Справа №173/467/15-ц
Провадження №2/173/418/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2015 р. Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області

гу складі:

головуючого судді Трофимової Н.А.

при секретареві Зубачевській О.А.

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Мишуринрізької сільської ради, третя особа: Державний нотаріус Верхньодніпровської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, -

В С Т А Н О В И В:

12 березня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до Мишуринрізьської сільської ради, третя особа: Державний нотаріус Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області ОСОБА_2, про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом. Позовні вимоги мотивовані тим, що 02.07.1998р. померла його бабуся ОСОБА_3, останнє місце проживання якої було с.Мишурин Ріг, вул. Петровського, 36, Верхньодніпровського району. Після її смерті залишилась спадщина у вигляді житлового будинку та грошових внесків. У червні 2012р. його представник ОСОБА_4 звернулася до державного нотаріуса з заявою про прийняття ним спадщини після смерті бабусі, нотаріус зареєструвала його у Спадковому реєстрі, № витягу 30807552 від 19.06.2012р. Але 10.07.2012р. державний нотаріус видала Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, посилаючись на те, що згідно наданих документів неможливо встановити, що є його бабусею, оскільки в свідоцтві про смерть бабусі, вона значиться як «Липка Єфросінія Венедиктівна», а в актовому записі про народження його батька, у графі «мати» вказано «Сопильняк Пріська Венедиктівна», в його паспорті його прізвище «Сопільняк», тобто паспорт та усі інші документи він отримав на прізвище «Сопільняк». Згідно рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 28.05.2014р. встановлено факт родинних відносин між ним та померлою ОСОБА_5 та визнано, що померла ОСОБА_6 є його рідною бабусею. Отримавши рішення він звернувся до нотаріуса, але нотаріус 04.03.2015р. знову йому відмовив у видачі Свідоцтва про право на спадщину, посилаючись на те, що надані ним документи не дають змоги встановити факт належності земельної ділянки померлій бабусі, у зв»язку з відсутністю правовстановлюючого документу. В документах, що залишилися після смерті бабусі немає Державного акту на право власності на земельну ділянку. Залишився тільки Сертифікат на право на земельну ділянку, серія ДП 3 0110123, виданий на підставі рішення Верхньодніпровської райдержадміністрації від 23.01.1997р. № 41-р в тому, що бабусі належить право на земельну ділянку у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Червоний партизан», розміром 4.41 умовних кадастрових гектар без визначення меж цієї частки у натурі, вартість земельної частки (паю) становить 11721 грн., на підставі чого просить визнати за ним, ОСОБА_1, право власності на земельну ділянку, розміром 4,41 умовних кадастрових гектар, вартістю 11721 грн. Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, яка належала його бабусі ОСОБА_3, померлій 02 липня 1998 року.

В судове засідання позивач зявилася, позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити з підстав вказаних в позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не зявився, про час, день та місце судового засідання повідомлений належним чином. Надав суду заяву в якій просив розглянути справу за відсутності представника ради (а.с. 18).

Третя особа: Державний нотаріус Верхньодніпровської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, в судове засідання не зявився, про час, день та місце судового засідання повідомлений належним чином. Надав суду заяву в якій просив розглянути справу без його участі (а.с.12).

Суд, заслухавши позивача, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 мала право на земельну частку (пай), як член колективного сільськогосподарського підприємства «Червоний партизан», розміром 4,41 в умовних кадастрових гектарах, на підставі Сертифікату серії ДП №0110123, виданого 05 лютого 1997р. головою Верхньодніпровської районної державної адміністрації. Сертифікат зареєстровано 05 лютого 1997 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 534 (а.с. 6).

Відповідно до ОСОБА_7 Держземагенства у Верхньодніпровському районі Дніпропетровської області від 05.05.2015р. №5678/2-15, взамін сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ДП №0110123 від 05.02.1997р. на імя ОСОБА_5 державний акт на право власності на земельну ділянку не виготовлявся та не видавався, так як зазначений сертифікат не був отриманий власником та знаходиться на зберіганні в управлінні як не витребуваний (а.с. 19).

02.07.1998 року ОСОБА_5 померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії І-КИ №189069 виданим 02 липня 1998 року виконкомом Мишуринрізької сільської ради Верхньодніпровського району (а.с.7).

Позивач є внуком померлої ОСОБА_5, що встановлено Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2014 року по цивільній справі за заявою ОСОБА_1, про встановлення факту родинних відносин (а.с. 8-9), та ця обставина не підлягає доведенню в силу ч.3 ст. 61 ЦПК України.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина та заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом подав позивач (а.с.25).

Постановою від 04.03.2015 року державний нотаріус Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області ОСОБА_2 відмовила позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину на право на земельну частку (пай), яке залишилось після смерті гр.. ОСОБА_5 у звязку з відсутністю правовстановлюючого документу (а.с.5).

Порядок набуття права та оформлення документів на земельний пай з наступним оформленням права власності на земельну ділянку регулюються Указом Президента України (далі - Указ ПУ) від 8 серпня 1995 року N 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям", Законом України „Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власниками земельних часток (паїв), Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі, на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженою наказом Державного комітету України по земельним ресурсам від 04.05.99 N 43, Земельним Кодексом України.

Так, відповідно до пунктів 2, 4-6 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року N 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. Розміри земельної частки (паю) обчислюються комісіями, утвореними у підприємствах, кооперативах, товариствах з числа їх працівників. Рішення щодо затвердження обчислених цими комісіями розмірів земельної частки (паю) по кожному підприємству, кооперативу, товариству окремо приймається районною державною адміністрацією. Видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. У разі виходу власника земельної частки (паю) з колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства за його заявою здійснюється відведення земельної ділянки в натурі в установленому порядку і видається державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку. Після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації.

Згідно зі ст. ст. 2, 3 Закону України „Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власниками земельних часток (паїв) основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації.

Відповідно до ст. 5 Закону України „Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власниками земельних часток (паїв), сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості); уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай);організовують проведення розподілу земельних ділянок між особами, які мають право на виділення їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), в порядку, визначеному цим Законом; приймають рішення про видачу документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, власникам земельних часток (паїв). Сільські, селищні, міські ради приймають рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) у межах населених пунктів, а районні державні адміністрації - за межами населених пунктів.

Згідно ст. 12 Закону України „Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власниками земельних часток (паїв) оформлення державних актів на право власності на земельну ділянку власникам земельних часток (паїв) здійснюється землевпорядною організацією, яка виконала землевпорядні роботи щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості).

Відповідно до ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: а) цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; б) свідоцтвом про право на спадщину.

Пунктом 1.12. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі, на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельним ресурсам від 04.05.99 N 43) встановлено, що складання державного акта на право власності на земельну ділянку або право постійного користування земельною ділянкою при передачі або наданні земельних ділянок громадянам, підприємствам, установам, організаціям та об'єднанням громадян всіх видів проводиться після перенесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим в установленому порядку проектом відведення цієї ділянки.

Таким чином діючим законодавством встановлена процедура набуття права на земельний пай з наступним набуттям права власності на земельну ділянку; коло осіб, які уповноважені приймати відповідні рішення, визначені документи та порядок їх отримання та оформлення для осіб, які підтверджують відповідне право.

Крім того, враховуючи положення Закону України „Про землеустрій та Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі, на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельним ресурсам від 04.05.99 N 43, право власності на певну земельну ділянку може бути визнано, якщо ця ділянка виділена в натурі та має встановлені межи.

В силу ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Проте позивачем не надано доказів що відповідною сільською, селищною, міською радою чи районною державною адміністрацію приймалося рішення про виділення спадкодавцю, як власнику земельної частки (паю) земельної ділянки в натурі та про передачу у власність цієї земельної ділянки, тобто позивачем не доведено набуття спадкодавцем права власності на земельну ділянку та наявність цього права власності на день смерті спадкодавця.

Відповідно до ст.ст. 1216, 1218, 1220 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Оскільки ОСОБА_5 за життя не набула права власності на земельну ділянку та це право не належало їй на день смерті, то в силу ст. 1218 ЦК України право власності на земельну ділянку не переходить до позивача в порядку спадкування.

За такими обставинами позовні вимоги позивача про визнання права власності на земельну ділянку розміром 4,41 умовних кадастрових гектар, після померлої ОСОБА_5- задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно з ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема, як розподілити між сторонами судові витрати.

Враховуючи, що позивачеві відмовлено в задоволенні позову в повному обсязі, з підстав не обґрунтованості позовних вимог, що виключає стягнення судових витрат з відповідача в силу ст. 88 ЦПК України, тому зазначені витрати відносяться за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 88, 209, 214, 215, 217, 218 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Мишуринрізької сільської ради, третя особа: Державний нотаріус Верхньодніпровської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, відмовити в повному обсязі.

Судові витрати залишити за рахунок позивача.

Вступну та резолютивну частини рішення проголошено 09.07.2015р., повний текст рішення буде виготовлений 14.07.2015р.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Дніпропетровської області через Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н.А. Трофимова