У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 серпня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Ступак О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором позики, процентів та інфляційних нарахувань, за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання договорів недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 грудня 2012 року, додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 березня 2013 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 червня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2010 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_6 на її користь 6 266 235 грн боргу за договорами позики та судові витрати.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 листопада 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 22 лютого 2011 року, позов задоволено у повному обсязі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 червня 2012 року касаційну скаргу ОСОБА_6 задоволено. Рішення судів першої та апеляційної інстанції скасовано з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалами Печерського районного суду м. Києва від 6 серпня 2012 року об'єднано в одне провадження цивільні справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договорами позики та за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення інфляційних витрат та відсотків за договорами позики.

В ході нового розгляду справи ОСОБА_5 уточнила вимоги та просила стягнути з ОСОБА_6 борг за договорами позики, який станом на 6 вересня 2010 року становить 6 272 215 грн, а також 2 129 284,08 грн інфляційних нарахувань та відсотків (527 323,95 грн - інфляційні втрати та 1 601 960,13 грн - відсотки).

Позов мотивовано тим, що 19 лютого 2008 року між сторонами був укладений договір позики, згідно якого відповідач отримав у позивача в позику кошти у розмірі 2 525 000 грн та зобов`язався повернути їх 19 серпня 2008 року.

18 серпня 2008 року між сторонами укладено договір про внесення змін до договору позики і встановлено новий термін повернення коштів - до 19 лютого 2009 року. В подальшому, зазначений договір було продовжено до 19 серпня 2010 року, про що 24 липня 2009 року укладено договір про внесення змін до договору позики. Згідно договору позики від 19 лютого 2008 року, відповідач позичив у позивача кошти у розмірі 378 750 грн та зобов'язався повернути їх 19 серпня 2008 року. Згідно договору позики від 17 лютого 2009 року, відповідач позичив кошти в розмірі 1 725 000 грн та зобов'язався повернути їх 17 серпня 2009 року. У зазначений в договорах строк, відповідач борг не повернув у зв"язку із чим позивач просить стягнути його в судовому порядку з урахуванням відсотків та індексу інфляції.

У серпні 2012 року ОСОБА_6 подав зустрічний позов, в якому просив визнати недійсними укладені між ним та ОСОБА_5 договори позики від 19 лютого 2008 року, зі змінами від 18 серпня 2008 року, 17 лютого 2009 року та від 24 липня 2009 року (на суму 2 525 000 грн), а також договори позики від 19 лютого 2008 року (на суму 378 750 грн) та від 17 лютого 2009 року (на суму 2 725 000 грн).

Зустрічний позов мотивовано тим, що дійсно, позивач надала ОСОБА_6 кошти в загальному розмірі 2 525 000 грн, при цьому, було домовлено про плату за позику - процент за користування коштами, тобто між сторонами виникли правовідносини фінансового кредиту. Таким чином, договори позики є удаваними, а правочин який сторони насправді вчинили (фінансовий кредит), зважаючи на суб`єктний склад суперечить законодавству і тому договори є недійсними. Договори позики від 19 лютого 2008 року та від 17 лютого 2009 року були безгрошові, розписки по ним не надавалися, що свідчить про те, що грошові кошти по ним не передавались і вони приховували процентні зобов`язання відповідача та перерахунок коштів за першим договором з урахуванням збільшення курсу долара до гривні. Зазначені обставини також підтверджують недійсність зазначених договорів.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 грудня 2012 року, первісний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь позивача борг за договором позики у розмірі 3954100 грн. Зустрічний позов задоволено частково. Визнано недійсним договір позики від 19 лютого 2008 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Визнано недійсним договір позики від 17 лютого 2009 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кашуба О.Б. та зареєстрований в реєстрі за № 619, зі змінами від 24 липня 2009 року.

Додатковим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 березня 2013 року ОСОБА_5 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_6 в частині стягнення інфляційних нарахувань та відсотків.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 27 червня 2013 року апеляційні скарги ОСОБА_5, ОСОБА_6 відхилено. Рішення та додаткове рішення місцевого суду залишено без змін.

ОСОБА_5, не погоджуючись з даними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати з ухваленням нового рішення про задоволення первісного позову у поному обсязі та відмову у задоволенні зустрічного позову.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи первісний позов виходив з того, що позовні вимоги про стягнення суми боргу за першим договором позики є обґрунтованими і підлягають задоволенню у розмірі 3954100 грн. Вимоги про стягнення інфляційних нарахувань по договору є необгрунтованими, оскільки борг перераховано по гривневому еквіваленту суми в доларах США - 500000, а індекс інфляції може застосовуватись до гривні, а не до іноземної валюти, в якій перераховано боргові зобов`язання відповідача. Також не підлягає задоволенню вимога про стягнення відсотків за прострочення виконання зобов`язання, оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідачем були сплачені відсотки за користування позикою в розмірі 285000 доларів США, що значно перевищує розмір відсотків, зазначений позивачем у розмірі 1113288,90 грн.

Згідно висновків місцевого суду, зустрічний позов підлягає частковому задоволенню, оскільки відповідачем визнано в судовому засіданні, що договір позики від 19 лютого 2008 року, відповідно до якого позивач надала в борг грошові кошти у розмірі 2525000 гри дійсно укладався, грошові кошти він отримав та виконував взяті на себе зобов`язання по сплаті процентів за користування ними. Що стосується двох інших договорів позики, то кошти за цими договорами не передавались, вони є удаваними, а правочин, який сторони насправді вчинили (фінансовий кредит), зважаючи на суб`єктний склад, суперечить законодавству і тому договори є недійсними.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, вважав їх законними і обґрунтованими у зв'язку із чим залишив ухвалене ним рішення без змін.

З такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 19 лютого 2008 року сторони уклали нотаріально посвідчений договір позики, згідно умов якого відповідач позичив у ОСОБА_8 кошти у розмірі 2 525 000 грн та зобов'язався повернути їх 19 серпня 2008 року. Даний договір був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кошубою О.Б.

Згідно п.3 договору підписання цього договору є підтвердженням факту отримання зазначеної грошової суми позичальником.

Разом з тим, на підтвердження факту отримання грошей, відповідачем надана розписка про отримання коштів в зазначеному розмірі.

Згідно п. 5 договору, в разі девальвації протягом дії строку цього договору національної грошової одиниці України позичальник зобов'язується повернути суму грошей у гривнях еквівалентну 500 000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на день платежу.

У пункту 7 договору зазначено, що факт отримання грошей підтверджується розпискою власноручно написаною позичальником.

18 серпня 2008 року між сторонами укладено договір про внесення змін до договору позики і встановлено новий термін повернення позики - до 19 лютого 2009 року. В подальшому, зазначений договір було продовжено до 19 серпня 2010 року, про що 24 липня 2009 року укладено відповідний договір.

Обставини укладення вказаного договору сторонами не заперечувались.

19 лютого 2008 року між позивачем та відповідачем укладений другий нотаріально посвідчений договір про те, що відповідач позичив у позивача 378 750 грн та зобов'язався їх повернути частинами з 19 березня по 19 серпня 2008 року.

Згідно п.3 договору підписання цього договору є підтвердженням факту отримання зазначеної грошової суми позичальником.

В разі девальвації протягом дії строку цього договору національної грошової одиниці України позичальник зобов'язується повернути суму грошей у гривнях еквівалентну 75 000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на день платежу (п.6 договору).

У пункті 8 договору зазначено, що факт отримання грошей підтверджується розпискою власноручно написаною позичальником.

17 лютого 2009 року між позивачем та відповідачем укладено третій нотаріально посвідчений договір, за яким відповідач позичив 1 725 000 грн і зобов'язувався їх повернути до 17 серпня 2009 року, а додатковим договором від 24 липня 2009 року строк повернення грошей продовжено до 19 серпня 2009 року.

Згідно п.3 договору підписання цього договору є підтвердженням факту отримання зазначеної грошової суми позичальником.

Пунктом 6 договору також передбачено, що факт отримання грошей підтверджується розпискою власноручно написаною позичальником.

При цьому, у пунктах 2 кожного з договорів позики зазначено, що сторони обумовили, що грошові кошти, які є предметом договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цих договорів.

Встановлюючи обставини у справі, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідач, який був допитаний в судовому засіданні у якості свідка, визнав, що дійсно позивачем було надано йому у борг 500000 доларів США під відповідні проценти, які були оформлені в той же день - 19 лютого 2008 року, як окремий договір позики на 378750 грн і зазначеним договором було визначено щомісячний платіж - 63125 грн, який він повинен був сплачувати протягом шести місяців, фактично це були проценти за користування позикою. Грошей за цим договором він не отримував, розписку про отримання даних коштів не надавав і ОСОБА_8 за цим договором, будь-яких коштів йому не передавала. 17 лютого 2009 року між ними також було оформлено безгрошовий договір позики на 1 725 000 грн на строк до 17 серпня 2009 року, 24 липня 2009 року були внесені зміни до договору, строк повернення грошей було продовжено до 17 серпня 2010 року, але за даним договором позики він також будь-яких коштів від ОСОБА_8 не отримував, розписки про отримання вказаної суми він ОСОБА_8 не надавав.

Встановлюючи безгрошовість вказаних двох договорів позики суди виходили з того, що ОСОБА_8 не надала розписки ОСОБА_10 про отримання ним від неї коштів за цими договорами.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передачу йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, яка, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Залишаючи без змін рішення місцевого суду та погоджуючись з висновками останнього суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки змісту та умовам укладених договорів позики, зокрема з урахуванням договорів про продовження строку повернення позики, з урахуванням наявності у договорах двох рівнозначних умов щодо підтвердження факту передання грошей не надав їм належної оцінки у сукупності з іншими умовами договорів, узгодженими сторонами, та подальшими діями останніх, направленими на виконання відповідних домовленостей, не встановив справжню правову природу укладених договорів, свої висновки належним чином не мотивував.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Таким чином, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору позики та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме (постанова Верховного Суду України від 14 листопада 2012 р. у справі № 6-133цс12).

Згідно з пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Відповідно до частини третьої статті 10, частини другої статті 59, частин першої та четвертої статті 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 4) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Перевіряючи рішення місцевого суду та погоджуючись з висновками останнього щодо удаваності двох договорів позики суд апеляційної інстанції не врахував того, що для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії спрямовані на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. Апеляційний суд не надав належної правової оцінки доказам, які містяться у матеріалах справи, належним чином не з'ясував обставин справи, не встановив дійсну спрямованість волі сторін при укладенні договорів позики та не з'ясував питання про те, з метою приховати якої саме угоди вони укладені.

Апеляційний суд послався на те, що два договори позики фактично укладені з метою приховати правовідносини за першим договором позики. Разом з тим, не врахував та не надав оцінки тим обставинам, що визнаючи договори позики удаваними, суд першої інстанції посилався на приховування цими правочинами правовідносин фінансового кредиту, що по своїй суті фактично є фінансовою послугою. Цим висновкам місцевого суду не надано жодної правової оцінки.

Крім того, як на підставу удаваності угод, суд апеляційної інстанції посилався на їх безгрошовість в силу того, що гроші у позику за цими договорами не передавались, разом з тим, не врахував наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

ОСОБА_5 посилалася на те, що ОСОБА_6 у 2010 році звертався до суду з позовом про визнання другого договору позики від 19 лютого 2008 року частково недійсним і рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у справі №2-17162/10, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 17 березня 2011 року, у задоволенні вказаного позову відмовлено. ОСОБА_5 посилалася на преюдиційність встановлених у цьому судовому рішенні обставин.

Разом з тим, апеляційний суд цих доводів не перевірив та не встановив чи оспорював ОСОБА_6 договори позики, визнані удаваними у цій справі, з підстав неотримання по них коштів.

Крім того, вирішуючи питання про наявність підстав для визнання вказаних вище договорів позики удаваними саме з підстав їх безгрошовості, апеляційний суд не звернув уваги на те, що за змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК України при укладенні договору позики у письмовій формі доказування на підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором, не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

В порушення вказаної норми, висновки апеляційного суду щодо безгрошовості договорів позики ґрунтуються саме на показах свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_11

Залишаючи без змін рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_5 про стягнення інфляційних нарахувань та відсотків апеляційний суд свої висновки належним чином не мотивував, не надав належної оцінки змісту договорів позики, правовідносинам, які виникли за цими договорами та не врахував, що позика надавалася саме у гривні, а не в іноземній валюті.

В ході розгляду даної справи апеляційним судом не дотримано вимог ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не надано належну оцінку зібраним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності.

Апеляційним судом не надано мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Зазначене вище свідчить про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхового вирішення спору.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд належним чином не перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги. Свої висновки належним чином не мотивував.

За таких обставин, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України його слід скасувати з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 червня 2013 року скасувати.

Справу передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
судді В.С. Висоцька
О.В. Ступак
О.В. Умнова
І.М. Фаловська