У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,
суддів: Мостової Г.І., Наумчука М.І.,
Мартинюка В.І., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: Управління Державної міграційної служби в Чернівецькій області, Орган опіки та піклування Чернівецької міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційними скаргами Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» та представника ОСОБА_6 - ОСОБА_9 на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 05 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з позовом, у якому зазначало, що 26 грудня 2006 року між ним та

ОСОБА_10 укладений кредитний договір № 223/06-МК-Ч, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 834 тис. євро терміном до 25 грудня 2015 року.

На забезпечення виконання зобов'язань 26 грудня 2006 року між банком та ОСОБА_6 укладений договір іпотеки № 223/06-МК-Ч, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку банку трикімнатну квартиру № 1, загальною площею 66,5 кв. м, житловою площею 47,2 кв. м, по АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_10 умов договору станом на 16 липня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі

7 013 752 грн 35 коп., з якої: строкова заборгованість за основним боргом кредиту - 42 658,47 євро, що еквівалентно 680 479 грн 38 коп., сума простроченої заборгованості за основним боргом за тілом кредиту - 36 217 євро, що еквівалентно 577 726 грн 34 коп., сума строкової заборгованості за процентами - 1 310,20 євро, що еквівалентно 20 900 грн 05 коп., сума простроченої заборгованості за процентами - 70 218,78 євро, що еквівалентно 1 120 115 грн 93 коп., пеня за простроченими платежами за період з 16 липня 2013 року по 16 липня 2014 року - 4 614 530 грн 65 коп.

Просило на рахунок погашення заборгованості ОСОБА_10 перед ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за кредитним договором від 26 грудня 2006 року № 223/06-МК-Ч у розмірі 7 013 752 грн 35 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, а саме: квартиру № 1, яка складається з трьох житлових кімнат, житловою площею 47,2 кв. м, загальною площею 66,5 кв. м, по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_6 на праві власності - за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії проведення виконавчих дій; примусово виселити ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_8, які проживають у спірній квартирі.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 13 січня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 05 березня

2015 року рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 13 січня 2015 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_9, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційних скарг, вважає, що касаційні скарги мають бути задоволені частково.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги апеляційним судом не дотримано.

Судами встановлено, що 26 грудня 2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит»), правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_10 укладений кредитний договір № 223/06-МК-Ч, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 834 тис. євро зі сплатою 13 % річних терміном до 25 грудня 2015 року (а. с. 6−9).

На забезпечення виконання зобов'язань 26 грудня 2006 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_6 укладений договір іпотеки № 223/06-МК-Ч, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку банку трикімнатну квартиру № 1, загальною площею 66,5 кв. м, житловою площею 47,2 кв. м, по АДРЕСА_1. Узгоджена сторонами вартість квартири, що передана в іпотеку, склала 378 750 грн (а. с. 10, 11).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 червня 2011 року стягнуто на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором від 26 грудня 2006 року № 223/06-МК-Ч у розмірі 1 654 215 грн 28 коп.: з ОСОБА_6 - 378 750 грн; солідарно з ОСОБА_10, ОСОБА_12 - 1 275 465 грн 28 коп. У задоволенні позовних вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки у зв'язку з невиконанням позивачем вимог ст. 39 Закону України «Про іпотеку» відмовлено (а. с. 55, 56).

Вказане рішення суду набрало законної силу, у встановленому законом порядку не оскаржено та має преюдиційне значення відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції керувався тим, що банк використав передбачене ч. 2 ст. 1050 ЦК України право та звернувся до суду з вимогою про дострокове виконання зобов'язання як до боржника, так і до відповідачки як поручителя, і судовим рішенням від 21 червня 2011 року з ОСОБА_6 стягнуто грошові кошти у межах вартості іпотеки.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у позові, керувався вимогами Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Згідно з п. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами − резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Таким чином, установлений вказаним Законом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з п. 4 зазначеного Закону протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію інших нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови у позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону не підлягає виконанню.

Таким чином, суд апеляційної інстанції не врахував, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не є підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-57цс15.

Крім того, судом не перевірено, чи стягнуто рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 червня 2011 року заборгованість за кредитним договором від 26 грудня 2006 року № 223/06-МК-Ч у повному обсязі і чи нараховувалася після набрання ним чинності відсотки за пенею від простроченої суми та не перевірено, чи виконано рішення суду у частині стягнення з майнового поручителя ОСОБА_6 частини заборгованості у розмірі вартості предмета іпотеки.

Оскільки апеляційним судом не дотримано вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України, не встановлено фактичних обставин, неправильно застосовано норми матеріального права, не досліджено доказів, наданих сторонами, та не надано цим доказам відповідної правової оцінки, рішення апеляційного суду належить скасувати, а справу - передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 338, 343, 344, 345, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у в а л и л а:

Касаційні скарги Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» та представника ОСОБА_6 - ОСОБА_9 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 05 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: П.О. Гвоздик
Судді: Г.І. Мостова
В.І. Мартинюк
М.І. Наумчук
О.М. Ситнік