враховуючи відповідний оклад за посадою, військове (спеціальне) звання, процентну надбавку за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії в розмірах, встановлених законодавством та провести відповідні виплати з урахуванням виплаченої пенсії з 01.04.2011 року.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного управління юстиції у м. Києві Новак Г.М. від 29.10.2013 року було відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання постанови Святошинського районного суду м. Києва від 12.09.2011 року.

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 19.12.2013 року, яка набрала законної сили, задоволено адміністративний позов ОСОБА_1, за яким зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві продовжувати нараховувати з липня 2011 року чинну постанову Святошинського районного суду м.Києва від 12.09.2011 року і продовжувати з липня 2011 року обчислювати пенсії ОСОБА_1 з його грошового забезпечення за останньою перед звільненням штатною посадою з урахуванням всіх основних, додаткових видів грошового забезпечення та премії.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного управління юстиції у м. Києві Новак Г.М. від 18.09.2014 року було відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання постанови Святошинського районного суду м. Києва від 19.12.2013 року.

ОСОБА_1 звертався до суду із заявою про встановлення способу та порядку виконання постанови Святошинського районного суду м. Києва від 12.09.2011 року та просив встановити спосіб та порядок виконання відповідачем постанови Святошинського районного суду м. Києва від 12.09.2011 року та визначити, що сума 4 463,63 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 26.09.2013 року, яка набрала законної сили, відмовлено в задоволенні заяви.

Листом від 14.10.2014 року за №22101/12/Т-1738 Головним управлінням пенсійного фонду України в м. Києві було повідомлено ОСОБА_1, що на виконання постанови Святошинського районного суду м. Києва від 12.09.2011 року за період з 01.04.2011 року по 22.07.2011 року нарахована сума 4 463,63 грн., які включені в додаткову відомість для проведення виплати; на виконання постанови Святошинського районного суду м. Києва від 19.12.2013 року за період з 23.07.2011 року по 31.10.2014 року нарахована сума 19 136,99 грн., яка також включена в додаткову відомість для проведення виплати. Крім того, в листі зазначено, що вказані суми будуть виплачені у разі надходження відповідних коштів державного бюджету України.

Вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у відповідності до п.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не звертався до органу державної виконавчої служби протягом шести місяців з дня набрання чинності цим пунктом.

Проте, такий висновок суду є передчасним з огляду на таке.

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У прецедентній практиці Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на значенні своєчасного виконання рішень суду для захисту прав та свобод людини і громадянина, зауважуючи, що виконання судових рішень є невід'ємною частиною цивільного процесу, a несвоєчасне виконання судових рішень є таким, що суперечить п. 1ст. 6 ЄКПЛ, і є порушенням права на суд. Так, у справі Хорнсбі проти Греції ЄСПЛ зауважив, що право на суд стало б ілюзорним, якщо б правова система держави дозволяла, щоб кінцеве та обов'язкове рішення суду залишалося невиконаним, що завдавало б шкоду одній зі сторін. Виконання рішень, ухвалених будь-яким судом, слід розглядати як невід'ємну частину «судового розгляду» для цілей ст. 6 ЄКПЛ. Така позиція ЄСПЛ підтримувалася судом також і у рішеннях Ромашов проти України, Дубенко проти України, Вассерман проти Росії, Малиновський проти Росії, Гіззатова проти Росії та ін.

Обов'язковість рішень суду як засада судочинства конкретизується у процесуальному законодавстві і пов'язується з набранням рішеннями законної сили. Стаття 14 ЦПК передбачає, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов'язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням порушуються їхні права, свободи чи інтереси.

Судове рішення, яке набрало законної сили, крім обов'язковості та здійсненності, має й інші правові властивості: незмінність, неспростовність, виключність, , преюдиціальність. Тому обов'язковість судових рішень є наслідком законної сили судових актів і передумовою їх виконавчої сили.

Виконання судового рішення має розглядатися як складова судового розгляду, оскільки невиконання рішення суду позбавляють положення п. 1 ст. 6 Конвенції будь-якого сенсу.

Невиконання судових рішень кваліфікується ЄСПЛ не лише як порушення ч. 1 ст 6 Конвенції, але і як порушення інших конвенційних прав. У справі Войтенко проти України Суд визнав порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 та ст. 1 протоколу № 1 Конвенції. Він зазначив, що рішення українського суду залишалось невиконаним через відсутність бюджетних коштів та законодавчих заходів. Суд констатував, що неможливість заявника домогтися виконання його рішення протягом чотирьох років, крім порушення ст. 6, становить втручання у його право на мирне володіння майном у розумінні п. 1 ст. 1 протоколу № 1 Конвенції.

Так, відповідно до листа Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві обидві нараховані суми заборгованості (у загальній сумі 23 600,62 грн.) не виплачуються з огляду на відсутність фінансування (а.с.24)

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що державні органи не можуть посилатися на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов'язань (Burdov v. Russia для держави є неприпустимим виправдання неможливості виконання судового рішення відсутністю належного фінансування. У зазначеній справі заявник не повинен був страждати від невиконання ухвалених на його користь судових рішень через фінансовий стан держави. Суд також наголосив на тому, що судові рішення, ухвалені на користь заявника, підтвердили дійсні грошові вимоги останнього, а не просто констатували загальний обов'язок держави надавати Бурдову матеріальну допомогу. Вказані судові рішення набрали законної сили, оскільки не було подано апеляції. Окрім того, у цих справах були відкриті виконавчі провадження. На думку Суду, зумовлена діями держави неможливість отримати заявником присуджені йому грошові виплати аж до 5 березня 2001 року є втручанням у його право на мирне володіння майном відповідно до змісту ст. 1 Протоколу).

Таким чином, відсутність коштів у держави не може слугувати виправданням невиконання судових рішень.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України « Про виконавче провадження», та особливості їх виконання встановлено Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі - ЗУ) від 05 червня 2012 року № 4901, який набрав чинності 01 січня 2013 року.

Держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган, державні підприємства, установи, організації, юридичні особи, примусова реалізація майна яких забороняється відповідно до законодавства.

Відповідно до п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб'єкти, які видані або ухвалені до набрання чинності цим Законом, подаються до органу державної виконавчої служби протягом шести місяців з дня набрання чинності цим пунктом. Якщо рішення суду про стягнення коштів або виконавчі документи за цими рішеннями, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб'єкти, не було подано в строк, встановлений цим пунктом, це не є підставою для відмови у виконанні даного судового рішення.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не дав належну оцінку тому, що виконавче провадження відкрито відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» і має виконуватись згідно із цим законом.

Висновок суду щодо застосування порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України , є необґрунтованим.

Неподання ОСОБА_1 заяви в порядку Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не може бути підставою для відмови у задоволенні його позову, оскільки цей порядок не може поширюватись на виконання судового рішення, виконавче провадження за яким відкрито.

Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що в Законі України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» йдеться мова про виконавчі документи про стягнення коштів та про судові рішення, якими змінено спосіб і порядок їх виконання, тоді як рішеннями судів було зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві провести перерахунок пенсії ОСОБА_1, а ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 26.09.2013 року, яка набрала законної сили, відмовлено в задоволенні заяви про зміну способу і порядку виконання рішення суду.

Тобто, судові рішення від 12.09.2011 року та 19.12.2013 року не підпадають під дію вказаного Закону, оскільки відповідач почав виконувати ці рішення шляхом здійснення перерахунку, але виплатити кошти не може через відсутність відповідних державних асигнувань, що є прямим порушенням Конституції України.

Разом з тим, вимоги позивача не можуть бути задоволені, з огляду на наступне.

З матеріалів справи убачається, що постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного управління юстиції у м. Києві від 29.10.2013 року було відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання постанови Святошинського районного суду м. Києва від 12.09.2011 року, а постановою від 18.09.2014 року було відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання постанови Святошинського районного суду м. Києва від 19.12.2013 року.

Тобто рішення суддів про стягнення на користь позивача грошових коштів у розмірі 23 600,62 грн. почали виконуватися, постанови є чинними, а тому стягнення заявленої ОСОБА_1 суми у даному спорі є подвійною відповідальністю за одне і теж зобов'язання, що в розрізі положень Конституції України є недопустимим.

Апеляційна інстанція звертає увагу позивача на те, що його права в разі наявності достатніх правових підстав можуть бути захищені шляхом пред'явлення позову за главою 82 ЦК України.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення та про відмову у задоволенні позову з інших підстав, ніж ті, що вказані в рішенні суду.

Керуючись ст.ст. 218,303,304,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення , наступного змісту.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, третя особа - Головне управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області про стягнення нарахованої, але не виплаченої суми пенсії за рішенням адміністративного суду - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Судді