Ухвала

іменем україни

12 серпня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Мартинюка В.І.,

Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Державного навчального закладу «Катюжанське вище професійне училище» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та піклування Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, про визнання такими, що втратили право користування службовим житловим приміщенням, виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 04 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Київської області від 17 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року Державний навчальний заклад «Катюжанське вище професійне училище» (далі - ДНЗ «КВПУ») звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було зараховано на посади майстрів виробничого навчання ДНЗ «КВПУ», у зв'язку з чим їм та членам їхніх сімей надано службові квартири на території училища на час виконання посадових обов'язків. У 2013 році відповідачі були звільнені, тому втратили право проживання в наданих на час виконання службових обов'язків службових приміщеннях, проте їх не звільнили.

За таких обставин позивач просив визнати відповідачів та членів їхніх сімей такими, що втратили право проживання та користування службовими житловими приміщеннями - квартирами, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1; усунути перешкоди у користуванні службовими житловими приміщеннями шляхом виселення відповідача ОСОБА_3 з усіма членами його сім'ї, які проживають разом із ним, зі службового жилого приміщення, без надання іншого жилого приміщення; усунути перешкоди у користуванні службовими житловими приміщеннями шляхом виселення відповідача ОСОБА_4 з усіма членами його сім'ї, які проживають разом із ним, зі службового жилого приміщення, з наданням іншого жилого приміщення у гуртожитку ДНЗ «КВПУ», яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 04 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 17 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов задоволено.

Визнано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування та проживання в службових житлових приміщеннях: ОСОБА_3 - у квартирі АДРЕСА_2; ОСОБА_4 - у квартирі АДРЕСА_3, що знаходяться на території ДНЗ «КВПУ».

Усунуто перешкоди ДНЗ «КВПУ» у користуванні службовим житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2, яка знаходиться на території ДНЗ «КВПУ», шляхом виселення ОСОБА_3 зі службового житлового приміщення - вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Усунуто перешкоди ДНЗ «КВПУ» у користуванні службовим житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_3, яка знаходиться на території ДНЗ «КВПУ», шляхом виселення ОСОБА_4 зі службового житлового приміщення - вказаної квартири із наданням іншого рівноцінного житлового приміщення, а саме: окремий ізольований блок із чотирьох кімнат у гуртожитку ДНЗ «КВПУ», що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Вирішено питання про судові витрати.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5 просять скасувати рішення судів попередніх інстанцій у частині вирішення позову до ОСОБА_4, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В іншій частині рішення не оскаржуються.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Проте оскаржувані рішення судів першої й апеляційної інстанцій зазначеним нормам процесуального права не відповідають.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st4>).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У силу вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що наказом від 13 серпня 1998 року № 21-к ОСОБА_4 зараховано до Катюжанського ДПТУ-21, яке згодом реорганізоване у ДНЗ «КВПУ», на посаду майстра виробничого навчання на контрактній основі.

Відповідно до рішення адміністрації Катюжанського ДПТУ-21 від 05 грудня 1998 року «Про виділення службових квартир працівникам у зв'язку з виробничою необхідністю на час виконання службових обов'язків в ДПТУ-21» майстру виробничого навчання ОСОБА_4 надано службову квартиру.

17 жовтня 1999 року ОСОБА_4 на підставі рішення Виконавчого комітету Катюжанської сільської ради Вишгородського району Київської області від 22 липня 1999 року № 37 видано ордер на сім'ю з трьох осіб на право зайняття житлового приміщення житловою площею 30,34 кв. м, яке складається з двох кімнат у службовій квартирі по АДРЕСА_1.

Наказом від 06 грудня 2013 року № 83-к ОСОБА_4 звільнено із займаної посади відповідно до ст. 38 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_202/ed_2015_04_15/pravo1/KD0001.html?pravo=1> за власним бажанням.

Згідно з рішенням Виконавчого комітету Катюжанської сільської ради Вишгородського району Київської області від 29 квітня 2002 року № 39 із метою забезпечення житловою площею працівників училища та молодих спеціалістів, квартири, які знаходяться на території навчального закладу, відносяться до категорії службових та не підлягають приватизації.

Відмовляючи в задоволенні указаного позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі не можуть бути виселені зі службових житлових приміщень без надання іншого житлового приміщення, крім того, у родині кожного з відповідачів є неповнолітні діти, а тому у разі задоволення позову будуть порушені їхні права.

Проте з такими висновками не погодився апеляційний суд.

Зокрема, розглядаючи спір у частині, що стосується позовних вимог до ОСОБА_4, апеляційний суд виходив із того, що він пропрацював у позивача із 13 серпня 1998 року до 09 грудня 2013 року, був звільнений з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_202/ed_2015_04_15/pravo1/KD0001.html?pravo=1> за власним бажанням, таким чином, його трудовий стаж роботи складає п'ятнадцять років шість місяців, тому відповідно до вимог ст. 125 ЖК Української РСР його не може бути виселено зі службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення.

При цьому суд врахував, що ОСОБА_4 було запропоновано з боку позивача переселитися зі службового жилого приміщення, яке складається із двох жилих кімнат житловою площею 30,34 кв. м, до житлового приміщення житловою площею 63,8 кв. м, яке складається із чотирьох жилих кімнат, що знаходяться на першому поверсі п'ятиповерхового будинку, розташованого на території ДНЗ «КВПУ» по АДРЕСА_1, жилі приміщення якого не відносяться до складу службових і складаються із чотирьох кімнат (окремий блок), відповідають встановленим санітарним і технічним вимогам. Однак, припинивши трудові відносини, ОСОБА_4 займаного службового приміщення не звільнив та відмовився від пропозиції позивача переїхати до іншого жилого приміщення.

Однак із вказаними висновками в повній мірі погодитися не можна, оскільки таких суди дійшли з порушенням норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи у частині, що стосується позовних вимог до ОСОБА_4

Відповідно до ч. 1 ст. 118 ЖК Української РСР <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_508/ed_2015_02_12/pravo1/KD0003.html?pravo=1>службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових, рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Статтею 109 ЖК Української РСР передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Згідно зі ст. 124 ЖК Української РСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого житлового приміщення.

Таким чином, робітники і службовці, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню із службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Водночас норми чинного законодавства України закріплюють гарантії для певних категорій осіб, які не можуть бути виселені із службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення.

У абз. 3 ст. 125 ЖК Української РСР зазначено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у ст. 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 ЖК Української РСР <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_538/ed_2015_02_12/pravo1/KD0003.html?pravo=1>надаване громадянам у зв'язку з виселенням з службового жилого приміщення інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим ч. 2 ст. 114 цього Кодексу.

Так, ч. 2 ст. 114 ЖК Української РСР установлено, що надаване громадянам у зв'язку з виселенням інше жиле приміщення повинно знаходитись у межах даного населеного пункту і відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам.

Проте на порушення вимог ст. ст. 212, 213, 214, 303, 304 ЦПК України суди не з'ясували питання про те, чи відповідає запропоноване відповідачеві ОСОБА_4 інше житлове приміщення, яке є блоком кімнат у гуртожитку, встановленим санітарним і технічним вимогам та чим це підтверджується, а також, чи може у зв'язку з виселенням надаватись інше житлове приміщення, яке має статус гуртожитку.

За таких обставин передчасним є висновок суду про виселення ОСОБА_4 зі службового приміщення з наданням іншого рівноцінного житлового приміщення - блоку кімнат в гуртожитку.

Оскільки суди першої й апеляційної інстанцій на порушення вимог ст. ст. 212-215, 303 <nau://ukr/1618-15|st303>, 315 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st316> не дотрималися норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалені у справі рішення судів першої й апеляційної інстанцій у частині вирішення позову ДНЗ «КВПУ» до ОСОБА_4 про визнання таким, що втратив право користування службовим житловим приміщенням, та виселення - скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

В іншій частині рішення судів не оскаржуються, тому у касаційному порядку не переглядаються.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 04 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Київської області від 17 квітня 2015 року в частині вирішення позову Державного навчального закладу «Катюжанське вище професійне училище» до ОСОБА_4 про визнання таким, що втратив право користування службовим житловим приміщенням, та виселення скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: О.І. Євтушенко

В.І. Мартинюк

О.М. Ситнік

О.В. Ступак