05 серпня 2015 року м. Київ
У порядку, визначеному ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), висловлюю окрему думку у справі й прошу додати її до ухвали судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 серпня 2015 року у касаційному провадженні № 6-7169св15.
Ухвалою судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 серпня 2015 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилено. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року залишено без змін.
Однак з висновками судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не погоджуюсь з огляду на наступне.
Постановляючи ухвалу про відхилення касаційної скарги колегія суддів погодившись з висновками судів попередніх інстанцій, виходила з того, що така форма сімейного виховання як встановлення опіки над дитиною, яка існує на даний час стосовно малолітнього ОСОБА_4, є в даному випадку виправданою та достатньою для дитини. Усиновлення дитини будь-ким із заявників є недоцільним, оскільки у випадку такого усиновлення будуть припинені правові зв'язки між дитиною та усіма родичами за походженням, зокрема, при усиновленні дитини ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - з усіма родичами по лінії померлого батька дитини, при усиновленні дитини ОСОБА_5 - з усіма родичами по лінії померлої матері дитини. Усиновлення дитини в даній ситуації не відповідатиме її найвищим інтересам, призведе до невиправданого втручання в її сімейне життя, сімейне життя заявників у справі, призведе до порушення п. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушення права дитини на сімейне виховання, збереження сімейних зв'язків.
Відповідно до ст. 207 СК України усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім'ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого ст. 282 цього Кодексу. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя.
Згідно з ст. 213 СК України за наявності кількох осіб, які виявили бажання усиновити одну і ту ж дитину, переважне право на її усиновлення має громадянин України: в сім'ї якого виховується дитина; який є чоловіком матері, дружиною батька дитини, яка усиновлюється; який усиновлює кількох дітей, які є братами, сестрами; який є родичем дитини. Крім осіб, зазначених у частині першій цієї статті, переважне право на усиновлення дитини має подружжя.
За правилом ст. 224 СК України суд, постановляючи рішення про усиновлення дитини, враховує обставини, що мають істотне значення, зокрема: 1) стан здоров'я та матеріальне становище особи, яка бажає усиновити дитину, її сімейний стан та умови проживання, ставлення до виховання дитини; 2) мотиви, на підставі яких особа бажає усиновити дитину; 3) мотиви того, чому другий із подружжя не бажає бути усиновлювачем, якщо лише один із подружжя подав заяву про усиновлення; 4) взаємовідповідність особи, яка бажає усиновити дитину, та дитини, а також те, як довго ця особа опікується вже дитиною; 5) особу дитини та стан її здоров'я; 6) ставлення дитини до особи, яка бажає її усиновити. При дотриманні всіх умов, встановлених цим Кодексом, здатності особи, яка бажає усиновити дитину, забезпечити стабільні та гармонійні умови для життя дитини суд постановляє рішення, яким оголошує цю особу усиновлювачем дитини. Суд не може відмовити особі в усиновленні на тій підставі, що вона вже має або може народити дитину. Суд, постановляючи рішення про усиновлення повнолітньої особи, враховує мотиви, на підставі яких особи бажають усиновлення, можливість їхнього спільного проживання, їхній сімейний стан та стан здоров'я, а також інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до роз'яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України в п. 9 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року, ухвалюючи рішення згідно зі ст. 255 <nau://ukr/1618-15|st255/> ЦПК <nau://ukr/1618-15/> України та ст. 224 <nau://ukr/2947-14|st224/> СК <nau://ukr/2947-14/> України, суд повинен обґрунтувати задоволення чи відхилення заяви про усиновлення.
Відповідно до ст. 21 Конвенції про права дитини при усиновленні найкращі інтереси дитини мають враховуватися в першочерговому порядку.
Разом з тим, відмовляючи у задоволенні обох заяв про усиновлення, суд першої інстанції не звернув уваги на вказані вище норми закону та пославшись на ту обставину, що при усиновленні дитини однією із сторін, інша втрачає зв'язок із дитиною, не навів обґрунтування відповідними нормами права, які регулюють данні правовідносини, вказаного висновку.
Вирішуючи спір, місцевий суд не провів аналізу встановлених у справі обставин в їх сукупності, зокрема не врахував наявності позитивних висновків органів опіки та піклування, висновків спеціалістів щодо можливості усиновлення малолітньої дитини як родиною ОСОБА_1, так і ОСОБА_5, не навів доказів, які б спростували такі висновки; не зазначив належних доводів на підтвердження того, що така форма сімейного виховання як встановлення опіки, яка існує на даний час, в повній мірі забезпечить стабільні та гармонійні умови життя дитини.
Не звернув уваги, що усиновлення покликане служити інтересам дитини.
Отже, суд не зазначив, чому усиновлення малолітнього ОСОБА_4 не буде відповідати найвищому інтересу цієї дитини, оскільки в усиновленні такий найвищий інтерес полягає в тому, аби дитина жила в сім'ї в оточенні матері та батька, які забезпечать їй атмосферу любові та розуміння.
Разом з тим, рішення суду направлене на захист інтересів родичів дитини, які після усиновлення можуть втратити з нею зв'язок.
Таким чином, суд не вирішив заявлені у справі вимоги щодо усиновлення з врахуванням найвищих інтересів дитини.
Апеляційний суд також на зазначене уваги не звернув та залишив рішення місцевого суду без змін.
За таких обставин, вважаю, що оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Суддя Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ І.М. Фаловська