Справа № 635/2620/15-ц
Провадження № 2/635/1595/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2015 року Харківський районний суд Харківської області у складі:

Головуючий суддя Шинкарчук Я.А.,

секретар судового засідання Лескіна Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Покотилівка Харківського району Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Мереф'янської міської ради Харківського району Харківської області про визнання права власності,-

В с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду із позовом, яким просить визнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1, до якого належать будинок літ. А-2 з прибудовами А1-1 та А2-1 загальною площею 218,3 кв.м., надвірні споруди - погріб площею 15,1 кв.м., колодязь, колонка, вигрібна яма, ворота, огорожа.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що 27 лютого 1997 року між її матір'ю ОСОБА_2 та ОСОБА_3, з дозволу Мереф'янської міської ради Харківського району Харківської області було укладено договір купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку готовністю 65% за адресою: АДРЕСА_1, який посвідчено на Харківській товарній біржі. Земельна ділянка, на якій був розташований незавершений будівництвом житловий будинок знаходилася у користуванні продавця на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки. Рішенням Мереф'янської міської ради ОСОБА_2 було зобов'язано закінчити будівництво житлового будинку, тобто, на думку позивача, ОСОБА_2 набула право забудовника та землекористувача. ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_2 померла, за життя залишила заповіт, яким все своє майно, у тому числі й спірний житловий будинок, заповіла позивачці по справі. Позивач прийняла спадщину, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на момент смерті, проте не отримала свідоцтво про право на спадщину, оскільки спадкодавцем не було зареєстровано своє право власності на спадкове майно. Після прийняття спадщини позивачем було закінчено будівництво житлового будинку, збудовані надвірні споруди, при цьому не були порушені права будь-яких осіб. Позивач зазначає, що будівництво було здійснено на відведеній для цього земельній ділянці на законних підставах, ОСОБА_2 набула право власності на будівельні матеріали та право забудовника, а тому ці права перейшли у спадок позивача.

Представник позивача ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити та пояснив про обставини, викладені вище.

Представник відповідача - ОСОБА_5 у судовому засіданні не визнав позовні вимоги, заперечував проти задоволені позову та пояснив, що позивач не оформила належним чином свої спадкові права після смерті ОСОБА_2, а також закінчила будівництво житлового будинку та збудувала надвірні будівлі без дотримання встановленого законом порядку

Суд, вислухавши пояснення та доводи сторін, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв'язку з наступним.

Позивач по справі є дочкою ОСОБА_6 та ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2, свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1.

Рішенням виконавчого комітету Мереф'янської міської ради Харківського району Харківської області від 09 серпня 1988 року, ОСОБА_3 виділено земельну ділянку площею 600 кв.м. з фонду земель Мереф'янської міської ради в зоні одноповерхової забудови в АДРЕСА_1 для будівництва індивідуального житлового будинку.

20 жовтня 1988 року на підставі вищевказаного рішення, між Харківською районною радою Харківської області та ОСОБА_3 укладено договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві особистої власності.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 на відведеній йому земельній ділянці розпочав будівництво житлового будинку розміром 10,9 м. х 12,6 м., станом на лютий 1997 року готовність житлового будинку складала 65%.

Рішенням Мерефянської сільської ради від 11 лютого 1997 року № 118/238 ОСОБА_3 надано дозвіл на продаж незакінченого будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_1 готовністю 65 % ОСОБА_2. Останню зобов'язано закінчити будівництво житлового будинку на протязі трьох років з дня оформлення договору купівлі-продажу.

27 лютого 1997 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на Харківській товарній біржі було укладено договір купівлі-продажу № Н6-55, за умовами якого ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 придбала недобудований будинок готовністю 65% за адресою: АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_2 померла, про що Мереф'янською міською радою Харківського району Харківської області від 01 грудня 2006 року зроблено актовий запис № 457.

За життя ОСОБА_2 склала заповіт, який був посвідчений 15 червня 2000 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу. Вказаним заповітом все майно, у тому числі й належний заповідачу будинок, розташований в м. Мерефа Харківської області, АДРЕСА_1, заповідано позивачу.

Єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_2 є позивач по справі, чоловік спадкодавця ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3.

Як вбачається з довідки Харківського РВ ГУДМС України в Харківськвй області від 11 березня 2015 року, ОСОБА_2 з 10 грудня 1996 року по дату смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2. Крім того, з 08 травня 1992 року по теперішній час за цією ж адресою зареєстрована та проживає ОСОБА_1.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зіст. ст. 1217, 1223 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261- 1265 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Як вбачається з повідомлення першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області від 15.06.2015 року, після смерті ОСОБА_2, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року, і заявами про прийняття та про відмову від спадщини ніхто не звертався.

При таких обставинах, суд вважає, що ОСОБА_1 приняла спадщину після смерті матері, оскільки постійно проживала разом зі спадкодавцем та не зверталася до нотаріальної контори про із заявою про відмову від спадщини.

Вирішуючи питання про склад спадкового майна після смерті ОСОБА_2 суд виходить з наступного.

Як було зазначено вище, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку, розташованого в м. Мерефа Харківської області, АДРЕСА_1.

Згідно п. 11 Договору, останній підлягає реєстрації в органах технічної інвентаризації.

Як встановлено у ході судового розгляду справи покупцем ОСОБА_2 не було виконано п. 11 Договору купівлі-продажу, а саме - договір не був зареєстрований в органах БТІ.

Крім того, якщо розглядати незавершений будівництвом житловий будинок в якості нерухомого майна, форма правочину щодо його відчуження має відповідати ст. 227 ЦК України в редакції 1963 року, який діяв на час укладення договору.

Згідно вимог ст. 227 ЦК України в редакції 1963 року, договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією стороною є громадянин.

Договір купівлі-продажу від 27 лютого 1997 року не був нотаріально посвідчений, оскільки п. 10 Договору зазначено, що він не підлягає нотаріальному посвідченню відповідно до вимог ст.15 Закону України «Про товарну біржу».

При таких обставинах, дійсність угоди купівлі-продажу нерухомого майна, який укладено на Харківській товарній біржі, може бути визнано у судовому порядку, відповідно до вимог ст. 47 ЦК України в редакції 1963 року, який діяв на момент укладення договору купівлі-продажу.

У зв'язку з тим, що позивач не зверталася до суду із вимогами про дійсність договору купівлі-продажу, який було укладено на товарній біржі, згідно положень ст. 11 ЦПК України, суд не вирішує питання щодо дійсності укладеного договору.

При таких обставинах, суд вважає договір купівлі-продажу таким, що був укладений з порушенням ст. 227 ЦК України в редакції 1963 року, а тому перехід права власності на незавершений будівництвом житловий будинок від ОСОБА_3 до ОСОБА_2 не відбувався.

Відповідно до ч. 2 ст. 120 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного суду України від 18 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судом роз'яснено, що вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження.

Враховуючи ту обставину, що ОСОБА_2 не набула право власності на незавершений будівництвом житловий будинок, вона також не набула права забудовника та землекористувача земельної ділянки за адресою: м. Мерефа Харківської області, АДРЕСА_1, а тому ці права не успадковувалися позивачем по справі.

Одночасно з вищевикладеним суд зазначає, що незавершеним будівництвом об'єктом є об'єкт, не зданий в експлуатацію та який не може бути визнано придатним для експлуатації.

Аналізуючи положення п.п. 4, 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок», станом на 27 лютого 1997 року законодавством, зокрема Законом України «Про власність», не було передбачено реєстрацію права власності на житловий будинок, не закінчений будівництвом. Суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво. При неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку, суд може визнати за спадкоємцями право на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку.

Таким чином, визнати право власності на будівельні матеріали можливо виключно шляхом звернення до суду, оскільки законом не передбачена реєстрація права власності на матеріали.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов'язки як забудовника входять до складу спадщини.

Позивач не зверталася до суду із вимогами про визнання за нею права власності у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 на будівельні матеріали, використані у ході будівництва житлового будинку м. Мерефа Харківської області, АДРЕСА_1. Також, позивач не зверталася до суду із вимогами про визнання за нею права забудовника земельної ділянки, що була виділена ОСОБА_3

Згідно довідки КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» № 238 від 12 серпня 2009 року, станом на зазначену дату будинок АДРЕСА_1 не закінчений будівництвом, готовність складає 76 % та в бюро не зареєстрований. Крім того, за вказаною адресою самовільно зведено літню кухню літ. «Б».

Судом встановлено, що позивачем було здійснено добудування незавершеного будівництвом житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 Харківського району Харківської області.

Згідно повідомлення КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» від 03 березня 2015 року № 31, в матеріалах архівної справи знаходиться план відводу земельної ділянки, наданого на підставі рішення виконкому Мереф'янської міської ради № 8 від 09 серпня 1988 року, яким гр. ОСОБА_3 було надано в безстрокове користування земельну ділянку площею 600 кв.м., для будівництва житлового будинку. ОСОБА_3 продав гр. ОСОБА_2 недобудований (готовністю 65%) житловий будинок на підставі договору купівлі-продажу Харківської товарної біржі від 27.02.1997 року № Н6-55. За матеріалами технічної інвентаризації станом на 30.01.2015 року на земельній ділянці знаходиться житловий будинок літ. «А-2» загальною площею 218,3 кв.м., житловою - 118,5 кв.м., вбиральня «У», колонка «К1», колодязь «К», вигрібна яма «С», огорожа № 1,2. Житловий будинок в БТІ не зареєстрований.

Я вбачається з технічного паспорту на вказаний житловий будинок, будівництво житлового будинку літ. «А-2» закінчено у 2010 році, тому ж році збудовані прибудова літ. «А1-1», прибудова літ. «А2-1», мансарда літ. «Мс», колонка літ. «К1», вигрібна яма літ. «С».

Як вбачається з технічного звіту про стан будівельних конструкцій та можливості подальшої експлуатації за призначенням спірного будинку, який був виготовлений ПП «Спецбудпроект-1», всі будівельні конструкції житлового будинку та надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1 в м. Мерефі Харківського району Харківської області, на момент обстеження деформацій не мають, знаходяться у задовільному технічному стані, відповідають існуючим архітектурним, будівельним, санітарним нормам та придатні для подальшої експлуатації за призначенням.

Частиною 1 ст. 376 ЦК України, визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети або без належного дозволу чи належного затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відповідно до ч.2 ст.376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

В силу ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, лише за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

У п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України» зазначено, що самочинним вважається будівництво, якщо воно збудовано на земельній ділянці, що не була відведена особі. Не може вважатися наданням земельної ділянки акт вибору, або лише рішення органу влади про надання дозволу на розробку проекту землеустрою або для розробки проекту забудови. У п. 6 зазначеної Постанови вказано, що таке самочинне будівництво не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та продажу.

Згідно статті 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформляється відповідно доЗакону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (документами, що посвідчують право на земельну ділянку є: державний акт на право власності на земельну ділянку; державний акт на право постійного користування земельною ділянкою; договір оренди землі, зареєстрований відповідно до закону).

Позивачем не надано жодних правовстановлюючих документів на земельну ділянку, на якій було здійснено самочинне будівництво.

Що стосується договору від 20 жовтня 1988 року про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві особистої власності, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 в м. Мерефі площею 600 кв.м. була виділена ОСОБА_3, право землекористувача цієї земельною ділянкою не переходило до позивача ані на підставі цивільно-правової угоди ані в порядку спадкування, що було встановлено у ході судового розгляду справи.

Статтею 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва, прийняття нерухомого майна до експлуатації та державної реєстрації такого майна.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про основи містобудування» при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені: розробка містобудівної документації, проектів конкретних об'єктів згідно з вихідними даними на проектування, з дотриманням державних стандартів, норм і правил, розміщення і будівництво об'єктів відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об'єктів.

Статтею 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» встановлено, що будівництво об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Відповідно до Закону України «Про планування і забудову територій», будівництво об'єктів містобудування незалежно від форм власності здійснюється з дозволу відповідних рад, які можуть делегувати це право відповідним виконавчим органам; закінчені будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно ч. 9 ст. 37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» виконання будівельних робіт без відповідного документа, який дає право виконувати такі роботи, вважається самочинним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Як вбачається з матеріалів справи, реєстрація права власності, отримання дозвільних документів на самочинне збудоване майно не проводилось.

Оскільки позивачем самочинне будівництво нерухомого майна здійснено на земельній ділянці, яка їй не належить, без відповідного дозволу та проектної документації, відсутня відмова органу місцевого самоврядування про погодження самочинно здійсненого будівництва, тому суд не має законних підстав для задоволення позову про визнання права власності на самочинно збудований житловий будинок за позивачем по справі.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.15 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення.

Звернення до суду із позовом про визнання права власності на самочинне будівництво може мати місце при наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Суди не повинні замінювати органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування щодо здійснення ними повноважень, встановлених Конституцією та законами України.

Оформлення права власності на самочинно збудоване нерухоме майно відноситься до компетенції органів місцевої влади.

При встановлених обставинах позов не підлягає задоволенню у зв'язку з безпідставністю.

Відмова в задоволенні позову не позбавляє права позивача на звернення до місцевих органів влади із заявою про узаконення самочинного будівництва.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 11, 15, 60, 61, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 47, 227 ЦК України в редакції 1963 року, ст.ст. 331, 376, 1217, 1218, 1223, 1268, 1270 ЦК України, ст.ст. 120, 126 ЗК України, ст. 37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Законом України «Про планування і забудову територій», ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність», -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Мереф'янської міської ради Харківського району Харківської області про визнання права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги. Особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: