Справа №591/2383/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1992/15 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Ткачук С. С.,

суддів - Ільченко О. Ю. , Хвостика С. Г.

за участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою державного вищого навчального закладу «Університет банківської справи»

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 15 вересня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до державного вищого навчального закладу «Університет банківської справи» (попередня назва університет банківської справи Національного банку України) про стягнення моральної шкоди, зобовязання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а:

Звернувшись до суду із позовом, в якому після уточнення, ОСОБА_3 просив стягнути середній заробіток за період з 02.10.2014 р. по 05.01.2015 р. у звязку із затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі, стягнути недоплачену вихідну допомогу при звільненні в розмірі 2452,91 грн. та моральну шкоду у розмірі 10000 грн., провести нарахування та виплату премії за липень 2014 року.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 14.11.2012 р. він працював на посаді начальника адміністративно-господарського відділу в Севастопольському інституті банківської справи, який є структурним підрозділом університету банківської справи НБУ( зараз державний вищий навчальний заклад «Університет банківської справи», далі університет).

31.07.2014 р. наказом ректора університету №138-К від 24.07.2014 р. його було звільнено із займаної посади у звязку зі скороченням штату працівників за ст.40 п.1 КЗпП. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 02.10.2014 р. зазначений наказ в частині звільнення ОСОБА_3 був скасований, поновлено на роботі та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішення підлягало негайному виконанню, однак, відповідач виконав рішення суду про поновлення на роботі позивача лише 06.01.2015 р.

Вважає, що неправомірними діями йому завдано моральну шкоду, яку оцінює у розмірі 10000грн.,бо незаконним звільненням та затримкою виконання рішення суду, відповідач позбавив його роботи та засобів до існування, через що виникли сильні душевні страждання.

Через те, що звільнення за скасованим наказом відбулось 31.07.2014р., вважає, що йому належить нарахувати та виплатити премію за липень цього року. Питання позбавлення премія було вирішено 29.08.2014 р. наказом № 170-к з порушенням положення про преміювання, яке є невідємною частиною колективного договору та встановлених строків для вирішення цього питання.

За заявою позивача ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 01 вересня 2015р. позовні вимоги про зобовязання сплатити середній заробіток за період з 02.10.2014 по 05.01.2015 у звязку із затримкою виконання рішення суду, стягнення недоплаченої вихідної допомоги при звільненні залишено без розгляду.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 15.09.2015 р. позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з університету банківської справи Національного банку України на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в сумі 600 грн.

Зобовязано університет банківської справи Національного банку України провести нарахування та виплату ОСОБА_3 премії за липень 2014 року.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення районного суду та постановити нове рішення про відмову в задоволенні заявленого позову.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що судом першої інстанції було неповністю зясовано обставин, що мають значення для справи, неправильно застосовано та порушені норми матеріального та процесуального права. А саме, позивач не обґрунтував наявність начебто заподіяної йому моральної шкоди, не надав належних та допустимих доказів, які б підтвердили заподіяння моральної шкоди, чим порушив вимоги ст.60 ЦПК України. Судом не дану оцінку того факту, що звільнення позивача відбулося у звязку з зупиненням діяльності Севастопольського інституту банківської справи УБС НБУ через його силове захоплення самопроголошеною окупаційної владою м. Севастополя. Відповідно до ч.3 ст. 5 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладено на Російську Федерацію. Також позивач у своїй заяві до ДВС Подільського РУЮ не просив виконати рішення суду в частині його негайного поновлення на роботі. Наказ УБС НБУ № 5-к від 06.01.2014р., де позивач зробив відмітку про незгоду із умовами поновлення на роботі, та лист від 16.01.2015 р., у якому позивач повідомив про неможливість приступити до роботи та згоду на простій, а також той факт, що позивач після поновлення на роботі працював лише 1 день 06.01.2015 р., свідчать про його не бажання працювати в університеті і як наслідок наявності підстав для визнання про завдання йому реальної моральної шкоди. Позивачем було прострочено тримісячний строк позовної давності для предявлення вимоги про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбаченим трудовим законодавством, так як про звільнення дізнався 31.07.2014 р., а про затримку виконання рішення про поновлення на роботі з дня оголошення рішення 03.10.2014 р. або з дня подання заяви про примусове виконання рішення 10.10.2014 р, бо позов про відшкодування моральної шкоди подав лише у квітні 2015 р.

У період з 01.08.2014 р. по 05.01.2015 р. позивач не перебував у трудових відносинах з відповідачем. Зазначений період, згідно норм чинного законодавства, вважається вимушеним прогулом, за який позивачу було виплачено середній заробіток у урахуванням щомісячних премій за попередні періоди. Нарахування та виплата премії особі протягом перебування її у вимушеному прогулі, не передбачено законодавством України.

Окрім того вважають, що до вимоги про зобовязання нарахувати та сплатити премію за липень 2014 року слід також застосувати тримісячний строк, який сплинув з моменту коли позивач дізнався про позбавлення його цього виду заробітної плати.

В судовому засіданні представник університету підтримав доводи апеляційної скарги і пояснила, що на час вирішення питання про преміювання, позивач вже не працював на підприємстві, а тому його право не порушено. Також зазначила, що при розрахунку середнього заробітку при поновленні його на роботі до складу нарахувань заробітної плати були враховані премії за травень, червень 2014 року.

Представник позивача вважає рішення законним та обґрунтованим, просив скаргу відхилити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що з 14.11.2012 р. ОСОБА_3 працював на посаді начальника адміністративно-господарського відділу в Севастопольському інституті банківської справи, який є структурним підрозділом університету. (а.с. 4-5).

31.07.2014 р. наказом ректора університету № 138-К від 24.07.2014 р. ОСОБА_3 було звільнено із займаної посади згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у звязку зі скороченням штату працівників (а.с.7) .

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 02.10.2014 р. зазначений наказ в частині звільнення ОСОБА_3 був скасований і поновлено на роботі (а.с.9-13).

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 17.11.2014 р. це рішення районного суду в частині скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі було залишено без змін(а.с.41-46).

Рішення підлягало негайному виконанню, однак, відповідач виконав рішення суду, шляхом внесення запису про недійсність запису №34 про звільнення та прийняття 06.01.2015 наказу№5-к, поновивши ОСОБА_3 на роботі (а.с.8).

Наказом ректора університету від 04.03.2015р. № 73-к позивача звільнено з роботи за ст. 40ч.1 КЗпП.

За заявою позивача від 17.10.2014 та виконавчого листа від 08.10.2014 ухвалою державного виконавця від 20.10.2014 було відкрито виконавче провадження для примусового виконання рішення районного суду від 02.10.2014 щодо поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку.

Задовольняючи позов суд першої інстанції правильно виходив з того, що за ст. 236 КЗпП відповідальність за невиконання судового рішення покладається на роботодавця,

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237 1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації життя.

Окрім того, в пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що відповідно до статті 237 1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Статтею 4 та частиною 1 статті 8 Конвенції МОП N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, ратифікованою Україною 04.02.1994р. , яка набрала чинності з 16.05.95 р., передбачено, що трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов'язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. Працівник, який вважає, що його звільнили необґрунтовано, має право оскаржити це рішення, звернувшись до такого безстороннього органу, як суд, трибунал у трудових питаннях, арбітражний комітет чи до арбітра.

Таким чином, до прийняття 06.01.2015 ректором університету наказу № 5-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_3В.» право позивача на працю фактичне не було відновлено через невиконання відповідачем рішення суду від 02.10.2014., тому суд першої інстанції обґрунтовано визнав про порушення законних прав позивача, які призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації життя.

Розмір моральної шкоди в сумі 600 грн., визначений судом першої інстанції, відповідає принципам розумності, виваженості та справедливості, враховую період тривалості не відновлення порушеного законного права позивача через невиконання відповідачем судового рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено факту завдання йому моральної шкоди через вище зазначені обставини та пропущення ним строку звернення до суду, колегія суддів відхиляє, бо як вже приведено сам факт невиконання судового рішення про поновлення на роботі свідчить про втрату нормальних життєвих зв'язків позивача, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації життя, ці ознаки завдання моральної шкоди визначені ст. 237-1 КЗпП.

Окрім того, принцип застосування строків звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору, закладений в рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012р. у справі №4-рп/2012 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 В,В. щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 117 ,237-1 цього кодексу, передбачає, що перебіг тримісячного строку встановлений ст. 233 КЗпП розпочинається з дня коли звільнений працівник дізнався або повинен дізнатися про те, що власник, з вини якого відбулось порушення, фактично відновив порушене право працівника.

Позивачем позов подано 06.04.2015р., т.т. в межах тримісячного строку з дня фактичного поновлення його на роботі.

Підлягають відхиленню і доводи скарги про не порушення прав позивача на отримання премії за липень 2014 року, бо він на час вирішення цього питання вже був звільнений з роботи і також пропустив строк звернення до суду з такою вимогаю.

Вирішуючи це питання суд першої інстанції правильно виходив з того, щомісячна премія з фонду оплати праці працівників є одним з видів додаткової заробітної плати, яка згідно підпунктів 4.2,4.4 Положення про преміювання працівників навчальних закладів НБУ нараховується, як премія за основні результати роботи в університеті щомісяця після отримання наказу НБУ про преміювання керівника навчального закладу, виходячи з виконання обовязкової умови преміювання, основних показників і показників преміювання відповідального структурного підрозділу та оформляється наказом.

Отже, позивач заявив вимоги про нарахування та виплату йому премії за липень 2014 роки, т.т. за місяць коли ще трудові відносини з ним за ст. 40п.1 КЗпП не було розірвано. Крім того, в судовому порядку позивач довід незаконність його звільнення з роботи.

Відповідно до ст. 142 КЗпП трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на основі типових правил.

У деяких галузях народного господарства для окремих категорій працівників діють статути і положення про дисципліну.

Статтями 10,18 КЗпП визначено, що колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов'язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов'язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно Положення про преміювання працівників університету банківської справи Національного банку України (м.Київ), затвердженого ректором університету 24.10.2013р., розробленого відповідно до колективного договору університету (далі Положення), працівникам у звязку із звільненням за скороченням штатів і з інших поважних причин, виплата премії проводиться за фактично відпрацьований час у розрахунковому періоді.

Відповідно загальних положень цього Положення після отримання від НБУ наказу «Про преміювання керівників навчальних закладів Національного Банку України» премія працівникам нараховується щомісячно за фактично відпрацьований час на фактичний заробіток з урахуванням надбавок і доплат з розрахунку на квартал. Проекти наказів про преміювання працівників апарату університету погоджуються з профспілковою організацією та надаються на підпис ректору. Відділ роботи з персоналом надає до відділу бухгалтерського обліку та економічної роботи документи для нарахування і виплати щомісячної премії працівникам університету, а саме, завірену копію наказу та затверджені ректором списки працівників структурних підрозділів для нарахування щомісячної премії, у яких вказано розмір премії у відсотках, а також завірену копію наказу «Про зменшення розміру або зняття премії працівникам університету. Положенням визначені умови преміювання працівників з урахуванням відпрацьованого часу, дотримання правил внутрішнього розпорядку, якісних показників роботи, тощо.

Відповідно до цього Положення ректор має право розмір премії зменшувати в певних межах чи приймає рішення щодо невиплати премії, якщо допущені порушення в роботі (за погодженням із профспілкою). Рішення про не преміювання або преміювання частково оформляється наказом ректора.

Представленим статутом університету, який затверджено 24.09.2015р. у звязку із реорганізацією установи, безпосереднє управління університетом здійснює ректор, який в межах своїх повноважень видає накази, розпорядження і дає обовязкові для виконання всіма учасниками освітнього процесу і структурними підрозділами університету доручення.

Затвердженим новим статутом не змінило раніше діючих повноважень ректора університету з приводу здійснення ним керівництва навчальним закладом шляхом видання наказів з питань діяльності установи. Ці обставини представник університету в судовому засіданні не оспорював.

Таким чином, порядок преміювання, зменшення або позбавлення премії визначено внутрішнім документом, регулюючим внутрішній трудовий розпорядок університету і носить обовязковий характер застосування для вирішення питання преміювання його працівників, чого не було дотримано.

В судовому засіданні представник університету підтвердила, що питання не преміювання працівників Севастопольського університету, які були звільненні 31.07.2014р. згідно п.1 ст.40 КЗпП у звязку з не виконанням поставлених завдань вирішувалось тільки на засіданні комісії з розгляду питань про преміювання працівників університету ( протокол №17 а.с.30), але наказу ректора, як цього вимагає Положення, про позбавлення премії позивача ректором не видавалось.

Отже, враховуючи, що позивача відповідно до вище зазначеного Положення не було позбавлено право на отримання додаткової заробітної плати премії за липень місяць 2014 року, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про порушення його права на отримання цього виду заробітної плати і на законних підставах зобовязав університет нарахувати і виплатити йому премію за липень 2014 року.

У звязку з тим, що питання преміювання є складовою частиною оплати праці, тому у разі порушення законодавства про оплату праці, відповідно до частини 2 ст. 233 КЗпП право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати не обмежується будь-яким строком.

Формулювання позивачем позовної вимоги «про нарахування та виплату премії за липень місяць 2014 року», ані стягнення належної суми премії за цей період є обраний ним спосіб захисту порушеного право на оплату праці.

Щодо розміру премії за липень 2014 року, то таке питання не було предметом позову і розгляду суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно і повно зясував, обставини справи, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Судом постановлено обґрунтоване рішення з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування немає.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, тому до уваги не приймаються.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу державного вищого навчального закладу «Університет банківської справи» відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 15 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: