Справа № 352/1040/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1794/2015
Головуючий у 1 інстанції Дузінкевич І. М.
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Девляшевського В.А.,

суддів: Малєєва А.Ю., Меленко О.Є.,

секретаря Яковин М.Я.,

з участю: апелянта ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за поданням відділу Державної виконавчої служби Тисменицького районного управління юстиції про обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Тисменицького районного суду від 10 липня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року головний державний виконавець ВДВС Тисменицького районного управління юстиції Григорків С.І. звернувся до суду з поданням про обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3, посилаючись на те, що останній не виконує виконавчий лист №352/1040/14-ц від 05.12.2014 року про зобов'язання передати ОСОБА_2 м'які меблі, а у разі їх непередачі до 01.12.2014 року - стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 їх вартість у розмірі 21000 грн.

Ухвалою Тисменицького районного суду від 10 липня 2015 року в задоволенні подання головного державного виконавця Державної виконавчої служби Тисменицького районного управління юстиції Григорківа С.І. про встановлення тимчасового обмеження виїзду за межі України ОСОБА_3 відмовлено.

На дану ухвалу, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій не погоджується із висновками суду про відсутність доказів ухилення ОСОБА_3 від виконання судового рішення. Апелянт вказує на те, що такі докази існують, про що свідчить умисне безробіття відповідача, відсутність у нього майна та коштів, на які б можна було звернути стягнення. Також ОСОБА_2 вказує на те, що ОСОБА_3 продовжує виїжджати за кордон та продає меблі. Посилаючись на те, що боржник ОСОБА_3 не повертає йому грошові кошти за меблі з 2012 року, що свідчить про його свідоме ухилення від виконання свого зобов'язання, вважає, що у суду були підстави для застосування до останнього тимчасового обмеження у виїзді за кордон. Просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу про задоволення вищезазначеного подання.

Представник ВДВС Тисменицького РУЮ в судове засідання не з'явився з невідомих причин, хоч судове повідомлення було вручено завчасно. Отже, є правові підстави для розгляду справи у його відсутності.

В судовому засіданні ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав з вищезазначених мотивів, просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу про задоволення подання ВДВС Тисменицького РУЮ про обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні вищезазначеного подання, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується і колегія суддів, виходив з того, що належних доказів ухилення ОСОБА_2 від виконання судового рішення державним виконавцем надано не було.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі виконавчого листа №352/1040/14-ц від 05.12.2014 року про зобов'язання ОСОБА_3 повернути ОСОБА_2 м'які меблі, а у разі їх неповернення до 01.12.2014 року - грошові кошти у розмірі 21000 грн, головним державним виконавцем ВДВС Тисменицького РУЮ Григорківим С.І. постановою від 15.12.2014 року було відкрито виконавче провадження та надано боржнику 7-денний строк для добровільного виконання рішення з дня одержання постанови про відкриття виконавчого провадження (а.с.48, 51). У зв'язку із невиконанням в добровільному порядку ОСОБА_3 рішення суду в семиденний термін, головним державним виконавцем ВДВС Тисменицького РУЮ Григорківим С.І. було винесено постанову від 16.02.2015 року про накладення арешту на кошти боржника в межах суми 21000 грн (зворот а.с.41).

Однак, колегія суддів констатує, що відомостей про одержання вищезазначених постанов ОСОБА_3 державним виконавцем представлено не було. Тому невідомо, чи ОСОБА_3 відомо про відкрите виконавче провадження про стягнення з нього коштів.

Згідно до ч.1 ст.377-1 ЦПК України, питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

З погляду на значення словосполучення "ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)", вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-XII та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV, означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до ч.2 ст.10 ЦПК України, наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови "доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання".

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, про що вказує державний виконавець, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків. На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження (висновки Верховного Суду України, узагальнення судової практики щодо розгляду подань про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 01.02.2013 року).

Отже, право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов'язань.

Таким чином, оскільки державним виконавцем не надано докази на підтвердження ухилення боржника від виконання зобов'язання, у суду були правові підстави для відмови в задоволенні подання державного виконавця.

Окрім іншого, звернення державного виконавця до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України повинно бути як крайній захід, який застосовується до боржника, коли державним виконавцем вже виконані всі можливі дії щодо примусового виконання судового рішення, оскільки це веде до обмеження конституційного права громадянина на свободу пересування.

Аналогічної позиції дотримується Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема у справі №6-55583ск13 (ухвала від 31.01.2014 року), у справі № 6-51650ск13 (ухвала від 24.01.2014 року).

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_3 систематично виїжджає за кордон, продовжуючи займатися підприємницькою діяльністю, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не підтверджені жодними об'єктивними доказами.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що в матеріалах справи містяться відомості про те, що боржник ОСОБА_3 зберігає кошти у банках, про що свідчить листування державного виконавця та комерційних банків (зв.а.с.40, а.с.42), а отже державний виконавець має можливість звернути стягнення на ці кошти для повернення ОСОБА_2 заборгованості.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, їм дано вірну правову оцінку, а ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апелянта висновків суду не спростовують. Тому підстав для скасування постановленої в даній справі ухвали немає.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 218, 307, 312, 313-315; 319; 324 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а ухвалу Тисменицького районного суду від 10 липня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили після її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: А.Ю. Малєєв

О.Є. Меленко