УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Гончара В.П., Карпенко С.О.,

Нагорняка В.А., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Одеської області від 01 квітня 2014 року та за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2013 року та на ухвалу апеляційного суду Одеської області від 19 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору про співробітництво з інвестування будівництва недійсним, визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на 1/2 частини квартири.

В обґрунтування вимог посилався на те, що з 22 вересня 2001 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 та проживав разом із останньою в квартирі АДРЕСА_1. Вищевказана квартира належала на праві власності ОСОБА_5 та її дочці - ОСОБА_6

Позивачу були виплачені кошти, у зв'язку з проходження служби у складі українського миротворчого контингенту Місії ООН у Демократичній Республіці Конго та Тимчасових сил ООН у Лівані. ОСОБА_3 та ОСОБА_5 прийнято рішення про інвестування в будівництво житла та 05 липня 2002 року укладено договір із закритим акціонерним товариством «Будівельно-виробничий комерційний центр «Одісей» (далі - ЗАТ «БВМЦ «Одісей»), правонаступником якого є товариство з додатковою відповідальністю «Будівельно-виробничий комерційний центр «Одісей» (далі - ТДВ «БВМЦ «Одісей») про співробітництво з інвестування будівництва житлового будинку АДРЕСА_2.

За умовами договору інвестування будівництва інвестор, який фінансує будівництво, отримує в указаному будинку трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 площею 81,8 кв. м. Загальний розмір інвестування за договором становить 139 503 грн.

Позивач зазначав про те, що він як військовослужбовець на час укладання вищевказаного договору про співробітництво з інвестування будівництва перебував на квартирному обліку у військовій частині та мав можливість отримати службове житло, тому формально договір було укладено матір'ю дружини - ОСОБА_4, яка кошти на виконання умов договору не вносила. Усі внески сплачувались ним і його дружиною з сімейного бюджету в період перебування у шлюбі, а частина коштів була надана його матір'ю - ОСОБА_8 після продажу належної їй однокімнатної квартири.

У березні 2012 році шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було розірвано.

Неодноразово уточнюючи позовні вимоги та посилаючись на те, що договір про співробітництво з інвестування будівництва мав частково фіктивний характер, позивач просив визнати договір недійсним у частині набуття ОСОБА_4 прав інвестора, визнати квартиру АДРЕСА_2 спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_5 та визнати за ним право власності на 1/2 частини спірної квартири.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2013 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір про співробітництво з інвестування будівництва від 09 липня 2002 року № 33 в частині набуття ОСОБА_4 прав інвестора.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини спірної квартири.

У решті позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 01 квітня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 липня 2014 року рішення апеляційного суду Одеської області від 01 квітня 2014 року скасовано та залишено в силі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2013 року.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 листопада 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_9 відхилено. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2013 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 21 січня 2015 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 липня 2014 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до суду касаційної інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду Одеської області від 01 квітня 2014 року та залишити в силі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2013 року, посилаючись на невідповідність висновків апеляційного суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 19 листопада 2014 року і ухвалити нове рішення про відмову в позові, посилаючись на невідповідність висновків судів обставинам справи, неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Обговоривши доводи касаційних скарг, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та вирішувати питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення та ухвала апеляційного суду таким вимогам закону не відповідають.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що договір про співробітництво з інвестування будівництва житлового будинку, укладений між ЗАТ «БВМЦ «Одісей» як підрядником та ОСОБА_4 як інвестором, було укладено без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим правочином, а тому він є фіктивним у частині набуття прав інвестором ОСОБА_4 Коштів в інвестування будівництва ОСОБА_4 не вносила, після завершення будівельних робіт до спірної квартири не вселялася, у ній не проживала, чим фактично не виконала умови договору про прийняття квартири після введення житлового будинку в експлуатацію.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення від 01 квітня 2014 року про відмову в позові за апеляційною скаргою ОСОБА_4, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не доведено факт його участі у фінансуванні будівництва, тому відсутні підстави для визнання спірної квартири об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, позивачем не доведено того, що сторони договору інвестування не мали наміру створення правових наслідків, зумовлених правочином.

Залишаючи рішення суду першої інстанції в силі ухвалою від 19 листопада 2014 року апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та виходив із того, що договір про співробітництво з інвестування будівництва житлового будинку було укладено без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим правочином, а тому він є фіктивним у частині набуття прав інвестором ОСОБА_4

Проте з такими висновками апеляц2ійного суду погодитись не можна.

Судами встановлено, що з 22 вересня 2001 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі та проживали в квартирі АДРЕСА_1. Вищевказана квартира належала на праві власності ОСОБА_5 та її дочці - ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 08 лютого 2004 року.

ОСОБА_3 з 21 серпня 1992 року перебував на квартирному обліку у військовій частині А 3438 зі складом сім'ї - три особи (а. с. 12).

09 липня 2002 року між ЗАТ «БВМЦ «Одісей», правонаступником якого є ТДВ «БВМЦ «Одісей», та матір'ю ОСОБА_5 - ОСОБА_4 було укладено договір № 33 про співробітництво з інвестування будівництва житлового будинку АДРЕСА_2.

За умовами вищевказаного договору підрядник зобов'язався побудувати за кошти інвестора та після введення будинку в експлуатацію передати йому на підставі акта приймання-передачі трикімнатну квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 81,8 кв. м. Загальний розмір інвестування за договором становить 139 503 грн (а. с. 53).

Інвестування будівництва здійснювалось в чотири етапи: 11 липня 2002 року було сплачено 69 751 грн, 31 жовтня 2002 року - 34 876 грн, 03 грудня 2002 року - 20 000 грн та 26 червня 2003 року - 9 364 грн (а. с. 59-65). Загальний розмір інвестованих коштів склав 133 991 грн.

22 грудня 2003 року на виконання зазначеного договору на підставі акта приймання-передачі ЗАТ «БВМЦ «Одісей» передало ОСОБА_4 вищевказану квартиру, загальною площею 80,8 кв. м (а. с. 66).

На підставі договору про співробітництво з інвестування будівництва та указаного акта 28 січня 2004 року ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право власності на спірну квартиру та зареєструвала право власності на неї (а. с. 67).

Судом також установлено, що після завершення всіх будівельних і ремонтних робіт до квартири вселилися та проживали в ній позивач разом із дружиною - ОСОБА_5 та дочкою останньої - ОСОБА_6

05 березня 2012 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розірвано.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалась досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Проте ОСОБА_4 уклала договір про відкриття та обслуговування поточного рахунку в банку, всі платіжні доручення та приходні ордери на повну суму інвестування були видані на її ім'я (а. с. 58-65). Оформлення права власності ОСОБА_4 на спірну квартиру свідчить про реальність настання правових наслідків правочину.

ЗАТ «БВМЦ «Одісей», правонаступником якого є ТДВ «БВМЦ «Одісей», підтверджено факт укладання спірного договору з ОСОБА_4 та передачу останній майна - квартири АДРЕСА_2 на підставі акта приймання-передачі.

Апеляційний суд, ухвалюючи 01 квітня 2014 року нове рішення про скасування рішення суду першої інстанції та про відмову в позові за апеляційною скаргою ОСОБА_4 у порушення вимог ст. ст. 303, 316 ЦПК України на вищевказані положення закону та обставини справи уваги не звернув, та з'ясував, чи в діях сторін оспорюваного договору вбачаються ознаки фіктивного правочин характеризується, чи мали сторони договору під час його укладення інші цілі, ніж ті, що передбачені договором; не врахував, що оформлення права власності ОСОБА_4 на спірну квартиру свідчить про реальність настання правових наслідків правочину; не з'ясував, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції 19 листопада 2014 року за апеляційною скаргою ОСОБА_9 та постановляючи ухвалу про залишення рішення суду без змін, апеляційний суд також на вищевказані обставини справи та положення закону уваги не звернув; не усунув порушення суду першої інстанції; належним чином не перевірив доводи та заперечення сторін та не спростував їх.

Крім того, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції за апеляційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_9, який визнаючи частково недійсним договір про співробітництво з інвестування будівництва, посилався на норми ЦК України 2004 року, апеляційний суд залишивши поза увагою положення ст. 5 ЦК України та не врахувавши п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, відповідно до яких положення зазначеного Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, які виникли після набрання ним чинності.

Оспорюваний договір було укладено 22 березня 2001 року, тобто до набрання чинності ЦК України.

Крім того, поза увагою апеляційного суду залишились і вимоги закону щодо наслідків спливу позовної давності.

Відповідно до ст. 71 ЦК Української РСР (чинного на момент укладення спірного договору) позовна давність - це строк, у межах якого особа, право якої порушено, може звернутися до суду з вимогою про його захист.

Позовні вимоги про визнання угод недійсними не належали до вимог, на які відповідно до ст. 83 ЦК Української РСР не поширювалась позовна давність, до них застосовувався загальний строк позовної давності - три роки (ст. 71 ЦК Української РСР).

Згідно зі ст. 80 ЦК Української РСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Аналогічні положення містяться і в ст. ст. 256, 257, 267, 268 ЦК України.

Проте апеляційним судом залишено без уваги, що судом першої інстанції не було вирішено питання застосування строків позовної давності, враховуючи відповідну заяву ОСОБА_4 (а. с. 29).

Згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_03_22/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки апеляційним судом допущені порушення норм матеріального та процесуального права, рішення та ухвала апеляційного суду не можуть вважатись законними і обґрунтованими та підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 01 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 19 листопада 2014 року скасувати, справу направити на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: В.П. Гончар

С.О. Карпенко

В.А. Нагорняк

О.В. Ступак