Ухвала

іменем україни

5 серпня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Ступак О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Волинської області від

16 квітня 2015 року,

встановила:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що він є власником Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1. У квітні 2010 року позивачу видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,05 га в с. Підгайці Луцького району Волинської області для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. Належна йому земельна ділянка межує із земельною ділянкою якою користується ОСОБА_4 У листопаді 2010 року ОСОБА_4 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, яку мала у своєму користуванні. Земельні ділянки сторін межують одна з одною та розділені парканом, який було встановлено ще до виготовлення їхніх державних актів на право власності на земельну ділянку.

Існування такого паркану порушує його права, оскільки під час виготовлення його державного акта було визначено, що частина належної йому земельної ділянки знаходиться за парканом, тобто на стороні ОСОБА_4

З метою відновлення своїх прав він пропонував відповідачу збудувати на місці існуючого паркану новий (капітальний) паркан уже з врахуванням тієї частини земельної ділянки, що знаходилась за парканом, проте остання згоди на зведення нового паркану йому не дала, а ту обставину, що за парканом знаходиться частина його земельної ділянки, взагалі заперечує.

Просив зобов'язати ОСОБА_4 не чинити йому перешкоди у користуванні належною йому на праві приватної власності земельною ділянкою по АДРЕСА_1, шляхом забезпечення вільного доступу до вказаної земельної ділянки.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від

10 грудня 2014 року позов задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_3 перешкоди у користуванні належною йому на праві приватної власності земельною ділянкою по АДРЕСА_1 шляхом забезпечення вільного доступу до земельної ділянки розміром 0,05 га, яка належить йому на підставі державного акта про право власності на земельну ділянку, виданого на підставі рішення Підгайцівської сільської ради від 26 лютого 2010 року, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, який

29 квітня 2010 року зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 16 квітня

2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарг та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із недоведеності позовних вимог. Зазначав, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що земельні ділянки сторін накладаються одна на одну і частина належної позивачу земельної ділянки знаходиться за існуючою межовою спорудою.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна, виходячи з наступного.

Установлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 13 січня 1995 року ОСОБА_3 набув у власність Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться по

АДРЕСА_1.

Рішенням Підгайцівської сільської ради Луцького району від

26 лютого 2010 року ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,27 га, з них: 0,05 га - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та 0,22 га - для ведення особистого селянського господарства в с. Підгайці Луцького району Волинської області.

ОСОБА_4 у листопаді 2010 року на підставі рішення Підгайцівської сільської ради Луцького району від 23 грудня 2005 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,08 га по АДРЕСА_1, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Обґрунтовуючи позов ОСОБА_3 вказував, що він є власником суміжної з відповідачем земельної ділянки, а встановлений між ними паркан порушує його права, оскільки частина належної йому земельної ділянки знаходиться на стороні відповідача ОСОБА_4

За змістом ст. 116 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), громадяни та юридичні особи набували права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (ст. 126 ЗК України в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) та виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право власності має абсолютний характер та є непорушним.

Забезпечуючи усім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

На підтвердження доводів позовної заяви ОСОБА_3 посилався на

акт комісії Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області від 20 травня 2010 року про погодження правильності меж земельних ділянок ОСОБА_3 та ОСОБА_4, у якому зазначено, що межа і площа земельної ділянки ОСОБА_3 визначена правильно, та висновок судової земельно-технічної експертизи від

26 лютого 2014 року, яким установлено порушення меж та накладення земельної ділянки площею 0,08 га, власником якої є ОСОБА_4, на земельну ділянку площею 0,05 га, власником якої є ОСОБА_3 У висновку зазначено, що площа накладення становить 4 кв. м, та дане накладення утворилось у зв'язку з неправильним влаштуванням паркану, який проходить зі зміщенням по межі відповідно до виданих державних актів.

За змістом ст. ст. 10 <nau://ukr/1618-15|st10>, 11 <nau://ukr/1618-15|st11>, 212 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st212> цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу.

Висновком судової земельно-технічної експертизи від 26 лютого

2014 року, проведеної Волинським відділенням Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, встановлено порушення меж та накладення земельної ділянки площею 0,08 га, власником якої є

ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,05 га, власником якої є ОСОБА_3 У висновку зазначено, що площа накладення становить

4 кв. м, та дане накладення утворилось у зв'язку з неправильним влаштуванням паркану, який проходить зі зміщенням по межі відповідно до виданих державних актів.

Спростовуючи висновок суду першої інстанції, апеляційний суд зазначав, що судова експертиза у даній справі не проводилась, а висновок земельно-технічної експертизи від 26 лютого 2014 року, проведеної в іншій справі, не може бути взято до уваги, оскільки з пояснень судового експерта, допитаного в суді апеляційної інстанції вбачається, що при проведенні експертизи ним використовувався обмінний файл щодо земельної ділянки лише однієї із сторін.

Однак у порушення наведених вимог, апеляційний суд відхилив наведений висновок експертизи без відповідних мотивів, тобто рішення суду ґрунтується на припущеннях, що є не припустимим.

Викладене свідчить, що при вирішенні спору апеляційним судом неповно встановлено фактичні обставин справи, не дано юридичної оцінки наданим сторонами доказам, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого апеляційним судом у справі рішення з направленням справи на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 16 квітня

2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
Судді:В.С. Висоцька

О.В. Ступак

О.В. Умнова

І.М. Фаловська