Номер провадження: 22-ц/785/6910/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.12.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Громіка Р.Д.

ОСОБА_2,

при секретарі: Добряк Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 червня 2015 року за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Одеська залізниця», Відокремленого структурного підрозділу Білгород-Дністровська дистанція колії №4 Одеської залізниці про видачу належним чином оформленої трудової книжки,

в с т а н о в и л а:

05 травня 2014 року ОСОБА_3 Д.В. звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що в липні 1997 року він був прийнятий на роботу техніком як на основну роботу, про що свідчить його заява про прийняття на роботу та особова облікова картка, трудову книжку відділ кадрів не надав, пояснивши, що вона втрачена й пообіцяли завести нову трудову книжку. В подальшому на нього було покладено виконувати обовязки юриста по сумісництву. В березні 1998 року він був звільнений з роботи, але належно оформлену трудову книжку йому не видали.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. ст. 47,48 КЗпП України, позивач ОСОБА_3 просив суд позов задовольнити (а.с. 1).

Представник відповідача, ДП «Одеська залізниця» - ОСОБА_4, проти позову заперечувала й в своїх поясненнях зазначала, що наказом №166 від 02 липня 1997 року позивач ОСОБА_3 з 3 липня 1997 року був прийнятий на постійну роботу на посаду техніка цеху №9 з покладанням обовязків юрист-консульта за сумісництвом у Білгород-Дністровську дистанцію колії №4 ДП «Одеська залізниця». Наказом №332 від 30 грудня 1997 року він був переведений на посаду техніка цеха №27. 28 лютого 1998 року позивач був звільнений з роботи з посади техніка цеху №27 за ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням. На осіб, які працюють за сумісництвом, трудові книжки ведуться тільки за місцем основної роботи, тому підстав для задоволення позову немає.

Справа розглядається повторно після перегляду заочного рішення суду.

Останнім рішенням суду першої інстанції у задоволенні позову відмовлено (а.с. 92-93).

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, мотивуючи тим, що судом порушенні норми матеріального та процесуального права, а саме, судом безпідставно переглянуто заочне рішення суду (а.с. 95).

Сторони у справі в судове засідання не з'явилися, викликалися в суд неодноразово належними чином.

За змістом ст. ст. 11, 27 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обовязки.

Тому у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України у даному випадку їх неявка в суд не перешкоджає розглядові справи і не порушує право на доступ до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

Згідно із 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад пять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообовязковому державному соціальному страхуванню. Працівникам, що стають на роботу вперше, трудова книжка оформляється не пізніше пяти днів після прийняття на роботу. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У пункті 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» від 03 квітня 1993 року №245 зазначено, що робітники, спеціалісти і службовці державних підприємств, установ і організацій мають право працювати за сумісництвом, тобто виконувати, крім своєї основної, іншу роботу на умовах трудового договору. На умовах сумісництва працівники можуть працювати на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина у вільний від основної роботи час. Для роботи за сумісництвом згоди адміністрації за місцем основної роботи не потрібно.

Сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина (підприємця, приватної особи) за наймом. Для роботи за сумісництвом згоди власника або уповноваженого ним органу за місцем основної роботи не потрібно (п. 1 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, у установ і організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року № 43, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 червня 1993 року за №76).

Згідно із п. 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110, в редакції яка діяла на час прийняття позивача на роботу та його звільнення з роботи, трудова книжка є основним документом про трудову дiяльнiсть працiвника. … На осiб, якi працюють за сумiсництвом, трудовi книжки ведуться тiльки за мiсцем основної роботи.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач повинен був довести в судовому засіданні належними та допустимими доказами ті обставини, на які він посилався як на підставу позову, а відповідач як на заперечення проти позову.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом №166 від 02 липня 1997 року позивач ОСОБА_3 з 3 липня 1997 року був прийнятий на постійну роботу на посаду техніка цеху №9 з покладанням обовязків юрист-консульта за сумісництвом у Білгород-Дністровську дистанцію колії №4 ДП «Одеська залізниця» (а.с. 60).

Наказом №332 від 30 грудня 1997 року він був переведений на посаду техніка цеха №27 (а.с. 41).

28 лютого 1998 року позивач був звільнений з роботи з посади техніка цеху №27 за ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням (а.с. 42).

Відповідачем надані суду першої інстанції безспірні докази у підтвердження того, що позивач ОСОБА_3 03 липня 1997 року був прийнятий на постійну роботу на посаду техніка цеху №9 з покладанням обовязків юрист-консульта за сумісництвом у Білгород-Дністровську дистанцію колії №4 ДП «Одеська залізниця», а тому у даному випадку трудова книжка ведеться за основним місцем роботи, а не за сумісництвом.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем ОСОБА_3 не доведено в судовому засіданні те, що відповідачем порушені його трудові права, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України його права не підлягають захисту судом.

Таким чином, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції виконав всі вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно із законом.

Посилання позивача ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що на те, рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки судом безпідставно переглянуто та скасовано заочне рішення суду, не приймаються до уваги за таких підстав.

Згідно із ст. 228 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У частині 1 ст. 232 ЦПК України визначено, що заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не зявився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 листопада 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено (а.с. 50-51).

Копія заочного рішення суду першої інстанції відповідач, ДП «Одеська залізниця», в встановленому законом порядку не отримав, що підтверджується матеріалами справи.

03 лютого 2015 року відповідач, ДП «Одеська залізниця», звернувся до суду першої інстанції з заявою про перегляд заочного рішення суду (а.с. 56-58).

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03 березня 2015 року заява відповідача, ДП «Одеська залізниця», про перегляд заочного рішення суду задоволена, заочне рішення суду скасовано, справа призначена до розгляду (а.с. 72-73).

Задовольняючи заяву про перегляд заочного рішення суду, суд першої дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач не був сповіщений про розгляд справи 24 листопада 2014 року належним чином та докази на які посилається відповідач мають суттєве значення для правильного вирішення спору по суті.

Безпідставними є і твердження в апеляційній скарзі про те, що суд не розглянув його заяву від 25 березня 2015 року про відхилення заяви про перегляд заочного рішення суду й залишення заочного рішення суду без змін, оскільки заява перегляд заочного рішення була розглянута в судовому засіданні 03 березня 2015 року за участю позивача ОСОБА_3 (а.с. 71,72).

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України).

У абзаці 2 п. 11 постанови № 14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України розяснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або ос порені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналізуючи зазначені норми права, розяснення Пленуму Верховного Суду України, зясовуючи вказані обставини та наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що в судовому засіданні позивачем ОСОБА_3 не доведено те, що відповідач порушує його трудові права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно та повно з'ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та виконав всі вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно із законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

ОСОБА_5

ОСОБА_2