АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі - Прудченко В.Д.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів за договором банківського вкладу, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з уточненим позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про стягнення коштів за договором банківського вкладу, мотивуючи тим, що 02 серпня 2013 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» у відділенні, що розташоване в АРК м.Сімферополь, був укладений депозитний договір №SAMDN9066 «Стандарт» на 12 місяців.

Зазначала, що за умовами депозитного договору вона внесла на особистий рахунок НОМЕР_1 грошові кошти в розмірі 162.000 грн., з відсотковою ставкою 18% річних, на 12 місяців. Протягом дії договору нею були внесені додаткові грошові кошти на рахунок НОМЕР_1.

Вказувала, що п.6 договору передбачено автоматичне продовження строку дії вкладу, якщо вкладник не сповістить банк про бажання забрати його.

Посилаючись на те, що бажання продовжувати строк дії договору в неї не було і вона 22 липня 2014 року поштою направила заяву про отримання коштів, проте відповідач грошові кошти так і не повернув, а тому просить суд стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти за депозитним договором №SAMDN9066 від 02 серпня 2013 року у розмірі 251.275 грн.76 коп., три відсотки річних в розмірі 4.612 грн.46 коп. та інфляційні витрати в розмірі 68.618 грн.99 коп.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 травня 2015 року в задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким задовольнити її позов у повному обсязі, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Статтями 3,11 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Апеляційним судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 02 серпня 2013 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» у відділенні, що розташоване в АР Крим м.Сімферополь по проспекту Героїв Сталінграду,35-а, був укладений договір №SAMDN9066 (вклад «Стандарт» на 12 місяців) (а.с.9).

За умовами даного депозитного договору позивач повинна внести суму вкладу в розмірі 162.000 грн., а банк відкриває їй особовий рахунок НОМЕР_1. Також визначено, що вклад оформлюється на строк 366 днів по 02 серпня 2014 року включно і на суму вкладу нараховуються відсотки за ставкою 18% річних.

Пункт 1 депозитного договору передбачає поповнення банківського вкладу. Загальна сума поповнення протягом кожного календарного місяця не повинна перевищувати суму, яка встановлена банком.

Платіжним дорученням № від 02 серпня 2013 року ОСОБА_2 перерахувала на відкритий їй рахунок НОМЕР_1 грошові кошти в розмірі 162.000 грн. В цей же день банк отримав ці кошти (а.с.10).

Протягом дії договору позивачем були внесені додаткові грошові кошти на рахунок НОМЕР_1.

Таким чином, кошти вносились позивачем, як громадянином України, у відділенні банку на території АР Крим, яка станом на час розгляду справи окупована. Договір вкладу був укладений між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк», як юридичною особою, місцезнаходження якої розташоване у м.Дніпропетровську, при цьому згідно ст.58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відповідач, як банк, відповідає за своїми зобов'язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства.

Пунктом 6 договору передбачено автоматичне продовження строку дії вкладу, якщо вкладник не сповістить банк про бажання забрати його.

Згідно з п.9 договору сторони мають право на дострокове розірвання депозитного договору сповістивши один одного за два банківських дні до дати розірвання договору.

22 липня 2014 року ОСОБА_2 направила цінним листом до ПАТ КБ «ПриватБанк» письмову заяву, в якій зазначала, що не бажає продовжувати термін дії договору, а тому просить повернути грошові кошти за депозитним договором (а.с.11,12,13).

Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд послався на те, що позивач не довела належними та допустимими доказами факту внесення коштів за депозитом, а саме не надала суду оригінали договору та платіжного доручення.

Такі висновки суду не можна визнати обґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно до вимог ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або інший дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Статтею 1 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (ст.633 цього Кодексу).

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті договору банківського вкладу.

З огляду на закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах визначення договору банківського вкладу, - банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положення ст.1059 ЦК України врегульовує питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору.

За змістом ст.1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі.

Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Згідно ч.1 ст.1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року №492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за №1172/8493, банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (п.1.8. Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (п.1.9. Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (п.1.10. Інструкції).

Пункт 10.1. Інструкції передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Пунктом 2.9 Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої Постановою Правління Національного банку України 01 червня 2011 року №174, зареєстрованої в Міністерстві і юстиції України 25 червня 2011 року за №790/19528 (далі - «Інструкція»), встановлено, що банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним і підписом САБ.

Зазначені правові позиції висловлені Верховним Судом України у постановах №6-118цс14 від 29 жовтня 2014 року, №6-4813св14 від 26 березня 2014 року, №6-7667св14 від 26 березня 2014 року, які згідно ст.360-7 ЦПК України, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Крім того, розглядаючи справу «Золотас проти Греції», Європейський суд чітко вказав, що особа, яка розмістила грошову суму в банку, передала йому право використання цієї суми, банк був зобов'язаний зберігати її, й у разі використання з метою одержання прибутку мав повернути еквівалентну суму вкладникові після припинення дії угоди. Отже, власник рахунку міг уважати, що його вклад у банку в безпеці, особливо при отриманні відсотків. Власник рахунку правомірно вваж аж, що буде повідомлений про ситуацію, яка загрожує суті угоди з банком і його фінансовим інтересам, щоб він міг завчасно зробити дії відповідно до закону та зберегти право на захист свого майна. Подібні довірчі відносини характерні для банківських операцій та банківської справи.

Відмовляючись повернути кошти, що належать клієнтові, банк порушує також і положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також Першого протоколу, ратифікованих Україною. В абз.1 ст.1 протоколу вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ч.1 ст.1075 ЦК України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час.

Статтею 525 ЦК України передбачено недопустимість односторонньої відмови від зобов'язання.

Статтями 10,60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

На підтвердження того факту, що сторонами дійсно було укладено договір банківського вкладу (депозиту), під час судового засідання в апеляційному суді представником позивача надано оригінал договору №SAMDN9066 (вклад «Стандарт» на 12 місяців) від 02 серпня 2013 року, оригінал платіжного доручення № від 02 серпня 2013 року, на яких міститься печатка банку.

Наданий оригінал платіжного доручення повністю відповідає зазначеним вимогам, що свідчить про обґрунтованість позовних вимог.

Крім того, колегія суддів при вирішенні питання про повернення грошових коштів приймає за належні докази надані оригінали квитанцій про перерахування позивачем на рахунок НОМЕР_1 грошових коштів у відповідності до п.1 договору, а саме, квитанцію №SE1500172P від 14 жовтня 2013 року на суму 4.000 грн.; квитанцію №5809 від 02 грудня 2013 року на суму 3.000 грн.; квитанцію №5401 від 12 грудня 2013 року на суму 3.600 грн.; квитанцію №0127 від 12 грудня 2013 року на суму 400 грн.; квитанцію №0519 від 22 січня 2014 року на суму 3.600 грн.; квитанцію №0329 від 22 січня 2014 року на суму 400 грн. Розрахунок ПАТ КБ «ПриватБанк» від 07 липня 2014 року за №43890778, відповідно до якого баланс за період з 08 серпня 2013 року по 07 липня 2014 року складає 214.059 грн.66 коп., та довідку ПАТ КБ «ПриватБанк» №43890779 від 07 липня 2014 року, в якій зазначено, що ОСОБА_2 станом на 07 липня 2014 року має в банку на рахунку НОМЕР_1 грошові кошти в розмірі 214.059 грн.66 коп.

Зазначені документи, на думку колегії суддів, є належними доказами, в розумінні ч.2 ст.59 ЦПК України.

Спірний договір і квитанції мають усі необхідні реквізити, а відтак банк зобов'язаний виплатити вкладнику депозит і проценти на вклад на умовах та в порядку, встановлених договором банківського вкладу.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню.

Сума вкладу, яка підлягає стягненню з відповідача за період з 02 серпня 2013 року по 07 липня 2014 року, разом з нарахованими відсотками, складає 214.059 грн.66 коп. (згідно довідки, наданої банком). З яких сума вкладу дорівнює 188.000 грн.

Також стягненню підлягають нараховані відсотки за спірним договором за період з 08 липня 2014 року по 12 серпня 2015 року, яка становить 42.225 грн., та розраховується наступним чином: 214.059 грн.66 коп. (сума вкладу на 07 липня 2014 року) х 18 (визначені договором відсотки) х 400 днів (кількість днів, за які нараховуються відсотки) : 365 днів : 100.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України від 10 червня 2015 року, викладеною у постанові № 6-36цс15, закінчення строку дії договору банківського вкладу і невиконання зобов'язань не припиняє зобов'язальні правовідносини, а трансформує їх в охоронні, що містять обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, які встановлені договором чи законом.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч.1 ст.631 ЦК України).

Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (ч.5 ст.1061 ЦК України).

З матеріалів справи убачається, що позивач у період закінчення строку дії договору звернулася до банку із заявою про повернення банківського вкладу, чим засвідчила свій наміри припинити дію договору.

У зв'язку з цим банк був зобов'язаний повернути вкладнику депозитні кошти з процентами в строк закінчення дії договору - 03 серпня 2014 року, проте кошти позивачу повернуті не були, тим самим банк порушив свої грошові зобов'язання.

За таких обставин суд колегія суддів приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 3% річних та суму відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання на підставі ч.2 ст.625 ЦК України.

Сума 3% річних дорівнює 5.779 грн. та розраховується наступним чином: 188.000 грн. (сума депозиту) х 3% х 374 (дні прострочення виконання зобов'язання): 365:100.

Інфляція це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п.2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року №519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періодів порівнянні з базовим.

Сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур'єр».

Індекс споживчих цін (індекс інфляції) у червні 2015 року відносно 2014 року складає 157,5%, таким чином, збитки позивача від інфляції становлять: 188.000 грн. х 157,5% : 100% - 188.000 грн. = 108.100 грн.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» судовий збір на користь ОСОБА_2 у розмірі 2.839 грн.39 коп. та на користь держави у розмірі 814 грн.61 коп.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 травня 2015 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів за договором банківського вкладу задовольнити частково.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 грошові кошти за депозитним договором №SAMDN9066 від 02 серпня 2013 року у загальному розмірі 370.163 грн.66 коп., які складаються з суми вкладу та 18 відсотків річних за період з 02 серпня 2013 року по 07 липня 2014 року у розмірі 214.059 грн.66 коп., 18% за період з 08 липня 2014 року по 12 серпня 2015 року у розмірі 42.225 грн., три відсотки річних за період з 03 серпня 2014 року по 12 серпня 2015 року у розмірі 5.779 грн. та інфляційні витрати за період з серпня 2014 року по червень 2015 року у розмірі 108.100 грн. В іншій частині позову ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2.839 грн.39 коп.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 814 грн.61 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

Куценко Т.Р.