пр. № 4-с/759/107/15
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2015 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

під головуванням судді Сенька М.Ф.,

при секретарі Ніколенку В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця ВДВС святошинського РУЮ в м. Києві Святецького Д.В.,

встановив:

В провадженні державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ в м. Києві Святецького Д.В. перебуває виконавче провадження ВП №32848894 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 боргу в сумі 170635,81 грн., що заведене за виконавчим листом №2-51/11, виданим 14.10.2011р. Святошинським районним судом м. Києва. В межах даного провадження, постановою держвиконавця від 29.03.2013р. накладено арешт на все належне боржнику майно на суму стягнення.

Разом з тим, в провадженні інших держвиконавців цього ж ВДВС перебували декілька виконавчих проваджень про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів, на утримання дитини, пені у зв'язку з простроченням сплати аліментів, додаткових витрат на утримання дитини, тощо. За поясненнями учасників судового розгляду дані виконавчі провадження на час розгляду справи передані до іншого ВДВС, для виконання по місцю проживання боржника.

ОСОБА_1 в липні 2015 року звернулась до суду зі скаргою, за якою просила визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ в м. Києві Святецького Д.В., щодо не проведення виконавчих дій із зарахування зустрічних однорідних вимог за виконавчими провадженнями сторонами, яких є ОСОБА_1 та ОСОБА_3, зобов'язати держвиконавця провести такі виконавчі дії, та вжити необхідні дії для скасування арешту майна заявника, накладеного постановою цього ж держвиконавця від 29.03.2013р.

Представник заявника ОСОБА_4 вимоги скарги підтримав, надав пояснення, що по суті зводяться до викладеного в скарзі, і заявив, що зарахування зустрічних вимог не заборонено законодавством про виконавче провадження.

Державний виконавець Святецький Д.В. від свого імені та від імені ВДВС Святошинського РУЮ в м. Києві, просив в задоволенні вимог скарги відмовити, і пояснив, що державний виконавець не зобов'язаний вчиняти дії, на яких наполягає ОСОБА_1

ОСОБА_3 заявив, що не погоджується на запропонований ОСОБА_1 порядок виконання рішень суду.

Вислухавши учасників судового розгляду, ознайомившись з матеріалами доданими скарги, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог скарги, за таких підстав.

Так, державний виконавець, згідно зі статтею 4 Закону України «Про державну виконавчу службу», є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами ст.ст. 1, 2 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці.

Отже, державний виконавець при здійсненні своїх повноважень може вчинювати дії, приймати рішення, тільки у разі коли вони передбачені законом і у спосіб визначений законом. Тому, принцип «все що не заборонено - дозволено» державний виконавцем не може бути застосований.

Такого способу примусового виконання, як зарахування стягнень за виконавчими провадженнями де одні і тіж сторони є стягувачами і боржниками законодавством не передбачено.

Посилання заявника на статтю 601 ЦК України, не може бути прийнято судом, оскільки даною нормою встановлено лише одну із підстав припинення зобов'язань, а не спосіб виконання судових рішень в примусовому порядку. До того, ж дана норма застосовується до грошових зобов'язань за договором, рішенням же суду, за винятком випадків прямо встановлених законом, не встановлюються зобов'язання в розумінні цивільного законодавства, а визначається обов'язок боржника сплатити певні кошти стягувачу. Поняття зобов'язання та обов'язку не є тотожними.

Надана судова практика не має преюдиційного значення.

Між тим, сторони виконавчого провадження відповідно до ст. 12 ч. 3 Закону України «Про виконавче провадження» мають право укласти мирову угоду про закінчення виконавчого провадження, яка визнається судом, і в мажах якої і можуть бути зараховані зустрічні вимоги за виконавчими провадженнями, якщо цим не будуть порушуватись права сторін, та третіх осіб.

Отже, підстав для задоволення скарги в наведеній частині вимог не вбачається.

Оскільки, рішення суду на виконання якого державним виконавцем накладено арешт на майно боржника ОСОБА_1 не виконано, то і підстав для задоволення вимог скарги і в цій частини не вбачається.

Інші доводи, та докази надані заявником не ставлять під сумнів зазначені висновки суду.

Керуючись ст.ст.209, 387 ЦПК України, суд

ухвалив:

Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця ВДВС святошинського РУЮ в м. Києві Святецького Д.В. залишити без задоволення.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва через Святошинський районний суд м. Києва у відповідності до вимог ст.ст.291-296 ЦПК України.

Головуючий М.Ф. Сенько