Номер провадження: 22-ц/785/9954/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.12.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.

ОСОБА_2,

при секретарі: Добряк Н.І.,

за участю: позивача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4, та представника відповідача, Міністерства оборони України, - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2015 року за позовом ОСОБА_3 до Міністерства оборони України, Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України про скасування наказів про звільнення, поновлення на попередній роботі та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

08 вересня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що наказом Міністра оборони України №739 від 13 жовтня 2014 року та наказу начальника Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України № 169 від 17 жовтня 2014 року він був прийнятий на роботу на посаду начальника КЕВ м. Одеси з 17 жовтня 2014 року за строковим договором на період до укомплектування зазначеної посади особою офіцерського складу, тобто без визначення конкретної дати, що має характер безстрокового трудового договору. Під час його тимчасової непрацездатності наказом начальника Південно-Східного територіального КЕУ МО України №103 від 06 липня 2015 року був призначений тимчасово виконуючий обовязків начальника КЕВ м. Одеси заступник начальника відділу-головного інженера підполковник ОСОБА_6 Наказом тимчасово виконуючого обовязки міністра оборони України ОСОБА_7 № 152 від 23 липня 2015 року та наказом начальника Південно-Східного територіального КЕУ МО України № 114 від 23 липня 2015 року він був звільнений із займаної посади за п. 2 ст. 36 КЗпП України, за закінченням строку договору у звязку з призначенням на зазначену посаду військовослужбовця. Звільнення з займаної посади він вважає незаконним, оскільки в порушення ч. 3 ст. 40 КЗпП України під час тимчасової непрацездатності забороняється звільнення працівника. Тому він має право на поновлення на попередній роботі та на відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000 грн.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. ст. 40, 234, 235, 237-1 КЗпП України, позивач ОСОБА_3 просив суд позов задовольнити (а.с. 1-4).

Представник відповідача, Південно-Східного територіального КЕУ МО України, проти позову заперечував й в своїх усних і письмових поясненнях зазначав, що позивач ОСОБА_3 був прийнятий на роботу на посаду начальника КЕВ м. Одеси на умовах строкового договору на період до укомплектування зазначеної посади особою офіцерського складу. Наказом Міністра оборони України №474 від 02 липня 2015 року на посаду начальника КЕВ м. Одеси призначено військовослужбовця полковника ОСОБА_8, який згідно наказу начальника Південно-Східного територіального КЕУ МО України №115 від 24 липня 2015 року прийняв справи та посаду і приступив до виконання службових обовязків за посадою. Тому позивач ОСОБА_3 був звільнений з займаної посади за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у звязку з закінченням строку трудового договору на законних підставах. При цьому до цих підстав звільнення не застосовуються положення ч. 3 ст. 40 КЗпП України щодо заборони звільнення працівника під час тимчасової непрацездатності. З наказом про звільнення позивач ознайомлений, але від отримання трудової книжки відмовляється. Позивач пропустив місячний строк звернення до суду з вирішенням спору, що є підставою для відмови у позові (а.с. 28-30, 35-37, 53-55).

Рішенням суду першої інстанції у задоволенні позову відмовлено (а.с. 66-72).

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, мотивуючи тим, що судом порушенні норми матеріального та процесуального права (а.с. 77-80).

В запереченні на апеляційну скаргу представник відповідача, Міністерства оборони України, ОСОБА_5, просить скаргу відхилити у звязку з безпідставністю її доводів.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_3, пояснення на апеляцію позивача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4, та представника відповідача, Міністерства оборони України, - ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно із ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом Міністра оборони України №739 від 13 жовтня 2014 року та наказу начальника Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України № 169 від 17 жовтня 2014 року позивач ОСОБА_3 був прийнятий на роботу на посаду начальника КЕВ м. Одеси з 17 жовтня 2014 року за строковим договором на період до укомплектування зазначеної посади особою офіцерського складу (а.с. 12,13).

Наказом Міністра оборони України №474 від 02 липня 2015 року на посаду начальника КЕВ м. Одеси призначено військовослужбовця полковника ОСОБА_8, який згідно наказу начальника Південно-Східного територіального КЕУ МО України №115 від 24 липня 2015 року прийняв справи та посаду і приступив до виконання службових обовязків за посадою (а.с. 38, 39) .

Наказом тимчасово виконуючого обовязки міністра оборони України ОСОБА_7 № 152 від 23 липня 2015 року та наказом начальника Південно-Східного територіального КЕУ МО України № 114 від 23 липня 2015 року позивач ОСОБА_3 був звільнений з займаної посади за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, за закінченням строку договору у звязку з призначенням на зазначену посаду військовослужбовця (а.с. 15-16).

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

За таких обставин, вирішуючи трудовий спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач ОСОБА_3 був прийнятий на роботу за строковим трудовим договором на період до укомплектування зазначеної посади особою офіцерського складу, тобто на певний час і був звільнений з займаної посади за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, за закінченням строку договору у звязку з призначенням на зазначену посаду військовослужбовця, на законних підставах. Тому відповідачем не порушені трудові права позивача й у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України його права не підлягають захисту судом.

Таким чином, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції виконав всі вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно із законом.

Посилання позивача ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки судом не враховано, що укладений з ним договір є безстроковим, оскільки чітко не визначено дату закінчення строку дії трудового договору, не приймаються до уваги за таких підстав.

17 жовтня 2014 року позивач ОСОБА_9 звернувся до начальника Південно-Східного територіального КЕУ МО України з рапортом про призначення його на посаду начальника КЕВ м. Одеси за строковим трудовим договором на період до укомплектування зазначеної посади особою офіцерського складу (а.с. 33).

На підставі наказу начальника Південно-Східного територіального КЕУ МО України № 169 від 17 жовтня 2014 року він був прийнятий на роботу на посаду начальника КЕВ м. Одеси з 17 жовтня 2014 року за строковим договором на період до укомплектування зазначеної посади особою офіцерського складу (а.с. 13).

Згідно із ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Статтею 252 ЦК України передбачено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Таким чином, позивач ОСОБА_3 був прийнятий на роботу на визначений строк, встановлений за погодженням сторін, у даному випадку це настання відповідної події - до укомплектування зазначеної посади особою офіцерського складу.

За таких обставин не можна вважати, що укладений договір носить характер безстрокового.

У абзаці 3 п. 9 постанови №9 Пленуму «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року, Верховний Суд України розяснив, що, оскільки згідно з ч.2 ст.23 КЗпП трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку.

Не приймається до уваги й посилання позивача ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що з ним в порушення трудового законодавства не був укладений письмовий договір за таких підстав.

У частинаї 1 та 3 ст. 24 КЗпП України зазначено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обовязковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоровя; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

У даному випадку законом не передбачена обовязкове додержання письмової форми трудового договору, договір у відповідності до ч. 3 ст. 24 КЗпП України був оформлений наказом про прийняття позивача ОСОБА_3 на роботу.

Твердження позивача ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що на те, рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки судом не враховано, що він був звільнений з роботи під час тимчасової непрацездатності, не приймаються до уваги за таких підстав.

Дійсно під час звільнення з займаної посади за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України позивач ОСОБА_3 з 03 липня 2015 року по 03 серпня 2015 року знаходився на стаціонарному лікуванні (а.с. 22).

Згідно із ч. 3 ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

У пункту 17 постанови №9 Пленуму «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року, Верховний Суд України розяснив, що правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відсутності (ч.3 ст.40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку.

Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

Вирішуючи питання щодо неоднакового застосування ч. 3 ст. 40 КЗпП України та п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у постанові від 23 січня 2013 року у справі №6-127цс13 Верховний Суд України висловив такий правовий висновок, «відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених статтями 40, 41 цього Кодексу. Це виключає охоплення змістом терміна «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в статтях 40, 41 КЗпП України або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Виходячи з нормативного тлумачення пунктів 4, 8 ч. 1 ст. 36, ч. 3 ст. 40, ч. 3 ст. 41 та статей 40, 41 КЗпП України на припинення трудового договору з працівником із підстав, передбачених контрактом п. 8 ч. 1 ст. 36 зазначеного Кодексу, а не у звязку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, положення ч. 3 ст. 40 КЗпП України не поширюються».

Аналогічний правовий висновок висловив Верховний Суд України у постанові від 26 грудня 2012 р. у справі № 6-156цс12, який у відповідності до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх судів України.

Таким чином, заборона на звільнення працівника з роботи під час тимчасової непрацездатності не поширюється на випадки звільнення у звязку з закінченням строку дії трудового договору (п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно та повно з'ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та виконав всі вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно із законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

ОСОБА_10

ОСОБА_2