Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер справи: 336/2759/15
Провадження № 22-ц/778/4742/15
Головуючий у 1-й інстанції: Галущенко Ю.А.
Суддя-доповідач: Осоцький І.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Осоцького І.І.,

Суддів: Панкеєва О.В.,

Кухаря С.В.,

При секретарі: Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 24 червня 2015 року по справі за позовом позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа відділ по Комунарському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав, зазначивши, що в період з 2001 р. до 2001 р. вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_4. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась спільна дитина - ОСОБА_5, батьком якої у свідоцтві про народження вказаний відповідач. Після припинення шлюбних відносин на початку 2007 року вони з дитиною проживають окремо від відповідача, який донькою не цікавиться, участі у її вихованні не приймає, матеріальної допомоги не надає, хоча є працездатним та фізично здоровим. На теперішній час дитина вважає своїм батьком чоловіка позивача, відповідача дитина не пам'ятає.

Посилаючись на те, що відповідач систематично ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків щодо виховання малолітньої дитини, не проявляє до неї ніякого інтересу, позивач просила суд позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 24 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з"ясування обставин справи,просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції обгрунтовно виходив з відсутності достатніх, передбачених законом, підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо його малолітньої доньки.

Нормами ст.5 СК України передбачено, що держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, забезпечує пріорітет сімейного виховання дитини.

Згідно з нормами ст.141, пунктом 2 частини 1 статті ст.164 СК України мати, батько мають рівні права та обов"язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою і можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

В абзаці 2 пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Пунктом 15 указаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

З матеріалів справи вбачається,що дитина сторін, ОСОБА_5 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1.,її батьками є сторони у справі,які у зареєстрованому шлюбі не перебували,про що надана копія свідоцтва про народження дитини.

З акту від 03.06.2015 р.обстеження житлово-побутових умов проживання доньки сторін в родині матері вбачається,що дитина проживає окремо від відповідача, де їй створені усі необхідні умови.

За висновком районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 22.09.2015 року зазначено про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відносно його малолітньої доньки ОСОБА_5. ІНФОРМАЦІЯ_1.

Отже, про що правильно зазначив суд першої інстанції, фактично дитина сторін проживає окремо від відповідача і за таких обставин він не може в тому ж обсязі,як і позивач,реалізувати свої права спілкуватися з дитиною та виховувати її.

Крім того,дитина з матір*ю проживають у квартирі,яка є власністю чоловіка позивача,а з наданих доказів не встановлено,що позивачка повідомила відповідача про фактичну адресу проживання дитини та згоду на спілкування дитини із батьком з урахуванням створення нею нової сім*ї.

При цьому суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України), бо батько має біологічну спорідненість із своєю донькою і як це встановлено у судовому засіданні бажає виконувати свої батьківсткі обов"язки.

Судом також здійснено правильний висновок, що показанні свідків, які є близькими родичами позивача не можуть об"єктивно та безсумнівно свідчать про ухилення відповідача від виконання своїх обовязків щодо виховання дитини.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у позові про позбавлення відповідачки батьківських прав, оскільки відсутні беззаперечні докази нехтування своїми батьківськими обов'язками відповідачем, які б свідчили про необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення її батьківських прав.

Доводи апеляційної скарги, яким дана належна оцінка судом першої інстанції, не спростовують висновків суду першої інстанції і не доводять порушення судом першої інстанції норм процесуального і матеріального права.

З урахуванням вищевикладеного судова колегія вважає, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції не має.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 24 червня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: