Категорія 27Доповідач Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

Іменем України

04 серпня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого, судді Стадника І.М.,

Суддів: Міхасішина І.В., Войтка Ю.Б.,

при секретарі Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 травня 2015 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановила:

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 травня 2015 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" заборгованість за кредитним договором №0 від 18 липня 2008 року в розмірі 14525,03 доларів США, що за курсом НБУ станом на 06 травня 2015 року становить 306958,32 грн., з яких: 14525,03 доларів США - заборгованість по основній сумі кредиту.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" заборгованість за кредитним договором №0 від 18 липня 2008 року в розмірі 6493,77 доларів США, що за курсом НБУ станом на 06 травня 2015 року становить 137233,22 грн. - заборгованість за процентами.

В решті вимог відмовлено. Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Не погодившись із зазначеним рішенням відповідач ОСОБА_2 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні вимог.

Апелянт відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4, відповідач ОСОБА_3, повідомлені в установленому порядку про дату, час і місце судового засідання, до суду не зявилися, що відповідно до ст. 305 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Заява представника відповідача про залишення апеляційної скарги без розгляду, що надійшла поштою, до задоволення не підлягає, так як відповідно до ч. 4 ст. 300 ЦПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право протягом усього часу розгляду справи відмовитися від нею повністю або частково, а не залишити апеляційну скаргу без розгляду.

Представник позивача ОСОБА_5 проти вимог апеляційної скарги заперечує, просить залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, які беруть участь у справі та зявилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляції та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно із статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 18 липня 2008 року між відповідачем ОСОБА_3 та АКІБ "УкрСиббанк", правонаступником якого є ПАТ "УкрСиббанк", укладено договір споживчого кредиту №0, відповідно умов якого банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти в сумі 16000,00 доларів США у вигляді одного траншу.

Умовами договору п.1.2.2, 1.3.1, позичальник зобов'язався повернути кредит у терміни та розмірах встановлений графіком погашення кредиту (Додаток №1), але не пізніше 17 липня 2018 року. За користування кредитними коштами протягом перших 30 днів процентна ставка становить 15%. Кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду. Якщо банк не повідомить позичальника про встановлення нового розміру процентної ставки на наступний місяць, застосовується процентна ставка, яка діяла в попередньому місяці. За користування кредитом понад встановлений термін банк нараховує проценти на прострочену суму основного боргу в розмірі двічі більшому від діючої процентної ставки.

Додатковими угодами №1 від 06 лютого 2009 року, №1 від 24 лютого 2009 року, та №3 від 25 грудня 2009 року до договору про надання споживчого кредиту сторони змінили графік погашення кредиту відповідно до Додатку №1 та виклали його в новій редакції.

Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав належним чином, надавши ОСОБА_3 кредитні кошти, що підтверджується відповідними платіжними документами (а. с. 94) та не оспорюється сторонами.

Крім того, в забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору № 0 18 липня 2008 року між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_6, яка в подальшому змінила прізвище на ОСОБА_2 (свідоцтво про зміну імені від 14.05.2014 року серія І-АМ №007102) укладено договір поруки №218262, згідно з яким відповідачка зобов'язалася перед кредитором відповідати за виконання ОСОБА_7 усіх його зобов'язань за кредитним договором від 18 липня 2008 року та нести солідарну із боржником відповідальність у випадку, коли боржник не виконує або неналежним чином виконує свої грошові зобов'язання.

13 лютого 2012 року між публічним акціонерним товариством "УкрСиббанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" укладено договір факторингу №2 (а.с.100).

Згідно з умовами договору факторингу №2 банк (Клієнт) відступає Фактору - ТОВ "Кей-Колект" права грошової вимоги існуючі або майбутні, Клієнта до боржників і Гарантів щодо погашення (стягнення, повернення) заборгованості, що виникли на підставі первинних договорів і договорів забезпечення, зокрема: включає повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом та сплати сум комісійної винагороди.

Клієнт зобов'язався передати у власність фактору, а фактор прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти; одночасно з відступленням прав вимоги до фактора переходять усі права Клієнта за усіма договорами забезпечення.

Даний договір факторингу є укладеним, сторонами було підписано Акт приймання-передачі прав вимоги та відповідно до платіжного доручення № 54 від 13 лютого 2012 року сплачено суму фінансування за договором факторингу (а.с. 135, 136).

Як вбачається з матеріалів справи банк відступив право вимоги, в тому числі і за кредитним договором №0 від 18 липня 2008 року, укладеним з ОСОБА_3 та договором поруки №218262 від 18 липня 2008 року, укладеним з ОСОБА_6

При цьому листом-вимогою від 01 липня 2014 року № 135-13881 позивач повідомив ОСОБА_3 про відступлення ПАТ "УкрСиббанк" ТОВ "Кей-Колект" права вимоги за кредитним договором № 0 та вимагав погасити заборгованість за вказаним кредитним договором (а.с. 27).

Відповідно до статей 1077, 1078, 1082 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним.

Відповідач ОСОБА_3 не виконував належним чином зобовязання відповідно до укладеного договору, а тому з урахуванням часткового погашення кредиту, станом на 01 грудня 2013 року заборгованість по тілу кредиту становить 14525,03 доларів США.

Правовідносини, що виникли між сторонами є договірними та врегульовані ЦК України.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти ( ч. 1 ст. 1048 ЦК України ).

Відповідно до статей 509, 526 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів (п. 1 ст. 11 ЦК України).

Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статей 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, іншими видами забезпечення.

Статтею 553 ЦК України передбачено, що поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобовязання частково або у повному обсязі.

Правові наслідки порушення зобовязання, забезпеченого порукою, передбачені статтею 554 ЦК України, згідно з якою у разі порушення боржником зобовязання забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Суд першої інстанції, дослідивши обставини справи та надавши належну оцінку наявним у справі доказам, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позичальником ОСОБА_3 були порушені зобовязання за кредитним договором, в результаті чого виникла заборгованість і як наслідок необхідність солідарного стягнення заборгованості по тілу кредиту як з основного боржника, так і поручителя за договором поруки ОСОБА_6 Вказана сума заборгованості встановлена в судовому на підставі наявних у справі доказів та підлягає стягненню.

Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи апелянта в частині вимоги позивача про стягнення суми заборгованості вираженої у доларах є протиправними, не можуть бути прийняті до уваги виходячи з наступного.

Відповідно до статей 192, 524, 533 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у п. 11, 13 Постанови №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу ІІ Закону України від 15.02.2011 року №3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Крім того, банк і фактор не обумовлювали ніяких змін щодо обсягу прав і обов'язків, які перейшли за договором до нового кредитора, тож до останнього перейшли права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, включаючи установлені договором правила щодо валюти зобов'язання. Тобто, належним виконанням зобов'язання з боку боржника є повернення кредиту у строки, у розмірі та у валюті, визначеними кредитним договором.

Безпідставним є посилання апелянта на відсутність у договорі факторингу його ціни у грошовому вираженні, а зазначена обставина не була встановлена судом першої інстанції, що в подальшому встановлює право вимоги до боржників виключно у гривні.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Оплата послуг фактора встановлюється за погодженням сторін у залежності від ризику, який несе фактор, що, в свою чергу, визначається, зокрема, характером діяльності клієнта та його боржників, а також низкою інших обставин. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Верховний Суд України в постанові від 10.07.2007 року в справі №26/347-06-6531 висловив правову позицію, що договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання у її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Отже колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, суд першої інстанції повно та об'єктивно дослідивши обставини справи, надавши належну оцінку наявним у справі доказам, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Крім того, відповідно до вимог ст. 82, 88 ЦПК України, із апелянта ОСОБА_2 підлягає до стягнення судовий збір в розмірі 1534 грн. 79 коп. за подання апеляційної скарги, сплата якого ухвалою судді від 30.06.2015 року була відстрочена на строк не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

На підставі викладеного, керуючись статтями 304, 307, 308, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 травня 2015 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 1534 грн. 79 коп.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:/підпис/ ОСОБА_8
Судді: З оригіналом вірно: Суддя апеляційного суду /підпис/ ОСОБА_9 /підпис/ ОСОБА_10 ОСОБА_8