Ухвала

іменем україни

23 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Нагорняка В.А., Черненко В.А.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про визнання недійсним договору купівлі-продажу в частині купівлі 1/2 частини квартири, визнання права власності на 1/2 частини квартири, вселення та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні квартирою, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про визнання недійсним договору купівлі-продажу в частині купівлі 1/2 частини квартири, визнання права власності на 1/2 частини квартири, вселення та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні квартирою.

Позивач посилався на те, що він разом із своєю матір'ю, дідусем та бабусею проживали у квартирі АДРЕСА_1, в якій згідно зі свідоцтвом про право власності вони мали рівні частки, зокрема, кожен по 1/4 частки. Позивач вказував, що у 1996 році всі члени сім'ї вирішили продати квартиру і за спільні кошти купити дві квартири. 14 травня 1996 року квартиру було продано, договір купівлі-продажу від його імені було підписано його матір'ю, яка діяла як законний представник, і в цей же день було придбано квартиру АДРЕСА_2, куди він з матір'ю вселився і прожив там 18 років. Проте у вересні 2014 року між ним та матір'ю виник конфлікт, в результаті якого відповідачка забрала в нього ключі від квартири та почала чинити перешкоди в користуванні нею, а також він дізнався, що квартира належить на праві власності тільки матері, а він немає на неї жодних прав.

Посилаючись на те, що купівля вищезазначеної квартири була здійснена за кошти квартири, в якій він був співвласником 1/4 частки, а тому він має право на частку спірної квартири. На час купівлі квартири йому було 6 років і він не міг захисти своє порушене право. Про те, що власником квартири є тільки його матір, він дізнався у 2014 році.

На підставі вищевказаного та з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач остаточно просив визнати недійсним договір купівлі-продажу на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 від 14 травня 1996 року, визнати за ним право власності на 1/2 частини квартири, вселити його у квартиру та зобов'язати ОСОБА_4 не чинити йому перешкод у користуванні квартирою, надавши ключі від вхідних дверей.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 вересня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 14 травня 1996 року в частині купівлі 1/2 частини квартири АДРЕСА_2, загальною площею 43,0 кв. м.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2.

Вселено ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_2.

Зобов'язано ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_3 в користуванні квартирою АДРЕСА_2 та надати ОСОБА_3 ключі від усіх дверей цієї квартири.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення не відповідають вказаним вимогам.

Судами встановлено, що квартира АДРЕСА_1 в порядку приватизації належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3

14 травня 1996 року між ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_4, яка діяла від свого імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_3, та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу, згідно з умовами якого ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_4, яка діяла від свого імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_3, продали, а ОСОБА_8 купила квартиру АДРЕСА_1.

14 травня 1996 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 було укладено договір купівлі-продажу, згідно з умовами якого ОСОБА_9 продав, а ОСОБА_4 купила квартиру АДРЕСА_2.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_4, в якій зареєстрованими є: ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Також встановлено, що на час укладення даних правочинів позивач був неповнолітнім, згідно з договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1ОСОБА_4. діяла від свого імені та від імені неповнолітнього сина.

Згідно з витягом з розпорядження Івано-Франківської міської ради народних депутатів від 22 березня 1995 року № 76-р на підставі заяви відповідача, відповідно до ст. 145 Кодексу про шлюб та сім'ю України, ОСОБА_4 було надано дозвіл від імені неповнолітнього сина ОСОБА_3 на відчуження належної йому частки квартири НОМЕР_1. Також було зобов'язано ОСОБА_4 забезпечити неповнолітнього сина ОСОБА_3 належним житлом за місцем переїзду сім'ї.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач будучи неповнолітнім на час продажу квартири АДРЕСА_1 мав право власності на її частину, при купівлі квартири АДРЕСА_2 відповідач свого обов'язку щодо забезпечення позивача житлом не виконала і оформила квартиру тільки на себе, всупереч інтересам дитини, а тому дійшов висновку про те, що договір купівлі-продажу в частині купівлі 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦК Української РСР є недійсним, оскільки вказаний договір на час його укладення порушував майнові права та інтереси позивача.

Також суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсності договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 в частині купівлі 1/2 частини квартири та визнання за позивачем права власності на дану частку квартири.

Враховуючи, що позивач немає доступу до квартири, оскільки відповідачка забрала ключі, суд дійшов висновку про вселення позивача в спірну квартиру, зобов'язання відповідача не чинити йому перешкод в користуванні квартирою та надати ключі від усіх дверей квартири.

Суди також дійшли висновку, що позивач не пропустив строк звернення до суду.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

З матеріалів справи вбачається, що оспорюваний правочин вчинено у 1996 році, тобто до 01 січня 2004 року, тому правовідносини сторін урегульовані нормами ЦК Української РСР 1963 року.

Як роз'яснив Пленуму Верховного Суду України у п. п. 2, 5 постанови від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (яка була чинною на час укладення правочину), угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. При задоволенні позову суд в одному рішенні постановляє про визнання угоди недійсною і про застосування передбачених законом наслідків.

За правилами ст. 48 ЦК Української РСР угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції.

Стаття 48 ЦК Української РСР застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов'язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (статті 45-47, 49-58 ЦК Української РСР).

Визнаючи договір купівлі-продажу недійсним в частині купівлі 1/2 частини квартири, суд першої інстанції у порушення вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України у рішенні не зазначив, яким вимогам закону не відповідає договір купівлі-продажу від 14 травня 1996 року.

Відповідно до ст. 145 КпШС України (у редакції на момент укладення спірного договору) опікун не вправі без дозволу органів опіки і піклування укладати угоди, а піклувальник - давати згоду на їх укладення, якщо вони виходять за межі побутових. Такими угодами, зокрема, є договори, що потребують нотаріального посвідчення і спеціальної реєстрації, відмова від належних підопічному майнових прав, поділ майна, поділ або обмін жилої площі, видача письмових зобов'язань тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, матір'ю позивача, яка при укладенні договору купівлі-продажу представляла його інтереси, отримано дозвіл Івано-Франківської міської ради народних депутатів на відчуження квартири, отже, дотримано вказану вимогу чинного на той момент законодавства.

Дитиною визнається особа до досягнення нею повноліття. Повноліття за українським законодавством настає з вісімнадцяти років. Отже, до досягнення 18 років фізична особа має правовий статус дитини.

Посилаючись на те, що відповідачка не виконала свого обов'язку щодо забезпечення дитини житлом, суди не звернули уваги на те, що відповідачка забезпечила неповнолітнього сина ОСОБА_3 належним житлом до набуття сином 18 років, тобто повноліття.

Крім того, у порушення п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України, суд не визначився зі складом осіб, які мають брати участь у справі, у установленому ЦПК України порядку не залучив до участі у справі в якості відповідачів продавців квартири - ОСОБА_7 і ОСОБА_5, а залучення третьою особою ОСОБА_5 не відповідає вимогам закону, оскільки він є стороною оскаржуваного договору. При цьому процесуальні права відповідача і третьої особи є різними за своїм змістом та правами їх реалізації.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 вересня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.А. Нагорняк

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик