Справа № 127/6698/15-ц Провадження № 22-ц/772/2214/2015Головуючий в суді першої інстанції Волошин С. В.
Категорія 55Доповідач Денишенко Т. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" серпня 2015 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Він-ницької області в складі:

головуючої судді Денишенко Т.О.,

суддів Луценка В.В., Зайцева А.Ю.,

при секретарі Торбасюк О.І.,

за участю апелянтки, позивачки ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3, представника відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Вет-агент» Мєнкова Є.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінни-ці, в залі судових засідань апеляційного суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідаль-

ністю «Ветагент» про стягнення заборгованості по заробітній платі,

середнього заробітку за час затримки розрахунку, витрат по авансо-

вих звітах, відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 червня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

31 березня 2015 року ОСОБА_2 звернулася у Вінницький міський суд Він-ницької області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Вет-агент» ( далі - ТОВ «Ветагент» ) про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, витрат по авансових платежах, мотивуючи свої вимоги наступним. З 02 вересня 2013 року згідно на-казу № 3 позивачка працювала у відповідача головним бухгалтером по день звільнення: 24 березня 2015 року ( наказ № 2-К ). Однак на день звільнення вчасно та в повному обсязі з нею не був проведений розрахунок, тому ОСОБА_2 просила стягнути заборговану зарплату, починаючи з червня 2014 року, се-редній заробіток за час затримки розрахунку згідно відповідних довідок від-повідача та заборгованість по авансових звітах за період з 30 травня 2014 року в сумі 11358, 30 гривень ( а. с. 1-2 ).

14 травня 2015 року ОСОБА_2 подала суду заяву про зміну розміру своїх вимог, доповнивши позов вимогою про відшкодування моральної шкоди, яку оцінила в сумі 2 тисяч гривень ( а. с. 37-39 ). У цій заяві ОСОБА_2 зазначила, що невиплачені їй кошти по авансових звітах слід зменшити до розміру 6800,03 гривень, що узгоджується з дублікатами отриманих нею чеків. Крім цього, за розрахунком позивачки з врахуванням довідки управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці від 08 травня 2015 року № 3006 та відомостей з інформа-ційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми ви-плачених доходів та утриманих податків від 09 квітня 2015 року № 2335/11-01-13ж розмір заборгованої їй зарплати складає 3928,42 гривень. Діями відповіда-ча, що виразилися в порушенні прав ОСОБА_2 на оплату праці, останній зав-дано моральних страждань, спричинено втрату нормальних життєвих зв'язків, призвело до докладання додаткових зусиль з організації її життя та членів сім'ї. ОСОБА_2 просила стягнути на її користь з ТОВ «Ветагент» недоплачену зар-плату в сумі 3928,42 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з роботи, компенсацію по авансових звітах у розмірі 6800,03 гривень, у відшкодування спричиненої моральної шкоди - 2 тисячі гривень.

10 червня 2015 року ОСОБА_2 подала суду заяву про уточнення позовних вимог ( а. с. 84-86 ), де, посилаючись на норми статей 115, 116, 237-1 КЗпП України, статей 1158, 1159, 1160 ЦК України, зокрема, вказала, що у вигляді авансових платежів понесла витрати в інтересах відповідача, однак останній в порушення зазначених норм цивільного законодавства не відшкодовує цих ви-трат. ОСОБА_2 просила суд її позов задоволити у повному обсязі.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено ( а. с. 94-97 ).

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 та її представник оскаржують його в апеляційному порядку, просять дане судо-ве рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в пов-ному обсязі. Апелянтка та її представник вважають оскаржуване рішення суду неправильним, таким, що не грунтується на фактичних обставинах справи, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права. На думку апелянтів, судом невірно застосовані норми трудового законодавства з питань оплати праці, обставини, що мають значення для справи, які суд вважав вста-новленими, доведені не були ( а. с. 102-108 ).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення та заперечення на апеляційну скаргу осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали даної справи, про-аналізувавши наявні в ній докази в їх сукупності, перевіривши законність і об-ґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими об-грунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочин-ства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були до-сліджені в судовому засіданні. Умовами обгрунтованості є повне і всебічне з'я-сування обставин, що мають значення для справи, доведеність тих обставин, які суд вважає встановленими, відповідність висновків суду обставинам справи.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що відповідно до наказів від 02 вересня 2013 року № 3, № 4 ОСОБА_2 була прийнята на роботу в ТОВ «Ветагент» на посаду голов-ного бухгалтера з неповним робочим тижнем 20 годин ( 4 години на день ), з оплатою праці у розмірі 0,5 посадового окладу. Наказом від 24 березня 2015 ро-ку № 2-к позивачку звільнено з роботи з 23 березня 2015 року за власним ба-жанням відповідно до ст. 38 КЗпП України. Починаючи з червня 2014 року, між сторонами у справі має місце спір щодо розміру належних позивачці сум на день її звільнення. З огляду на Звіт про виконання узгоджених процедур стосов-но податкового та пов'язаного з ним бухгалтерського обліку «ТОВ «Ветагент» за період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2014 року, враховуючи визначення у штатному розкладі товариства з 02.09.2013 року місячного фонду заробітної плати головного бухгалтера у розмірі 800,00 гривень, заробітна плата ОСОБА_2 за період з вересня 2013 року по травень 2014 року нараховувалася у від-повідності з наказом про прийняття на займану посаду у розмірі 50% від поса-дового окладу сумі 1600,00 гривень - 800,00 гривень щомісячно, у табелях облі-ку робочого часу щоденна кількість відпрацьованих годин зазначалася 4. Почи-наючи з червня 2014 року ( спірний період з розрахунку зарплати ) кількість відпрацьованого часу змінилася спочатку до 6 годин, потім до 8. Суд дійшов висновку, що, починаючи з червня 2014 року, в табелях обліку робочого часу зазначені дані, які суперечать умовам трудового договору, укладеного товарис-твом із ОСОБА_2 При цьому суд звернув увагу, що табелі складалися самою ОСОБА_2 як посадовою особою товариства, в обов'язки якої входила ця функція. Саме виходячи з неправдивих даних табелів робочого часу, позивачка просила стягнути відповідно нараховану особисто нею заробітну плату.

Відмовляючи у позові ОСОБА_2 в частині стягнення заборгованої зарпла-ти, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що закон пов'язує настання відповідальності робото-давця за несвоєчасний розрахунок із звільненим з роботи працівником виключ-но за наявності вини першого з невиплати належних і неоспорюваних сум заро-бітної плати, інших належних сум працівникові при його звільненні. Така від-повідальність не може наставати у випадку невиплати належних сум через об'-єктивні і незалежні від роботодавця обставини, зокрема, як зазначає суд першої інстанції, у зв'язку з неможливістю визначити суми до виплати через дії самої особи, яка звільняється, що має місце у даній справі, виникнення спору про роз-мір належних до виплати сум.

Суд першої інстанції критично оцінив доводи позивачки стосовно розміру особисто нарахованої заборгованої зарплати, зазначивши, що її розрахунки су-перечать розрахунку від 27 квітня 2015 року № ВЕ000000004, наданому відпо-відачем, який має всі необхідні у такому випадку реквізити та відповідає дійс-ному стану речей. Згідно цього розрахунку з вересня 2013 року до дня звільнен- ня ОСОБА_2 з роботи у березні 2015 року їй було нараховано до виплати 13576,48 гривень і через банківську установу вона отримала, чого не заперечує, 11572,41 гривні. Різниця у сумі 2004,07 гривень становила за результатами про-веденого фірмою «Служба аудиту» за період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2014 року аудиту належну до виплати зарплату після звільнення ОСОБА_2 з роботи; 28 квітня 2015 року згідно квитанції № 0453 ці кошти перераховані по-зивачці, чого вона також не заперечує.

Суд першої інстанції дійшов висновку про правильність і об'єктивність роз-рахунку відповідачем суми заробітної плати, що підлягала виплаті ОСОБА_2, а поскільки така виплачена позивачці у повному обсязі, приймаючи до уваги, що між сторонами існував спір з приводу виплат на момент звільнення з роботи і вирішення цього спору у судовому порядку, суд вірно відмовив як у позові про стягнення заборгованої зарплати, так і в позові в частині стягнення серед-нього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Розглядаючи вимоги позову щодо стягнення коштів згідно авансових звітів ОСОБА_2, суд підкреслив, що ці вимоги є недоведеними та не підлягають за-доволенню на підставі статей 1159, 1160 ЦК України. Вчинення ОСОБА_2 дій в інтересах товариства без його доручення не можна визнати виправданими об-ставинами, за яких ці дії були вчинені. Позивачка не могла пояснити суду, яка ж небезпека настала б для товариства у випадку неперерахування нею особис-тих коштів як на рахунок роботодавця, так і стороннім особам; які обставини спонукали її вчиняти такі дії без схвалення їх роботодавцем ( його не було, від-повідні докази відсутні ), враховуючи тривалість періоду, за який ОСОБА_2 вимагає відповідного відшкодування: з травня 2014 року по лютий 2015 року. Тим більше, що як головний бухгалтер, ОСОБА_2 була уповноважена на роз-порядження коштами роботодавця і в певній мірі робила це на власний розсуд. Це доводиться тим поясненням ОСОБА_2 суду, що кошти в сумі 1748,87 гри-вень вона отримала саме від товариства в якості оплати власного листка непра-цездатності, а в подальшому, після надходження такої ж суми з Фонду соціаль-ного страхування з тимчасової втрати працездатності і отримання цієї суми вдруге вона таку ж суму коштів перерахувала товариству з власного карткового рахунку. Окремо взяті дії позивачки у викладеній частині не можна визнати за-конними, такими, що підлягають виправданню за будь-яких обставин.

Слід зазначити, що вимагаючи повернення коштів за авансовими звітами, позивачка не довела цих вимог в установленому порядку, оскільки відповідач взагалі заперечує подання нею відповідних авансових звітів. Крім того, норми матеріального права, якими ОСОБА_2 обгрунтовує позов в цій частині, не ре-гулюють правовідносини, що мали місце між сторонами у справі.

Не помилився суд першої інстанції, відмовивши у позові щодо відшкоду-вання моральної шкоди. Вини відповідача у моральних стражданнях позивачки не встановлено.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу,оскільки не спростовують висновків суду пер-шої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні від 11 червня 2015 року. Зокрема, посилання апелянтів на інформацію управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці та Вінницької об'єднаної державної податкової інс-пекції Головного управління Державної фіскальної служби України у Вінниць-кій області стосовно перерахування податків і зборів із заробітку ОСОБА_2, нарахованого за шести- та восьмигодинні робочі дні, не доводять законності на-рахування цих сум заробітної плати. Як встановлено судом, такі нарахування здійснені самій собі позивачкою як головним бухгалтером товариства всупереч визначених трудовим договором умов праці, без згоди і відома роботодавця, у зв'язку з чим останнім було здійснено аудиторську перевірку стосовно подат-кового та пов'язаного з ним бухгалтерського обліку товариства за період 01 жовтня 2013 року по 31 грудня 2014 року, тобто фактично за період роботи у відповідача ОСОБА_2 на посаді головного бухгалтера.

Неможливо погодитися з доводами представника ОСОБА_2 стосовно не-належності як доказу Звіту про виконання узгоджених процедур стосовно по-даткового та пов'язаного з ним бухгалтерського обліку товариства «Ветагент» за період з 01.10.2013 року по 31.12.2014 року тільки через те, що він складений з метою надання відповідачу допомоги в оцінюванні стану податкового та пов'-язаного з ним бухгалтерського обліку за вказаний період та не повинен вико-ристовуватися в будь-яких інших цілях та надаватися будь-яким іншим сторо-нам. Суд зауважує, що Звіт складений ще до звернення ОСОБА_2 в суд з да-ним позовом, висновки для товариства фактично з питань роботи позивачки пов'язані саме з необхідністю визначення якості її роботи, правильності здій-снених нею розрахунків, обов'язкових платежів та зборів, а надання Звіту суду здійснено саме на вимогу позивачки та її представника у зв'язку з неможли-вістю для відповідача замовчування висновків Звіту у спорі, порушеному за іні-ціативою ОСОБА_2

За викладених умов апеляційна скарга ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3 задоволенню не підлягає, доводи апеляційної скарги спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або за-перечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 308 ЦПК України встановлено, що апеляційний суд відхиляє апе-ляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстан-ції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального пра-ва. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з од-них лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія cуддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошен-ня, однак вона може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціа-лізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом вірно: