Ухвала

іменем україни

23 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

КолодійчукаВ.М., Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до ОСОБА_4, третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог - ОСОБА_5, про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») звернулося до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого, з урахуванням уточнення позовних вимог, зазначило, що 04 вересня 2006 року між банком та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір та додаткові угоди до нього, відповідно до умов яких позичальнику були надані кредитні кошти в сумі 1 000 000 доларів США, терміном дії до 04 вересня 2026 року. На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за вказаним кредитним договором 18 вересня 2006 року між банком та ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого в іпотеку банку було передано квартиру АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23 лютого 2012 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 12 вересня 2012 року, ухваленим у справі за позовом ПАТ «ВіЕйБі Банк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 04 вересня 2006 року, вирішено стягнути з ОСОБА_5 на користь банку суму боргу в розмірі 7 649 339 грн 33 коп.

Враховуючи невиконання позичальником умов кредитного договору та рішення суду про сплату боргу, позивач звернувся до суду із указаним позовом до іпотекодавця та просив у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 перед ПАТ «ВіЕйБі Банк» за кредитним договором від 04 вересня 2006 року звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 64 кв. м, яка складається з двох кімнат, шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 17 липня 2015 року, позов ПАТ «ВіЕйБі Банк» задоволено.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 перед ПАТ «ВіЕйБі Банк» за кредитним договором від 04 вересня 2006 року, укладеним між ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та ОСОБА_5, у розмірі 7 649 339 грн 33 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 18 вересня 2006 року, укладеним між ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та ОСОБА_4, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, а саме: на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 64 кв. м, яка складається з двох кімнат, шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 04 вересня 2006 року між ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір та додаткові угоди до нього, відповідно до умов яких позичальнику були надані кредитні кошти в сумі 1 000 000 доларів США, терміном дії до 04 вересня 2026 року.

На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за вказаним кредитним договором 18 вересня 2006 року між позивачем та ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого в іпотеку банку було передано квартиру АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23 лютого 2012 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 12 вересня 2012 року, ухваленим у справі за позовом ПАТ «ВіЕйБі Банк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 04 вересня 2006 року, вирішено стягнути з ОСОБА_5 на користь банку суму боргу станом на 17 листопада 2011 року в розмірі 7 649 339 грн 33 коп.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_5 не виконав зобов'язання за кредитним договором, що установлено судовим рішенням, а відтак вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки ґрунтуються на вимогах закону та підтверджені матеріалами справи.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте ухвала апеляційного суду зазначеним нормам процесуального права не відповідає з огляду на наступне.

Положеннями ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд не звернув уваги на те, що, приймаючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на публічних торгах у межах процедури виконавчого провадження, суд не зазначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

При цьому колегія суддів суду касаційної інстанції звертає увагу на те, що посилання у резолютивній частині рішення на визначення початкової ціни предмета іпотеки під час здійснення виконавчого провадження суперечить вимогам ст. ст. 39 та 43 Закону України «Про іпотеку».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1935цс15, яка є обов'язковою для всіх судів України.

У силу наданих чинним ЦПК України повноважень апеляційний суд міг усунути допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, проте, не врахувавши вищенаведеного, залишив без змін рішення суду першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постановлена у справі ухвала апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 липня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

В.М.Колодійчук

О.В.Умнова