22-ц/775/827/2015(м)
Головуючий у 1-й інстанції Хараджа Н.В.
Суддя-доповідач Биліна Т.І.
У Х В А Л А

Іменем України

05 серпня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючої Биліни Т.І.,

суддів Баркової Л.Л., Бугрим Л.М.

при секретарі Костенко О.О. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі апеляційну скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Маріуполі на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 червня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Маріуполі, третя особа Публічне акціонерне товариство «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті трудового каліцтва,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 червня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Маріуполі(надалі ВД ФССНВтПЗ в м. Маріуполі) на користь позивача 25000грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом, а також витрати на правову допомогу в сумі 324,80грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

З вказаним рішенням не погодився відповідач ВД ФССНВтПЗ в м. Маріуполі, подав апеляційну скаргу. Вважає рішення таким, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, недоведені обставини, що мають значення, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Просив скасувати рішення, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційну скаргу обґрунтував тим, що суд безпідставно поклав обов'язок відшкодування моральної шкоди на неналежного відповідача. Страховий випадок стався з позивачем в 2002 році, а тому з урахуванням змін внесених до спеціального Закону, спірні відносини ним не врегульовані. Відшкодовувати моральну шкоду повинен роботодавець. При визначенні розміру моральної шкоди, суд першої інстанції повинен був керуватися ст..440-1 ЦК (в редакції 1963р). Витрати на правову допомогу просив покласти на позивача внаслідок відсутності доказів, які свідчать про їх оплату.(а.с.26)

В судовому засіданні апеляційної інстанції представники відповідача Морозова Ю.А. та Бобровська Н.Є. доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити. Представник позивача ОСОБА_5 просив скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.

Позивач в судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлений своєчасно, докази вказаного мають місце на аркуші справи 144, надав до суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутність.

Зважаючи на положення ч.2 ст.305 ЦПК України неявка належно повідомлених осіб, що беруть участь у справі, не є перешкодою для розгляду справи. Колегія суддів вважає можливим розглянути питання щодо ухвалення судового рішення у його відсутність.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, згідно записів трудової книжки перебуває у трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» з 17.06.1996 року, працював машиністом автогідропідйомника, 16.08.2002 року переведений охоронником-прибиральником території, на теперішній час продовжує працювати в якості підсобного працівника. Під час виконання трудових обов'язків 27.02.2002 року отримав трудове каліцтво.

За результатами розслідування нещасного випадку на виробництві було складено Акт Н-1 № 36/3, згідно якого 27.02.2002 року об 11 годині трапився нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, у вигляді падіння позивача з висоти, з причини незадовільної організації робіт. Діагноз: резидуальна енцефалопатія із лікворо-судинною дисциркуляцією з епізодом порушення свідомості, диплопією. Гіпертонична хвороба 2 ст. ІБС. Атерсклеротичний кардіосклероз.

Висновком МСЕК від 11.07.2002 року позивачу, у зв'язку з травмами, які мали місце 27 лютого 2002 року, вперше встановлена стійка втрата професійної працездатності на 40%. Згідно наявних у матеріалах справи довідок виданих на підставі оглядів МСЕК ступінь стійкої втрати професійної працездатності позивача з 2002 року по теперішній час складає 40% та встановлено 3 групу інвалідності. Вказані факти сторонами визнаються, а тому в силу ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Внаслідок трудового каліцтва позивачеві завдано моральну шкоду, яка обумовлена моральними та фізичними стражданнями з приводу пошкодження здоров'я, погіршення життєвих умов, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд керувався ст.ст. 21, 28, 34 Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності"(надалі Закону) в редакції, що діяла на момент встановлення позивачу стійкої втрати працездатності та положеннями ст.23 ЦК України. Вказаними положеннями передбачалось обов'язок Фонду здійснити потерпілому страхову виплату за спричинену моральну шкоду, та обмеження, згідно яких сума страхової виплати за моральну шкоду не може перевищувати двохсот розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати, незалежно від будь-яких інших страхових виплат.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає висновки обґрунтованими і такими, що підтверджуються матеріалами справи та вимогами закону.

За змістом ст.40 Закону право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй висновком МСЕК стійкої втрати працездатності вперше.

При визначені розміру відшкодування моральної шкоди суд прийняв до уваги, що у відповідності до ч.3 ст. 34 вказаного Закону ( в редакції від 23 вересня 1999 року) сума страхової виплати за моральну шкоду не може перевищувати двохсот розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати, незалежно від будь-яких інших страхових виплат.

Згідно пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року № 5 «Про внесення змін та доповнень до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Доводи апеляційної скарги, що суд безпідставно поклав обов'язок відшкодування на неналежного відповідача і що при визначенні розміру моральної шкоди, суд першої інстанції повинен був керуватися ст..440-1 ЦК (в редакції 1963р) не ґрунтуються на Законі.

У відповідності до положень ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Правовідносини, які виникли між сторонами щодо відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я позивача, регулюються Законом України від 23 вересня 1999 року N 1105-XIV „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" (з наступними змінами) в редакції, яка була чинна на час страхового випадку..

Доводи апеляційної скарги, що оскільки до Закону були внесені зміни в 2007 році, які виключають правові підстави відшкодування моральної шкоди - неспроможні.

Ствердження відповідача не відповідають положенням п.п. "е" п. 1 ч. 1 ст.21 та ч. 3 ст.28 вказаного Закону (в редакції, яка діяла на момент настання страхового випадку з позивачем) згідно яких Фонд соціального страхування виплачує грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Зазначені норми не містять яких-небудь інших додаткових умов щодо відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги, що витрати на правову допомогу не підтверджені доказами, які свідчать про їх оплату - безпідставні. В матеріалах справи (а.с.26) має місце квитанція про оплату отриманих юридичних послуг, вартість яких дорівнює 649,20грн. Оскільки, позовні вимоги задоволено частково, суд першої інстанції з урахуванням положень ст..88 ЦПК України визначив суму, яка підлягає відшкодуванню.

Усі доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи колегія суддів переглянула і дійшла висновків, що судом першої інстанції фактичні обставини з`ясовані повно та всебічно, висновки суду відповідають встановленим фактам. Суд розглянув цивільну справу з дотриманням загальних засад цивільного судочинства - принципу змагальності сторін і диспозитивності цивільного судочинства, що передбачено ст. 11 ЦПК України.

Враховуючи вищенаведене, а також, те, що апеляційним судом не встановлено порушень судом першої інстанції при розгляді цієї справи вимог матеріального чи процесуального законів або неправильної оцінки досліджених по справі доказів, то підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення немає.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Маріуполі відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили цією ухвалою.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: Л.Л. Баркова

Л.М. Бугрим