Справа № 440/489/14 Головуючий у 1 інстанції: Журибіда Б.М.
Провадження № 22-ц/783/5068/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 І. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого: Бермеса І.В.

суддів: Мусіної Т.Г., Савуляка Р.В.

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Буського районного суду Львівської області від 11 червня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третіх осіб Буської державної нотаріальної контори, реєстраційної служби Буського районного управління юстиції Львівської області про визнання права власності на спадкове майно та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третьої особи Буської державної нотаріальної контори, реєстраційної служби Буського районного управління юстиції Львівської області про визнання права власності на майно та права на постійне користування землею, -

встановила:

6 жовтня 2014 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4, третьої особи Буської державної нотаріальної контори, Реєстраційної служби Буського районного управління юстиції у Львівській області про визнання права власності на ідеальну частку розміром 1/2 на спадкове майно, покликаючись на те, що після смерті батька ОСОБА_6, 17.04.2014 року відкрилась спадщина, що складається з нового та старого житлового будинку по вул. Січових Стрільців,2 смт. Олесько Буського району Львівської області, а також на земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і для ведення підсобного господарства. Згідно заповіту від 18.06.2004 року, який було посвідчено секретарем Олеської селищної ради Буського району Львівської області та зареєстровано в реєстрі за №3, ОСОБА_6 заповів все своє майно їй та брату, який є відповідачем по даній справі, в рівних частинах. Просила визнати за нею право власності на 1/2 частину спадкового майна.

5.11.2014 року відповідач по справі, який є братом позивачки та сином померлого ОСОБА_6, подав зустрічний позов про визнання права власності в порядку спадкування на вказаний житловий будинок загальною площею 94,5 м. кв., земельну ділянку площею 0,15 га. для обслуговування жмитолвого будинку та господарських споруд за адресою смт. Олесько Буського району Львівської області згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ № 670 від 29.11.1996 року та право постійного користування земельною ділянкою для ведення підсобного господарства площею 0,20 га. за адресою смт. Олесько Буського району Львівської області, згідно державного акту на право постійного користування землею серія ЛВ № 413 від 29.11.1996 року.

Позов мотивував тим, що 4.09.2013 року його батько, склав заповіт, згідно якого все своє майно заповів йому. У нотаріальній конторі в оформленні прийняття спадщини йому було відмовлено, через те, що нотаріусу відомо про існування судового спору щодо визнання права власності на спадкове майно.

17.02.2015 року він уточнив позовні вимоги по зустрічному позову та просив визнати за ним в порядку спадкування право на ідеальну частку розміром 2/3 в праві власності на вказаний житловий будинок загальною площею 94,5 м. кв. та ідеальну частку розміром 2/3 в праві власності на земельну ділянку площею 0,15 га за адресою смт. Олесько Буського району Львівської області згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ №670 від 29.11.1996 року, а також, право постійного користування земельною ділянкою для ведення підсобного господарства площею 0,20 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд за адресою смт. Олесько Буського району Львівської області, згідно державного акту на право постійного користування землею серія ЛВ №413 від 29.11.1996 року.

Оскарженим рішенням Буського районного суду Львівської області від 11 червня 2015 року позовну заяву за первісним позовом задоволено частково.

Визнано право власності, в порядку спадкування за законом, на житловий будинок по вул. Січових Стрільців,2 загальною площею 94,5 м. кв. разом з приналежними до нього господарськими будівлями: сіньми, 2-ма погребами, крильцем, підвалом, сараєм, гаражем та вбиральнею, а також на земельну ділянку площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд за адресою смт. Олесько Буського району Львівської області згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ №670 від 29.11.1996 року у розмірі 1/3 ідеальної частки в праві власності за ОСОБА_2 та 2/3 ідеальної частки в праві власності за ОСОБА_4.

Зустрічну позовну заяву задоволено в повному обсязі.

Визнано за ОСОБА_4 право постійного користування в порядку спадкування за заповітом земельною ділянкою для ведення підсобного господарства площею 0,20 га за адресою смт. Олесько Буського району Львівської області, згідно державного акту на право постійного користування землею серія ЛВ №413 від 29.11.1996 року.

В задоволенні решти позовних вимог позивача за первісним позовом ОСОБА_2 відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд невірно застосував норми матеріального права, внаслідок чого спір в частині визнання права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування вирішений неправильно. Вважає, що суд прийшов до помилкового висновку, що право спадкування права користування землею належить лише спадкоємцеві за заповітом ОСОБА_4 і не належить позивачці. Вказує, що визнавши за нею обовязкову частку у спадщині на частину спірного житлового будинку та на частину земельної ділянки під цим будинком, суд чомусь позбавив її обовязкової частки у праві на спадкування права на постійне користування земельною ділянкою для ведення підсобного господарства. Звертає увагу, що у встановлений законом строк вона прийняла спадщину, як спадкоємець, який на час відкриття спадщини проживав постійно із спадкодавцем та звернулася із заявою про прийняття спадщини.

Просить рішення суду змінити та визнати за ОСОБА_2 право на обовязкову частку у спадщині на ? ідеальної частки та за ОСОБА_4 на ? ідеальної частки в порядку спадкування за заповітом земельної ділянки для ведення підсобного господарства площею 0,20 га.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підтримання апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на заперечення апеляційної скарги, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги та предявлених позовних вимог законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду в повній мірі не відповідає.

Задовольняючи первісний позов, суд виходив з того, що на момент смерті ОСОБА_6 йому належала ідеальна частка в розмірі 4/6 права власності на спірний житловий будинок та земельну ділянку та він 4.09.2013 року склав заповіт на ОСОБА_4, а ОСОБА_2 відповідно до ч.3 ст. 1235 Цивільного кодексу України має право на обов'язкову частку у спадщині.

При цьому суд вказав, що не приймає до уваги посилання позивачки за первісним позовом ОСОБА_2 на існування заповіту ОСОБА_6 від 18.06.2004 року, так як заповідач, склавши новий заповіт від 4.09.2013 року, скасував дію попереднього заповіту.

Однак поза увагою суду залишилась та обставина, що ОСОБА_2 в позовній заяві, як підставу позову вказувала те, що відповідно до заповіту ОСОБА_6 від 18.06.2004 року вона має право власності на 1/2 ідеальної частки на спірний житловий будинок та земельні ділянки.

В той же час позовних вимог відповідно до ч.3 ст. 1235 Цивільного кодексу України про визнання за нею права спадкування на обов'язкову частку у спірному житловому будинку та земельні ділянки відповідно до заповіту від 4.09.2013 року вона не заявляла.

Цю обставину в засіданні судової колегії визналиОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Крім того, відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права подання позову про набуття права власності на спадкове майно, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Особа вільно, на власний розсуд, обирає способи участі у справі.

Згідно із ч. 1 ст. 118 ЦПК позов пред'являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції, ч. 1 ст. 119 ЦПК установлено, що позовна заява подається у письмовій формі.

Згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст.ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Тому в разі посилання позивача не на ту норму закону суд уточнює підстави позову й застосовує норму закону, яка їм відповідає, незалежно від згоди на це позивача.

В порушення зазначених вимог закону суд першої інстанції належним чином не з'ясував у ОСОБА_2 правові підстави заявленого нею позову та не звернув увагу на те, що позовних вимог про визнання за нею права спадкування на обов'язкову частку у спірному житловому будинку та земельні ділянки відповідно до заповіту від 4.09.2013 року вона не заявляла.

Судова колегія враховує і те, що в п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Наприклад, суд має право вийти за межі заявлених вимог і з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину одночасно з позбавленням батьківських прав (частина друга статті 166 Сімейного кодексу України) ; застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину (частина п'ята статті 216 Цивільного кодексу України).

Позовні вимоги ОСОБА_2 відповідно до ч.3 ст. 1235 Цивільного кодексу України в матеріалах справи відсутні. Не встановлено обставин за яких суд вправі був виходити за межі позовних вимог.

Не зважаючи на це, суд вирішив спір за первісним позовом відповідно до ч.3 ст. 1235 Цивільного кодексу України.

ОСОБА_4 зазначає, що при уточненні зустрічної позовної заяви через помилку свого адвоката, помилково виходив з того, що ОСОБА_2 подавала позовні вимоги на підставі ч.3 ст. 1235 Цивільного кодексу України.

Оскільки таких первісних позовних вимог не було, тому не було підстав вважати, що в зустрічній позовній заяві зазначена ця підстава позову.

Відповідно до п.7 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на обов'язкову частку в спадщині зазначена відмова може бути оскаржена до суду в порядку позовного провадження.

Згідно п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Встановлено, що 28.08.2014 року при зверненні до нотаріуса з приводу прийняття спадщини ОСОБА_2 посилалась на заповіт ОСОБА_6 від 18.06.2004 року, а отже не зверталась до нотаріуса з підстав права визнання за нею права на спадкування обов'язкової частки у спірному житловому будинку та земельні ділянки відповідно до заповіту від 4.09.2013 року (а.с.9).

Суд цієї обставини теж не врахував, а отже не перевірено можливості ОСОБА_2 оформлення спадщини в цій частині в нотаріальному порядку та чипідлягають розгляду в судовому порядку такі її позовні вимоги.

При таких обставинах рішення суду слід скасувати і постановити нове рішення, яким в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовити.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, ч.2 ст.309, 314, ст.315, ст.317 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Буського районного суду Львівської області від 11 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третіх осіб Буської державної нотаріальної контори, реєстраційної служби Буського районного управління юстиції Львівської області про визнання права власності на спадкове майно та зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_7, третьої особи Буської державної нотаріальної контори, реєстраційної служби Буського районного управління юстиції Львівської області про визнання права власності на майно та права на постійне користування землею відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Бермес І.В.

Судді: Мусіна Т.Г.

ОСОБА_8