АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8791/15 Справа № 183/1198/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Парфьонов Д. О. Доповідач - Черненкова Л.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової Л.А.

суддів - Пономарь З.М., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Прудченко В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: товарна біржа «Дніпропетровська міська біржа нерухомості» про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

20 лютого 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, за яким просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу житлової квартири від 13 жовтня 1998 року реєстраційний номер №254-Н98 загальною площею 63,10 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 В обґрунтування позову зазначала, що 06 грудня 2013 року відповідач звернувся до відповідача із позовом про визнання договору купівлі-продажу житлової квартири від 13 жовтня 1998 року реєстраційний номер № 254-Н98 загальною площею 63,10 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області позовні вимоги ОСОБА_3. залишені без розгляду. Дізнавшись про наявність зазначеного позову позивач звернулась із даним позовом, в якому просила визнати договір недійсним, посилаючись на те, що відповідач вчинив дію, яка перериває строк позовної давності щодо спірного правочину, крім того договір купівлі-продажу нею не підписаний, позивач не мала наміру на підписання договору, не отримувала його копію, не отримувала кошти за договором, не вступала в члени біржі, не знайома з відповідачем. Пояснила, що в 1998 році опинилась у скрутному становищі, її переслідували особи з кримінального світу та вимагали сплати невизнаного нею боргу, погрожуючи заподіянням шкоди життю та здоров'ю. З метою самозахисту, позивач була змушена виїхати за межі України на декілька років. Коли повернулася, то дізналась, що квартира продана за допомогою фіктивного договору, в ній мешкають нові хазяї, які поставилися до позивача ворожо. В зв'язку зі станом здоров'я її матері, не вирішувала питання щодо відновлення права власності на квартиру і звернулася з позовом до суду лише після звернення відповідача з позовом до суду. Вказує, що оскільки договір купівлі-продажу житлової квартири від 13 жовтня 1998 року реєстраційний номер № 254-Н98 загальною площею 63,10 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 не засвідчений нотаріально, то є недійсним, посилаючись на норми ст.47, ч.1 ст.227 ЦК УРСР. В зв'язку з чим просила суд задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2015 року ухвалено: в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2- відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах та межах позовних вимог, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 жовтня 1998 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу житлової квартири загальною площею 63,10 кв.м, житловою площею 44,70 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1. Продаж здійснено за 13650 грн., які позивач повністю отримала від відповідача. Договір зареєстрований за реєстраційним номером № 254-Н98 засвідчений представником Товарної біржі «Дніпропетровська міська біржа нерухомості» Беккер О.Д. та 14 жовтня 1998 року за реєстровим № 108 договір зареєстровано КП «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації». Позивач, вказуючи на не підписання нею договору, та те, що вона не була на товарній біржі, недійсність договору через відсутність нотаріального посвідчення, порушення прав малолітньої особи, здійснення угоди без згоди органів та піклування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд обґрунтовано виходив з того, що доказів того, що правочин є недійсним, суду не надано. Саме лише не дотримання нотаріальної форми правочину за умови повного виконання його сторонами, з урахуванням ч.2 ст.47 ЦК УРСР не є підставою для визнання угоди недійсною. Також позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження здійснення угоди під впливом помилки, обману, або що укладаючи спірну угоду діяла всупереч її волі. Про означене свідчить і те, що 26 вересня 2000 року позивач змінила місце своєї реєстрації, проживала в одному населеному пункті з відповідачем та знаючи про те, що у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 проживає сім'я ОСОБА_3 до суду, правоохоронних органів, позивач з приводу повернення відчуженого майна, його витребування протягом більше ніж 10 років не зверталась, доказів на підтвердження об'єктивних та непереборних обставин, які перешкоджали такому зверненню не надала, доказів того, що підпис в договорі купівлі-продажу вчинено іншою, ніж позивач особою матеріали справи не містять. Реєстрація КП «Новомосковське міжміське бюро технічної інвентаризації» за відповідачем права власності на спірну нерухомість на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, станом на 1998 рік не суперечила чинному законодавству. Правила державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею. Суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_8 проживала станом на день підписання угоди із ОСОБА_2, зареєстрована у спірній квартирі чи отримала право власності на квартиру іншим чином матеріали справи не свідчать, позивачем не доведено. Позивач не довів належними доказами обставини, на які він посилається в позові та позовні вимоги є такими, що задоволенню не підлягають.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно вирішив спір.

Спірні правовідносини у сторін по справі виникли щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 13 жовтня 1998 року, посвідченого на товарній біржі та зареєстрованого в БТІ 14 жовтня 1998 року, з підстав того, що договір не був нотаріально посвідчений.

Статтею 153 ЦК УРСР в редакції 1963 року, що діяла в період спірних відносин, установлено, що договір уважається укладеним, коли між сторонами в потрібній, у належних випадках формі досягнуто згоди за всіма істотними умовами.

Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однією зі сторін повинно бути досягнуто згоди.

Згідно з положеннями ст. 227 ЦК УРСР, що діяла на момент укладення спірних договорів, договір купівлі-продажу має бути нотаріально посвідчений та зареєстрований.

У відповідності зі ст.ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.

За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. І ст.128 України (1963р.), а у відповідності зі ст.153 ЦК України (1963 р.) договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору.

Як убачається з положень укладеного договору купівлі-продажу нерухомого майна, сторони за договором уклали даний договір, здійснили купівлю-продаж належної продавцю на праві власності житлової квартири. Сторонами договору всі умови за договором виконані. Згідно з п. 2 вищевказаного договору відчужувана нерухомість продана позивачу за 13650,00 грн. які отримані продавцем від покупця до підписання угоди. Доказів того, що сторони заперечували укладений договір, згідно до вимог ст.237 ЦК України, суду не було надано. Факт передачі грошових коштів підтверджено свідченнями свідка ОСОБА_9, допитаного в судовому засіданні.

Договір в наступному зареєстровано органом, який на момент його вчинення здійснював державну реєстрацію права власності у відповідності до Указу Президента України від 09 грудня 1997 № 1342/97, Наказу Державного комітету (будівництва, архітектури та житлової політики України № 121 від 09 червня 1998 року.

Також, судом першої інстанції встановлено, що відповідач більше 15 років є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрований за адресою цієї квартири з часу придбання її у власність.

Так, відповідно до роз'яснень, викладених у пунктах 2, 5, 13, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" від 28 квітня 1978 р. N 3 (далі - роз'яснення Пленуму), угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановлювати наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і встановлення певних юридичних наслідків.

Реєстрація свого права власності в органі БТІ 14 жовтня 1998 року відповідачем на підставі укладеного з позивачем договору купівлі-продажу квартири, свідчить про виконання відповідачем дій щодо прийняття придбаного майна, а саме: з настанням правових наслідків укладеного правочину.

Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01.07.2004 р. за N 1952-IVправо власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції зазначені вимоги закону застосував правильно, і встановлені судом обставини не свідчать, що договір купівлі-продажу, укладений між позивачем і відповідачем 13 жовтня 1998 року був фіктивним, укладався без наміру створити правові наслідки.

Доводи апелянта про те, що не було її волевиявлення на продаж квартири є недоведеними.

Судом першої інстанції за клопотанням позивача призначалась судова почеркознавча експертиза ухвалою від 14 січня 2015 року.

Оскільки позивач ухилилась від виконання ухвали суду про призначення експертизи, нею не було здійснено оплату за проведення експертизи, що встановлено ухвалою суду від 17 серпня 2015 року, експертиза проведена не була, то суд розглянув справу на підставі доказів, які є в матеріалах справи.

В апеляційній інстанції апелянтом не заявлено клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи.

Представник апелянта в судовому засіданні суду апеляційної інстанції на роз'яснення головуючого судді про право сторони надати докази своїм доводам, пояснила, що всі докази є в матеріалах справи.

Доказів порушення прав неповнолітньої дитини при укладенні договору купівлі-продажу квартири також в матеріалах справи не має.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед установленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду постановлено у відповідності з вимогами закону та не має підстав для його скасування, і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308, ч.1 п.1 ст.314, 317,319, ч.1 ст.218 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Л.А. Черненкова

Судді З.М. Пономарь

М.Ю. Петешенкова