У х в а л а

ІМенем УКраїни

5 серпня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.

суддів: Мартинюка В.І., Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Ситнік О.М.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Рекультивація», третя особа - директор товариства з обмеженою відповідальністю «Рекультивація» - ОСОБА_4, про визнання недійсним договору про повну матеріальну відповідальність, стягнення заборгованості по заробітній платі і компенсації за невикористані відпустки, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційними скаргами товариства з обмеженою відповідальністю «Рекультивація» та ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Сумської області від 17 лютого 2015 року, та за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Недригайлівського районного суду Сумської області від 5 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Сумської області від 17 лютого 2015 року,

встановила:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом. Зазначав що з 14 грудня 2012 року працював на посаді директора СРФ ТОВ «Рекультивація». За домовленістю з керівництвом ТОВ «Рекультивація» його заробітна плата мала складати 5000 грн. З часу прийняття на роботу та до червня 2012 року заробітної плати він не отримував. З червня 2012 року йому почали виплачувати заробітну плату в розмірі 1 600 грн, а не 5 000 грн. У зв'язку із тим, що він вимагав сплати заробітної плати в розмірі 5000 грн, за заявою директора ТОВ «Рекультивація», відносно нього порушено ряд кримінальних проваджень. У квітні 2014 року, при ознайомленні з матеріалами кримінальної справи порушеної щодо нього, він дізнався, що наказом від 31 травня 2013 року його звільнено з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Оскільки вважає, що його звільнено незаконно, просив задовольнити позов.

Рішенням Недригайлівського районного суду Сумської області від 5 грудня 2014 рок позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Рекультивація» на користь ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі у розмірі 16 337 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 17 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним договору про повну матеріальну відповідальність, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. У задоволенні позову про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено. Визнано недійсним договір про повну матеріальну відповідальність, укладений 26 грудня 2011 року між ТОВ «Рекультивація» та ОСОБА_3 Стягнуто з ТОВ «Рекультивація» на користь ОСОБА_3 1000 грн на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У іншій частині рішення суду залишено без змін.

ОСОБА_3 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

У касаційних скаргах ТОВ «Рекультивація» та ОСОБА_4 просять змінити рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити повністю.

Розглянувши справу колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги ТОВ «Рекультивація» та ОСОБА_4 підлягають частковому задоволенню, а касаційна скарга ОСОБА_3 - відхиленню.

Судом встановлено, що наказом директора ТОВ «Рекультивація» від 14 грудня 2010 року № К/10 ОСОБА_3 призначено директором СРФ ТОВ «Рекультивація».

Наказом директора ТОВ «Рекультивація» від 14 грудня 2010 року директору Сумської районної філії визначено заробітну плату у розмірі 5000 грн.

Однак наказом директора Філії від 14 грудня 2010 року, погодженим з ТОВ «Рекультивація», заробітну плату ОСОБА_3 ним самим визначено у розмірі 2000 грн з моменту отримання філією доходів від господарської діяльності.

З матеріалів справи вбачається, що фактично ОСОБА_3 за виконання обов'язків на посаді директора СРФ ТОВ «Рекультивація» нараховувалось з травня 2012 року по червень 2013 року включно по 2000 грн заробітної плати щомісячно, а після обов'язкових відрахувань він отримував її на картковий рахунок в розмірі 1638 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_832/ed_2015_02_08/pravo1/KD0001.html?pravo=1> грн 80 коп. і заборгованість по її виплаті в цей період відсутня.

Встановлення позивачу заробітної плати в такому розмірі відповідає п. 7.7 Положення про Сумську районну філію ТОВ «Рекультивація», згідно якого форми, системи та розміри оплати праці, а також режим роботи й відпочинку персоналу філії визначаються керівництвом філії за узгодженням з товариством. Кошторис витрат на утримання філії затверджується товариством.

Оскільки заробітна плата за час роботи з 14 грудня 2010 року по квітень 2012 року включно ОСОБА_3 не нараховувалась і не виплачувалась, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд у цій частині, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для її стягнення, а тому правильно задовольнив позов в цій частині.

З врахуванням того, що доказів про визначення розміру заробітної плати позивачеві до травня 2012 року не подано, суд правильно вважав, що така за цей період підлягає стягненню не менше встановленого законодавством мінімального розміру.

Наказом директора ТОВ «Рекультивація» від 27 травня 2013 року № 27/05-2013 створено комісію для проведення службового розслідування діяльності директора СРФ ТОВ «Рекультивація» ОСОБА_3, якою за результатами перевірки складено акт службового розслідування від 31 травня 2013 року, і встановлено, що використовуючи підроблене клопотання № 26 від 17 травня 2012 року від імені ТОВ «Рекультивація» про відкриття банківського рахунку, позивач відкрив поточний рахунок № у Сумському РВ ПАТ «ПОЛТАВА-БАНК», на який без відома керівництва товариства перераховував частину одержаної філією ви <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1346/ed_2015_02_08/pravo1/KD0001.html?pravo=1>ручки, які використовував шляхом зняття їх з корпоративної картки № 70010 ПАТ «ПОЛТАВА-БАНК» на власний розсуд, не сплачуючи податки із сум, які надходили на цей рахунок, і не вносячи ці кошти до обов'язкової бухгалтерської та податкової звітності. Всього, за період до 6 травня 2013 року ним знято з цього корпоративного рахунку 104811 грн 86 коп. Також ОСОБА_3 грошові кошти у сумах 6000 грн і 4000 грн з рахунків товариства спрямував на поповнення корпоративної картки № 3189 із призначенням платежу «на господарські потреби», але не надав документів на підтвердження цих витрат. Крім того, 30 травня 2013 року ним переказано 5093 грн 4 коп. ПП «Теско», з призначенням платежу - за будівельні матеріали згідно з рахунком 0000512, однак будівельних матеріалів не виявлено.

31 травня 2013 року вказаний акт було розглянуто на загальних зборах учасників ТОВ «Рекультивація» та прийнято рішення про звільнення ОСОБА_3 із займаної посади з 31 травня 2013 року за одноразове грубе порушення своїх трудових обов'язків керівника філії.

Наказом директора ТОВ «Рекультивація» від 31 травня 2013 року ОСОБА_3 звільнено з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1367/ed_2015_02_08/pravo1/KD0001.html?pravo=1>КЗпП України.

За наслідками службового розслідування ТОВ «Рекультивація» 18 червня 2013 року звернулося до прокуратури м. Суми із заявою про злочин, вчинений ОСОБА_3

Перевіряючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд обгрунтовано погодився із зробленим в ньому висновком про те, що ОСОБА_3 допустив одноразове грубе порушення трудової дисципліни, яке виразилось у незаконному, без обліку та внесення до бухгалтерської і податкової звітності, використанні через відкритий без відома юридичної особи рахунок у ПАТ «ПОЛТАВА-БАНК» частини коштів товариства, що було достатньою підставою для накладення на нього дисциплінарного стягнення - звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку (ст. 148 КЗпП України).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що незаконне розпорядження коштами мало місце на протязі тривалого часу, останні дії по розпорядженню коштами з рахунків вчинено позивачем у травні 2013 року, і всі вони виявлені наприкінці травня 2013 року при проведенні перевірки комісією, тому роботодавцем місячний строк притягнення ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності дотримано, у зв'язку з чим, суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у позові в цій частині із підстав пропуску позивачем строку встановленого ст. 233 КЗпП України, оскільки підставою відмови у позові в цій частині є недоведеність порушення законодавства при звільненні позивача.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 не спростовують наведеного, і викладених в рішенні апеляційного суду висновків в частині вирішення вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і заборгованості по заробітній платі, воно ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

При цьому апеляційний суд, виходячи з характеру допущених позивачем порушень щодо безпідставного розпорядження коштами з рахунку, який відкрито незаконно, правильно вважав, що кожна така дія сама по собі є одноразовим грубим порушенням трудових обов'язків і достатньою підставою для розірвання трудового договору відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Касаційна скарга ОСОБА_3 доводів про незаконність рішення апеляційного суду в іншій частині не містить.

Підлягають відхиленню доводи, викладені в касаційних скаргах ТОВ «Рекультивація» та ОСОБА_4, про незаконність рішення апеляційного суду в частині задоволення позову про визнання недійсним договору про повну матеріальну відповідальність.

Задовольняючи позов в цій частині, апеляційний суд правильно виходив із того, що посада, яку займав позивач, не зазначена в Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженому постановою Держкомітету СРСР по праці та соціальним питанням і ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24, тому він не міг бути укладений з ОСОБА_3

Оскільки договір про повну матеріальну відповідальність з працівником є складовою умовою трудового договору і ним погіршується становище працівника в порівнянні з трудовим законодавством, то така умова є недійсною в силу ст. 9 КЗпП України.

Тому суд міг задовольнити вимоги працівника про визнання цього договору недійсним, а доводи касаційних скарг про неможливість захисту порушеного права позивача у такий спосіб безпідставні.

В цій частині рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Задовольняючи позов в частині відшкодування моральної шкоди апеляційний суд виходив із того, що тривале порушення відповідачем трудових прав позивача у вигляді невиплати заробітної плати, призвело до погіршення його нормальних життєвих зв'язків та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, чим завдано моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню на його користь на підставі ст.237-1 КЗпП України.

Однак з ухваленим судовим рішенням у цій частині погодитись не можна.

Із змісту позовної заяви вбачається, що заподіяння моральної шкоди ОСОБА_3 обгрунтовував незаконністю свого звільнення.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку, що при проведенні його звільнення порушень законодавства не було допущено, то виходячи з обставин, якими обґрунтовувались вимоги в цій частині, підстав для її відшкодування не було.

Встановивши, що вимоги позивача про поновлення на роботі задоволенню не підлягають, суд першої інстанції правильно відмовив у позові про відшкодування моральної шкоди.

Висновок суду першої інстанції в цій частині відповідає обставинам справи, а також узгоджується з нормами матеріального права.

Тому колегія суддів дійшла висновку, що рішення апеляційного суду в частині вирішення вимог ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди підлягає скасуванню із залишенням в силі в цій частині рішення суду першої інстанції, яке було ухвалене згідно із законом і скасоване помилково.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а касаційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Рекультивація» та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Сумської області від 17 лютого 2015 року в частині задоволення позову ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди скасувати, залишити в силі в цій частині рішення Недригайлівського районного суду Сумської області від 5 грудня 2014 року.

В іншій частині вказане рішення апеляційного суду та у не скасованій ним частині рішення Недригайлівського районного суду Сумської області від 5 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук О.М. Ситнік