Справа № 344/2386/14-ц
Провадження № 2/344/199/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2015 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого Бородовського С.О.,

за участі секретаря Гупан Х.М.

позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за час затримки розрахунку, допомоги з тимчасової втрати працездатності та зустрічний позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальних збитків за недостачу товару,-

ВСТАНОВИВ:

До Івано-Франківського міського суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за час затримки розрахунку, допомоги з тимчасової втрати працездатності. В позові вказано, що позивачка працювала з 11/11/2011 р. у відповідача продавцем в магазині, не використовувала право на відпустку, 18/12/2013 р. не вийшла на роботу, а 01/01/2014 р. передзвонила відповідачу, який повідомив про розірвання трудового договору з позивачем, що було ними зроблено 10/01/2014 р. в центрі зайнятості. Позивачка просила відповідача про виплату заборгованості по заробітній платі, компенсації за час затримки розрахунку, допомоги з тимчасової втрати працездатності. Однак відповідач відмовив їй в цьому. Тому позивачка просила стягнути заборгованість з відповідача в примусовому порядку відповідно до її розрахунку та з урахуванням змін позову.

Фізична особа - підприємець ОСОБА_3 пред`явив до ОСОБА_1 зустрічний позов про стягнення матеріальних збитків за недостачу товару. В зустрічному позові вказано, що позивачка була матеріально відповідальною особою отримала товар від постачальників за накладними, але в магазині такий товар відсутній, а в касі відсутні грошові кошти за продаж відповідного товару. Тому відповідач просив суд в примусовому порядку стягнути грошові кошти за відсутні в магазині товари.

В судовому засіданні позивачка підтримала свій позов з підстав, що в ньому зазначені. Також позивачка надала суду пояснення про те, що після лікування і завершення періоду тимчасової непрацездатності на роботу вона вже більше не виходила і не працювала; спір виник з приводу того, що відповідач відмовився видати позивачці довідку для постановлення її на облік в центрі зайнятості, що обурило позивачку, а тому вона заявила позов про стягнення з відповідача грошових коштів, раніше таких претензій йому не заявляла; працювала в магазині разом з іншим продавцем по змінам, підміняючи одна одну; прийняття товару від постачальників та його облік вели разом з іншим продавцем; грошові кошти разом складали після зміни і зберігали їх також разом; оплату за отриманий від постачальників товар здійснювали із вказаних грошових коштів разом; заробітну плату обчислювала та виплачувала собі самостійно із зазначених грошових коштів, про що в наступному повідомляла відповідача; доступ до товарів в магазині та до грошових коштів був у позивачки та іншого продавця, з яким працювали; після звільнення на вимогу відповідача позивач передала вказаній ним бухгалтеру ключі від магазину, в якому перебували спірні товари, сейф і грошові кошти в ньому, до проведення ревізії товарно-матеріальних цінностей та грошових коштів; повідомлення про проведення ревізії позивачка не отримувала; зустрічний позов заперечила.

В судовому засіданні відповідач заперечив позов та підтримав зустрічний позов з підстав, що в ньому зазначені. Також відповідач надав перед судом пояснення про те, що заробітну плату позивачка отримувала самостійно із грошових коштів від продажу товару; вимог про оплату заробітної плати від позивачки не отримував; листка непрацездатності позивачка йому не надавала; в магазині не виявили товар за чотирма накладними і тому на думку відповідача їх відсутність є провиною позивачки.

Судом встановлено наступні обставини.

Відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 позивачка працювала у відповідача з 11/11/2011 р. до 10/01/2014 р.

11/11/2011 р. сторони уклали трудовий договір, за яким позивачку прийнято на роботу продавцем.

Відповідно до листка непрацездатності №384732 непрацездатність позивачки тривала з 18/12/2013 р. до 01/01/2014 р.

Відповідно до накладних від 01/11/2013 р., 11/11/2013 р., 13/11/2013 р.,15/11/2013 р.,22/11/2013 р., 28/11/2013 р. отримано товари.

01/01/2013 р. позивачка уклала договір про повну матеріальну відповідальність з відповідачем.

30/01/2014 р. відповідач склав повідомлення на ім`я позивачки з вимогою про оплату заборгованості на суму 23162,05 гривень.

12/11/2013 р., 14/11/2013 р., 23/11/2013 р., 04/12/2013 р., 06/12/2013 р.10/12/2013 р., 13/12/2013 р. видано прихідні накладні.

22/01/2014 р., 25/09/2014 р. ОСОБА_5 склав претензії до відповідача.

02/01/2014 р. складено інвентаризаційний опис товарно-матеріальних цінностей в магазині по вул. Вовчинецька.

Відповідно до ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до п. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2 ст. 334 ЦК України переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно.

Відповідно до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, законодавством визначено засіб доказування обставини передання майна (грошей, речі, майнового права тощо), а також встановлено, що обставина вчинення дії, з якою відповідно до ст. 202 ЦК України закон пов`язує виникнення, зміну або припинення права не може бути встановлена показаннями свідка.

Таким чином клопотання відповідача про встановлення обставин вчинення правочинів з прийняття товару, його оплати показаннями свідка було спрямовано на встановлення недопустимого доказу. Отже воно було позбавлено будь-яких правових підстав і було формою зловживання процесуальним правом, що спрямовано на порушення прав позивача. Однак вказану шикану припинено судом.

Відповідно до ст. 135-3 КЗпП України розмір підлягаючої покриттю шкоди, заподіяної з вини кількох працівників, визначається для кожного з них з урахуванням ступеня вини, виду і межі матеріальної відповідальності.

В ст. 137 КЗпП України вказано, що суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений.

В ст. 138 КЗпП України вказано, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

В ст. 130 КЗпП України зазначено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

Відповідно до ст. 131 КПК України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна.

Для повної матеріальної відповідальності позивача відповідач зобов`язаний був створити позивачу умови для можливості прийняття і зберігання отриманих нею товарів окремо від інших товарів в приміщенні, яке б дозволяло їх окреме зберігання і не допускало змішання з іншими товарами, зберігання грошових коштів окремо від інших грошових коштів, що не допускало б змішання з іншими грошовими коштами і забезпечувало їх зберігання. Облаштування робочого місця і зберігання товарів та грошових коштів покладено законодавством на працедавця.

Не доведення перед судом створення таких умов відповідачем унеможливлює виконання позивачем обов`язків за договором про повну матеріальну відповідальність.

В свою чергу в відповідно до ст. 13 5-2 КЗпП України при спільному виконанні працівниками окремих видів робіт, зв'язаних із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей, коли неможливо розмежувати матеріальну відповідальність кожного працівника і укласти з ним договір про повну матеріальну відповідальність, може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність.

Відповідачем не доведено обставини, що виключно позивачка мала доступ до товарів і грошових коштів. Відповідачем не спростовано пояснення позивачки про те, що вона працювала з іншим продавцем.

Перед судом не доведено укладення відповідачем договору про колективну матеріальну відповідальність. Відповідачем не заявлено позову з вимогою до колективу матеріально відповідальних осіб.

Сама по собі обставини приймання товару позивачем не свідчить про те, що вона зобов`язана сплатити його вартість.

В судовому засіданні відповідач надав суду пояснення про те, що в період відсутності позивачки він повертав товари постачальникам, мав доступ до приміщення магазину, не в касі суми виявив грошових коштів, які очікував там виявити.

Отже до приміщення магазину і каси в спірний період мала доступ не тільки позивачка.

Таким чином відсутність належного обліку товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів відповідач намагався перекласти на працівника, якому не створив умов для зберігання відповідних речей.

Ревізію в магазині проведено без позивачки, при цьому у відповідача не було доказу отримання повідомлення про ревізію позивача, а було лише повідомлення про відправлення такого повідомлення. Отже доказу того, що позивачка запрошена і з не поважних причин відмовляється від участі в інвентаризації відповідачем не доведено перед судом.

Таким чином зустрічний позов необґрунтований належними доказами, позбавлений будь-яких правових підстав, а тому не підлягає задоволенню.

В свою чергу в 116 КЗпП України вказано, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В судовому засіданні позивачка надала пояснення про те, що вона завжди самостійно обчислювала належні їй до виплати грошові кошти в якості заробітної плати і в наступному повідомляла відповідача про суму отриманих грошових коштів із каси. Позивачка не повідомляла суд про те, що вона отримувала заробітну плату виключно за виконану роботу і не отримувала грошові кошти в якості їх авансу. За умов відсутності будь-якого обліку робочого часу, який би вела позивачка чи відповідач, відсутності обліку нарахованої та виплаченої заробітної плати позивачем та відповідачем сторони позбавили себе можливості обчислити розміри своїх претензій, оскільки відповідно до п. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також позивачка не надала суду доказів того, що вона раніше не використовувала право на відпустку, а тому мала право на нарахування її компенсації.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки забезпечується забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім

випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Так, відповідно до ст. 24 Закону України «Про відпустки» та ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Тобто законом передбачено компенсацію однієї щорічної відпустки, а не як, наприклад, передбачено в ст. 24 Закону України «Про відпустки» для окремих категорій працівників, невикористаних днів щорічних відпусток.

Отже, по-перше, у разі звільнення спірна компенсація виплачується не за усі невикористані дні щорічних відпусток, а за невикористані дні щорічної відпустки року, в якому її має бути надано.

По-друге, компенсації підлягають невикористані дні відпустки за той рік, в якому отримано право на щорічну відпустку.

При цьому відповідно до пояснення позивачки та відповідача в 2014 році позивачка жодного дня не працювала, оскільки так і не вийшла на роботу в день, в який їй було вказано в листку непрацездатності. В позові і в розрахунку до позову щодо обчислення компенсації за відпустку позивачка не вказує період після 01/01/2014 р., отже і сама позивачка не вважала, що у неї є право на відпустку в 2014 році.

При цьому необхідно враховувати також і положення ст. 79 КЗпП України, відповідно до якого невикористана частина щорічної відпустки має бути надана працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка.

Отже після спливу строків, встановлених в ст. 79 КЗпП України щорічна відпустка за відповідні періоди не надається, а також і не підлягає компенсації.

Тому відповідачка втратила право на компенсацію невикористаних днів відпустки, і трудовим законодавством їй було гарантовано лише право подати заяву відповідачу про надання їй відповідної відпустки за період, що ще підлягав наданню з урахуванням положення ст. 79 КЗпП України.

У вказане становище позивачка поставила себе самостійно. Жодного заперечення щодо того, чому положення ст. ст. 79, 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про відпустки» не підлягають застосуванню до спірних відносин позивачка та її адвокат не надали. При цьому належить підкреслити, що спір в цій частині ініційований саме позивачкою, однак він позбавлений будь-якого правового обґрунтування, а в судовому засіданні позивачка брала участь безпосередньо, а також була представлена адвокатом.

Однак відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до п. 2 ст. 212 ЦК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Також необхідно вказати, що відповідно до ст. 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» (в редакції на час виникнення спірних відносин тимчасової непрацездатності) право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, мають застраховані громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи і час випробування та день звільнення), якщо інше не передбачено законодавством.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування узв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» кошти загальнообов'язкового державного соціального страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, спрямовуються на виплату застрахованим особам допомоги по тимчасовій непрацездатності.

Отже виплата допомоги у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності виплачується за рахунок загальнообов'язкового державного соціального страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, і зарахунок грошових коштів відповідного фонду, а не за рахунок грошових коштів відповідача.

Так, відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Отже з відповідача не може бути стягнуто грошові кошти, які він не повинен сплачувати, оскільки в протилежному випадку буде порушено право власності відповідача на відповідні грошові кошти, які будуть стягнуті без належної на те правової підстави та всупереч правовому регулюванню спірних відносин.

Тому і в цій частині позов позбавлений будь-яких правових підстав.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Будь-яких вимог до фонду державного соціального страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності позивач не заявив.

Відповідно до п. 2 ст. 213 ЦПК України законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

В свою чергу в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Звольський та Звольська проти Чешської Республіки» (Zvolsky and Zvolska v. the Czech Republic, заява № 46129/99, п. 46, ЕСПЛ 2002-ІХ вказано, що тлумачення національного законодавства, що застосовуються у судовому провадженні належить судам.

Так, відповідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, п. 57, Series A, № 93 право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням.

Так, у справі "Preda and Dardari v. Italy" (1999) Європейського суду з прав людини вказав, що метою конвенції також є запобігання використанню принципів, на яких ґрунтується Конвенція, щоб здійснювати будь-яку діяльність, спрямовану на скасування прав і свобод, визнаних цією Конвенцією.

Так само відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України).

В п. 6 ст. 13 ЦК України у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Таким чином позов і зустрічний позов позбавлені правових підстав. Позов подано у зв`язку із образою позивачки на відповідача за відмову у наданні довідки, про що позивачка надала пояснення в судовому засіданні, підстави позову не засновані на фактичних обставинах, є надуманими.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

в позові ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про стягнення з 661,4 гривень заборгованості по заробітній платі, 521,40 гривень допомоги з тимчасової втрати працездатності, 1932,90 гривень компенсації за невикористану відпустку, 8707,38 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку, відмовити;

в позові фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення 27394,42 гривень матеріальних збитків за недостачу товару, відмовити;

в компенсації судових витрат сторонам відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з моменту його проголошення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий суддя Бородовський С.О.