Справа № 372/881/15 Головуючий у І інстанції Потабенко Л.В.
Провадження № 22-ц/780/4701/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 43 03.08.2015
УХВАЛА

Іменем України

03 серпня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Воробйової Н.С., Сержанюка А.С.,

при секретарі - Нагорній Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 червня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» ( далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 24 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № KIQ0GA00000063, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_2 кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 66 340 доларів США, зі сплатою відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості строком до 24 липня 2017 року. Того ж дня, в рахунок забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, відповідно до якого відповідач передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, яка належить йому на праві власності.

У звязку з невиконанням ОСОБА_2 умов кредитного договору, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про звернення стягнення на вказаний вище предмет іпотеки, який рішенням Обухівського районного суду Київської області від 07 квітня 2014 року було задоволено.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передану в іпотеку квартиру, банком була направлена відповідачам письмова вимога про добровільне звільнення квартири, однак відповідачі добровільно її не звільнили.

З урахуванням наведеного, позивач просив виселити ОСОБА_2 і ОСОБА_3, які зареєстровані та проживають у ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 16 червня 2015 року в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем ОСОБА_2 в іпотеку передано квартиру, яка була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, а належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 23 січня 2007 року. Тому суд дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідачів із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла.

Такі висновки суду є правильними, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 24 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №KIQ0GA00000063, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 66 340 доларів США, зі сплатою відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості строком до 24 липня 2017 року (а.с.6-8).

Того ж дня, в рахунок забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, відповідно до якого відповідач передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 52,5 кв.м., житловою площею 29,2 кв.м, яка належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору дарування від 23 січня 2007 року, який зареєстрований в Обухіському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі №42, номер запису 2854/26 (а.с. 9-10).

Таким чином, судом вірно встановлено, що квартира, яка є предметом іпотеки, придбана ОСОБА_2 не за рахунок коштів, які отримані ним за кредитним договором, а одержана за договором дарування.

Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_2 зобовязань за кредитним договором утворилась заборгованість у розмірі 161 860,92 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ складає 1 293 268 грн. 77 коп. у зв`язку з чим ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3М про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Рішенням Обухівського районного суд Київської області від 07 квітня 2014 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 24 липня 2007 року у розмірі 161 860,92 доларів США, що згідно з офіційний курсом НБУ складає 1 293 268 грн. 77 коп., звернуто стягнення на квартиру, загальною площею 52,5 кв.м., житловою площею 29,2 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вказане рішення суду набрало законної сили 27 червня 2014 року (а.с.11-12).

Також судом встановлено, що згідно довідки «Міський житловий центр» №318 від 19 лютого 2014 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована відповідач ОСОБА_3

13 листопада 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» надіслало на адресу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 письмове повідомлення від 03 листопада 2014 року про добровільне звільнення вказаної вище квартири (а.с.13-16). Однак відповідачі не вжили заходів для звільнення квартири.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року (справа № 6-39цс15).

Установивши, що ОСОБА_2 в іпотеку передано квартиру, яка була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, а належить йому на підставі договору дарування від 23 січня 2007 року, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідачів із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла.

Таким чином рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що чинним законодавством не встановлено обовязку банку надавати інше жиле приміщення боржникам при їх виселенні із житлового будинку, не заслуговують на увагу, оскільки вони не спростовують висновків суду про відсутність передбачених ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч.2 ст. 109 ЖК Української РСР підстав для виселення відповідачів із вказаної вище квартири без надання їм іншого постійного житла.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглядаючи спір повно та всебічно дослідив обставини справи, надані сторонами докази, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді