Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого - судді : Оніпко О.В., суддів : Шимківа С.С., Хилевича С.В.,

секретар - Шептицька С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою управління Пенсійного фонду України в м. Рівне на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 травня 2015 року у справі за позовом управління Пенсійного фонду України в м. Рівне до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Заслухавши доповідача, пояснення ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів , -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду від 06.05.2015 р. у задоволенні позову управлінню Пенсійного фонду України в м. Рівне до ОСОБА_1 про стягнення коштів - відмовлено.

У поданій на рішення апеляційній скарзі позивач вважає його ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує на те, що судом 1-ї інстанції не враховано, що ОСОБА_1 не повідомила управління про факт працевлаштування протягом 10 - ти днів з дня прийняття її на роботу, як це передбачено п. 12 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, в зв'язку з чим виникла переплата пенсії в сумі 1141 грн. 55 коп. за період з 24.11.2004 р. по 30.06.2007 р.

Зазначає, що висновок суду 1- інстанції про те, що позивач звернувся до суду після закінчення строку позовної давності не відповідає дійсності, оскільки про факт безпідставної виплати підвищеного розміру пенсії внаслідок працевлаштування, позивачу стало відомо з листа від 10.09.2014 р. управління з координації та контролю за виплатою пенсій головного управління Пенсійного фонду України в м. Рівне. Просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги управління Пенсійного фонду України в м. Рівне в повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду 1-ї інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про її часткове задоволення, виходячи з наступного.

18.02.2015 року управління Пенсійного фонду України в м. Рівне звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплаченої пенсії за період з 24.11.2004 року по 30.06.2007 року в сумі 1141,55 грн. посилаючись на те, що вказана переплата виникла з вини відповідачки - через неповідомлення нею про працевлаштування. Свої вимоги обґрунтовувало положеннями ст.ст. 1212, 1215 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні позову суд 1-ї інстанції виходив з того, що позивачем без поважних причин пропущено строк позовної давності для звернення до суду, оскільки про факт переплати ОСОБА_1 пенсії йому було відомо ще у 2007 році.

__________________________________________________________________________________________________________________

Справа№569/2540/15-ц Головуючий суддя 1 інстанції : Бердій М.А.

Провадження №22-ц787/1298/2015 Суддя-доповідач : Оніпко О.В.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками місцевого суду, оскільки захисту підлягає лише порушене право і суд вправі відмовити у задоволенні позову у зв»язку із спливом позовної давності лише у тому разі, коли позов є доведеним.

Як встановлено колегією суддів та стверджується матеріалами справи, з 27.06.1995 р. ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в м. Рівне та отримувала соціальну пенсію як інвалід з дитинства другої групи відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" до 2000 р., яка була встановлена їй на період навчання в Рівненському державному технічному університеті.

Згідно з довідкою МОН України НУВГП від 18.10.2007 р. №003/44, ОСОБА_1 з 10.11.2001 р. була прийнята на роботу за сумісництвом на 0,25 ставки посади асистента кафедри регіонального управління Рівненського державного технічного університету. 30.06.2002 р. звільнена.

З 13.03.2006 р. відповідач прийнята на роботу за сумісництвом на 0,5 ставки посади старшого викладача кафедри регіонального управління НУВГП. 30.06.2006 р. звільнена у зв'язку із закінченням терміну договору (а.с.22).

Відповідно до записів з копії трудової книжки, ОСОБА_1 з 01.09.1995 по 30.06.2000 р. навчалася в Рівненському державному технічному університеті. З 01.08.2000 р. прийнята на посаду асистента 0,5 ставки кафедри регіонального управління НУПГП. 01.11.2001 р. звільнена з посади у зв'язку з вступом до аспірантури. З 01.11.2001 р. по 31.08.2006 р. навчання в аспірантурі. З 01.09.2006 р. працює на посаді старшого викладача кафедри регіонального управління НУВГП за строковою угодою. 01.09.2008 р. переведена на посаду доцента кафедри. 01.11.2012 р. переведена на посаду доцента кафедри державного управління та місцевого самоврядування на умовах строкового трудового договору. 30.09.2013 р. звільнена із займаної посади у зв'язку із вступом до докторантури університету (а.с.24-30).

З матеріалів справи вбачається, що 21.08.2007 р. ОСОБА_1 зверталась до управління із заявою про призначення (перерахунок) пенсії по інвалідності третьої групи замість отриманої нею соціальної пенсії, у якій нею зазначалося про те, що вона працює. Вказана заява разом з іншими, доданими до неї документами, була прийнята працівником Пенсійного фонду у той же день (а.с.3).

Згідно з поясненнями ОСОБА_1, пенсію за третьою групою інвалідності вона отримувала з 2001 року, після закінчення нею навчання та після прийняття МСЕК рішення про призначення їй інвалідності за третьою групою з дитинства , а не лише з 2007 р. У щорічних довідках до акту огляду МСЕК, які вона особисто надавала на вимогу УПФУ м. Рівне та у копії трудової книжки вказувалось про її працевлаштування та її місце роботи. Зазначає, що всі оригінали документів є у пенсійній справі, яку вона просила суд витребувати у позивача для огляду. Крім того, вказувала, що за відсутності та ненадання таких документів, позивач не призначив би їй відповідну пенсію.

Згідно зі ст.102 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1788-Х1І "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон України № 1788-ХП) пенсіонери зобов'язані повідомляти органу, що призначає пенсії, про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати. У разі невиконання цього обов'язку і одержання у зв'язку з цим зайвих сум пенсії пенсіонери повинні відшкодувати органу, що призначає пенсії, заподіяну шкоду.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4 ст. 103 Закону України № 1788-ХП суми пенсії, надміру виплачені пенсіонерові внаслідок зловживань з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями, неподання відомостей про зміни у складі членів сім'ї тощо), стягуються на підставі рішень органу, що призначає пенсії.

Відрахування на підставі рішень органу, що призначає пенсії, провадяться в розмірі не більше 20 процентів пенсії понад відрахування з інших підстав.

У разі припинення виплати пенсії (внаслідок відновлення здоров'я тощо) до повного погашення заборгованості решта заборгованості стягується в судовому порядку.

Скаргу на рішення органу, який призначає пенсії, може бути подано до районної (міської) Ради народних депутатів або до районного (міського) народного суду (ст. 104 цього Закону).

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно.

Стаття 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

Так, не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача (частина перша статті 1215 ЦК України).

Положення ст.1215 ЦК України мають застосовуватися з урахуванням положень ст. 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення», ст.50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», яка є спеціальною нормою.

Як зазначено вище, відповідно до ст.103 Закону № 1788-ХП, суми пенсії, надміру виплачені пенсіонерові внаслідок зловживань з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями, неподання відомостей про зміни у складі членів сім'ї тощо), стягуються на підставі рішень органу, що призначає пенсії. Аналогічні положення також містяться і у ст. 50 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", згідно з ч. 1 якої суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку

Отже, повернення надмірно сплачених сум пенсій передбачає стягнення зазначених сум лише у випадку, якщо така надмірна сплата відбулась з вини пенсіонера, а саме, через зловживання, зокрема, у випадку надання недостовірної інформації або взагалі ненадання відповідної інформації. При цьому правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються (постанова Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-91цс14).

З рішення управління Пенсійного фонду України в м. Рівне про утримання суми переплати пенсії №4 від 10.10.2014 р. вбачається, що ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності у розмірі 1049,00 грн. Сума переплати за період з 24.11.2004 р. по 30.06.2007 р. становить 1146,06 грн., яка утворилась у зв'язку з працевлаштуванням останньої і про що вона УПФУ в м. Рівне до відома не поставила. Про вказану обставину управління з координації та контролю за виплатою пенсії головного управління Пенсійного фонду України в м. Рівне повідомило позивача листом від 10.09.2014 р. №7690/03-01, який останній отримав 18.09.2014 р. (а.с.5, 6 ).

Також, на адресу відповідача, УПФУ в м. Рівне 30.09.2014 р. направило повідомлення за №12584/05, у якому зазначало про утримання вказаної суми переплати з 01.11.2014 в розмірі 20% від розміру пенсії ОСОБА_1 до повного її погашення, проте, 18.02.2015 р. звернулося до суду з даним позовом ( а.с. 7).

Відповідно до положень ст. ст. 10,11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст.ст. 57-58 ЦК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Позивачем зазначених вимог закону виконано не було, оскільки останнім не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, зокрема останнім не доведено тієї обставини, що надмірна сплата пенсії ОСОБА_1 в період з 2004 по 2007 р.р. відбулась внаслідок її зловживань. Також в справі відсутні докази того, що при нарахуванні пенсії відповідачу відсутня рахункова (технічна) помилка.

Крім того, представник належно повідомленого позивача двічі (22.06.2015 р. та 10.08.2015 р. ) не з»явився у судове засідання апеляційного суду з невідомих причин та не надав на вимогу суду для огляду пенсійну справу ОСОБА_1

Вищевказане рішення від 10.10.2014 р. за № 4 та лист-повідомлення позивача від 30.09.2014 р. щодо наявності переплати пенсії відповідачу у період з 24.11.2004 р. по 30.06.2007 р. не є належними та достовірними доказами у справі та підставою для задоволення заявлених УПФУ в м. Рівне позовних вимог.

Враховуючи наведене, наявні у матеріалах справи докази та пояснення ОСОБА_1, які позивачем не спростовано, колегія суддів приходить до висновку про те, що відповідач не приховувала факт свого працевлаштування, і УПФУ в м. Рівне, де остання перебувала на обліку, було обізнане з тим, що даний пенсіонер є працюючим з часу її працевлаштування. Також, будь-яких претензій з приводу приховування даних про працевлаштування чи невірної інформації про себе УПФУ в м. Рівне до ОСОБА_1 до 30.09.2014 р. протягом тривалого часу не висувало.

За таких обставин, є недоведеними твердження позивача про недобросовісність дій з боку ОСОБА_1, пов'язаних з приховуванням інформації від УПФУ в м. Рівне про те, що вона є працевлаштованим пенсіонером, тому відповідно, в силу вимог ч.1 ст.1215 ЦК України, є безпідставною і вимога позивача про стягнення з відповідача зазначеної в позові суми.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв»язку з пропуском позивачем строку позовної давності, тому рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі - про відмову УПФУ в м. Рівне в позові до ОСОБА_1 за безпідставністю.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в м. Рівне - задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 травня 2015 року скасувати .

Управлінню Пенсійного фонду України в м. Рівне відмовити у задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення коштів за безпідставністю позовних вимог.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його проголошення.

Головуючий:

Судді: