РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22.07.2015 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира в складі:

головуючого судді Слюсарчук Н.Ф.

з участю секретаря с/з Давиденко Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1
до 643 Управління начальника робіт Міністерства оборони України
про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся з позовом до суду в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, зазначив, що з 15.03.2004 року по 29.04.2013 року працював на посаді машиніста екскаватора 643 Управління начальника робіт Міністерства оборони України. Оскільки відповідач не виплачував позивачу у встановлений законом термін заробітну плату, просив стягнути на його користь заборгованість по заробітній платі за період з 01.01.2013 року по 29.04.2013 року в сумі 4535 грн. 94 коп, компенсацію за невикористану відпустку в сумі 610 грн. 25 коп, середній заробіток за час затримки розрахунку по день винесення рішення суду в сумі 31829 грн. 25 коп. та моральну шкоду в сумі 7800 грн.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з тих же підстав. Позивач пояснив, що він постійно працював у відповідача в спірний період і кількість відпрацьованих днів постійно табелювалися. Із наказом про встановлення скороченого робочого дня у січні-лютому його не ознайомлювали. З іншими наказами його також не ознайомлювали і згоди він не надавав. Табелювання вів ОСОБА_2 і по ньому нараховувалася зарплата, однак відповідач після його звільнення списав всю заборгованість, не визнавши зазначені табеля.

Представники відповідача заперечували щодо задоволення вимог. При цьому зазначили, що внаслідок відсутності роботи на підприємстві в період з січня по квітень включно, заробітна плата не нараховувалась, табелювання обліку робочого часу працівника повинно було вестися не ОСОБА_2 , а іншим працівником ОСОБА_3 . Вважають, що будь-яка заборгованість з виплати заробітної плати перед працівником відсутня. Сам по собі вихід на роботу, тобто перебування на території підприємства, не дає підстави здійснювати облік робочого часу відповідно до спеціальності, яку обіймав позивач та нараховувати заробітну плату.
В задоволенні вимог щодо відшкодування моральної шкоди, просили відмовити, оскільки позивач не надав доказів відносно наявності такої шкоди та не обґрунтував її розмір.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, керуючись своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає за можливе визнати позов таким, що підлягає до часткового задоволення.

Судом встановлено, що позивач з 16.03.2004 року (наказ № 11 від 15.03.2004р.) був прийнятий на посаду машиніста екскаватора 643 Управління начальника робіт Міністерства оборони України(раніше в/ч НОМЕР_1 ). 30.04.2013 р. (наказ № 19-к від 29.04.2013р.) був звільнений з роботи за власним бажанням, відповідно до ст. 38 КЗпП України. /а.с.3/

Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо виплати заробітної плати за період з січня по квітень 2013 року включно.

У відповідності до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно ст. 115 КЗпП України відповідач повинен виплачувати позивачу заробітну плату регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обов`язок доведення певних обставин у трудових спорах покладається на роботодавця.

З досліджених в судовому засіданні розрахункових листів, вбачається, що в спірний період працівнику заробітна плата не нараховувалась./а.с.18,19/.
Суд не може покласти в основу прийнятого рішення твердження представника відповідача про те, що у вказаний час будь-яка робота за спеціальністю позивача була відсутня, потреб у здійсненні табелювання обліку робочого часу не було.
Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Безпідставними є посилання представника відповідача на те, що табелі обліку робочого часу, складені працівником ОСОБА_2 , не можуть бути підставою для нарахування заробітної плати, оскільки табель складається за типовою формою № П-5, затвердженою наказом Державного комітету статистики від 05.12.2008 року № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці», що носить рекомендаційних характер, і не передбачає його затвердження керівником підприємства.

На підтвердження власних доводів представником відповідача не надано будь-яких інших складених за встановленими чинним законодавством формами табелів обліку робочого часу як відносно позивача, так і інших працівників, з метою їх можливого порівняння.
Надані табеля обліку робочого часу на а.с. 78-81 судом не приймаються до уваги, оскільки є однотипними, набраними комп`ютерним текстом, а як відомо механік ОСОБА_3 , який нібито вів даний облік, за родом займаної посади не володіє такою техніком, з пояснень представника вказані табеля виготовлені одночасно та значно пізніше, вказаного у них періоду, а також суд критично відноситься до розпорядження № 2 від 09.10.2012 року про призначення його відповідальним за ведення обліку відпрацьованого часу робітниками/а.с.83/, позаяк підписане начальником 643 УНР ОСОБА_4 , який в той період часу не виконував обов`язки начальника підприємства відповідача, про що свідчать його пояснення в постанові про закриття кримінального провадження від 02.12.2014 року/а.с.42-47/, де зауважено, що він тимчасово виконував обов`язки керівника відповідача з 01.07.2013 року та даними в обвинувальному акті про кримінальному провадженні № 0000033 від 29.07.2013 року щодо до ОСОБА_5 , де відмічено що останній виконував обов`язки керівника відповідача з 24.09.2012 року./а.с.89-94/. Вказані вище табеля обліку робочого часу, не підтверджені належними доказами, а саме наказом про надання позивачу відпустки без збереження заробітної плати, та суперечать наказам №14 від 03.01.2013 року та №26 від 01.03.2013 року про встановлення скороченого робочого дня працівникам із зазначенням конкретних прізвищ, в якому прізвище позивача відсутнє.

В судовому засіданні позивач пояснив, що за вказівкою керівництва виконував іншу роботу, не пов`язану із працею за спеціальністю.
Опитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_2 , який працював на підприємстві за спеціальністю механік по 2013 рік, підтвердив, що позивач дійсно на протязі січня по квітень 2013 року, виконував роботи на підприємстві. Зазначив свідок, що за ним був закріплений обов`язок вести табелювання обліку робочого часу працівників дільниці вантажопідйомних машин, шляхово-будівельних машин та ремонтно-механічної майстерні механіка дільниці ВПМ, ним особисто складались табелі відносно позивача ОСОБА_1 , які були надані йому для огляду та знаходяться в матеріалах справи /а.с.99-102/.
Суд не враховує накази № 14 від 03.01.2013 року, №26 від 01.03.2013 року про встановлення неповного робочого дня - 5 годин на тиждень з 03 січня по 28 лютого 2013 року, від 2 до 4 годин з 1 березня 2013 року3,/а.с.28-32/, оскільки позивача не попереджено про зміну істотних умов праці за 2 місяці, чим порушено норми ст.32 КЗпП України. Також, в порушення вимог ст.56 КзПП України не отримано погодження позивача та його прізвище в цих наказах взагалі відсутнє.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 КЗпП України тимчасове переведення працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, допускається лише за його згодою.
Враховуючи ту обставину, що відповідач на неодноразові вимоги суду, надати довідку про нараховану заробітну плату позивачу за період січня-квітня 2013 року надавав довідки, де був відсутній будь-який розмір заробітної плати, а також не надав належних та допустимих доказів про виплату заробітної плати за цей період, суд, при визначенні заборгованості вважає за необхідне виходити із розрахунку мінімальної заробітної плати, яка відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» становила 1147 грн. на місяць та за спірний період складає 4535 грн. 94 коп, які підлягають стягненню з відповідача.
Судом також встановлено, що позивачу нарахована, натомість не виплачена компенсація за невикористану відпустку в сумі 610 грн.25 коп, що підтверджується розрахунковим листом за квітень 2013 року та відомістю про нарахування відпускних/а.с. 19, 27/, які також підлягають стягненню.
Згідно ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно по постанови Пленуму Верховного Суду України п.20 від 24.12.1999 року № 13 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» суд установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплат сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Вирішуючи питання про стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, судом також враховується п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року за № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати /далі Порядок/, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.
Відповідно до ч. З п. 2, п. 5, 8 Порядку середньомісячна заробітна плата, у випадку нарахування середньої заробітної плати за час затримки розрахунку, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів.
При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження, згідно з чинним законодавством не враховуються одноразові виплати /матеріальна допомога, компенсація за невикористану відпустку тощо/, а також компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати / підпункт л) п. 4 Порядку/.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звільнений з роботи з 30.04.2013 року. Отже, для розрахунку середньоденної заробітної плати необхідно брати заробіток позивача за лютий, березень 2013 року, що відповідно становить 1147грн. + 1147 грн. та кількість фактично відпрацьованих протягом цих місяців робочих днів: у лютому - 20, у березні - 20 днів. Середньоденна заробітна плата позивача буде становити 57 грн.35 коп. /1147грн. + 1147 грн. = 2294 грн. : 40 = 57грн. 35 коп./

Отже, на користь позивача підлягає стягненню 31886 грн. 60 коп. за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення судом першої інстанції /57 грн. 35 коп. х 556 робочих дня/. Дана сума визначена без врахування податків та обов`язкових платежів.

Згідно із ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При вирішення питання про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, суд вважає, що порушення з боку відповідача дотримання вимог трудового законодавства щодо порядку та правил звільнення з роботи, призвело до порушення нормальних умов життя позивача. Порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків та вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд приходить до висновку, що позивач зазнав через незаконні дії відповідача моральних страждань. Однак, позивач розмір такої шкоди достатньою мірою не підтвердив, а тому суд вважає за можливе задовольнити позов в цій частині частково і визначає розмір моральної шкоди в сумі 500 грн, які підлягають стягненню з відповідача, згідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України.

У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп, що зараховується до спеціального фонду державного бюджету України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 115, 116, 117, 237-1 КЗпП України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.12.1999 року (зі змінами) «Про застосування судами законодавства про оплату праці», ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :
Позов задовольнити частково.

Стягнути з 643 Управління начальника робіт Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі в сумі 4535 грн. 94 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 31886 грн. 60 коп. без врахування податків та обов`язкових платежів, компенсацію за невикористану відпустку в сумі 610 грн. 25 коп. та моральну шкоду в сумі 500 грн, а всього 37532 грн. 79 коп.

Стягнути з 643 Управління начальника робіт Міністерства оборони України на користь держави судовий збір в сумі 375 грн.32 коп., зарахувавши його до спеціального фонду Державного бюджету України.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Житомирської області через Богунський районний суд м. Житомира шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Н.Ф.Слюсарчук