Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення без надання іншого житлового приміщення

за касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Київської області від 10 червня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення без надання іншого житлового приміщення з кімнати АДРЕСА_1, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що гуртожиток, у якому проживають відповідачі, є відомчим житловим фондом Міністерства оборони України. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - колишні члени сім'ї (дружина та донька) військовослужбовця ОСОБА_5, заселились у гуртожиток на підставі ордеру № 47 від 02 червня 1997 року, оскільки ОСОБА_5 мав право на отримання житла для тимчасового проживання на період проходження військової служби за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 (правонаступником після розформування стала військова частина НОМЕР_2).

Наказом заступника Міністра оборони України від 21 квітня 2000 року № 75 ОСОБА_5 звільнено з військової служби за власним бажанням, а наказом командира військової частини від 15 червня 2000 року № 137 виключено зі списків особового складу частини всіх видів забезпечення і направлений для зарахування на військовий облік до Білоцерківського ОМВК Київської області.

28 серпня 2009 року актом приймання-передачі казармено-житлового фонду, комунальних споруд та обладнання, квартирного майна, палива та території гуртожитку по АДРЕСА_1 весь казармено-житловий фонд, комунальні споруди та обладнання, меблі, казармений інвентар, пожежне обладнання та майно, паливо, земельна ділянка та документація були передані на баланс квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква.

Посилаючись на те, що ОСОБА_5 не проживає та не прописаний у гуртожитку, відповідачі як колишні члени його сім'ї безпідставно займають спірне жиле приміщення, позивач просив задовольнити позов.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 10 червня 2014 року скасовано рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2014 та ухвалено нове про задоволення позову.

Виселено ОСОБА_3 з кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Виселено ОСОБА_4 з кімнати № 314 гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просять скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як дружина та донька військовослужбовця ОСОБА_5 заселились у гуртожиток по АДРЕСА_1 на підставі ордеру № 47 від 02 червня 1997 року, оскільки ОСОБА_5 мав право на отримання житла для тимчасового проживання на період проходження військової служби за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 (правонаступником після розформування стала військова частина НОМЕР_2).

Наказом заступника Міністра оборони України від 21 квітня 2000 року № 75 ОСОБА_5 звільнено з військової служби за власним бажанням, а наказом командира військової частини від 15 червня 2000 року № 137 виключено зі списків особового складу частини всіх видів забезпечення і направлений для зарахування на військовий облік до Білоцерківського ОМВК Київської області.

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розірвано 22 листопада 2004 року.

Правильно визначивши характер спірних правовідносин, предмет доказуванні у справі, повно та всебічно дослідивши обставини, що складають зміст вимог та заперечень сторін на підставі належно оцінених доказів, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

За змістом ст. 129 ЖК України, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням.

Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину (ч. ч. 1, 2 ст. 132 ЖК України).

Відповідачі є колишніми членами сім'ї військовослужбовця, який звільнився за власним бажанням з установи, що надавала за ордером йому із сім»єю кімнату у гуртожитку на час його роботи (про це вказано і в ордері); в установі, що надавала житло в гуртожитку, ОСОБА_3, ОСОБА_4 не працюють.

За положеннями ст. 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, без попереднього надання їм (їх сім'ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Виселення, переселення чи відселення громадян з гуртожитків відповідно до цього Закону допускається лише у випадку визнання гуртожитку таким, що перебуває в аварійному стані або в стані, непридатному для проживання людей, на підставі рішення, прийнятого відповідно до частини першої <http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/500-17/print243139> статті 20 цього Закону.

Згідно ч. 3 ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», сфера дії цього Закону поширюється на гуртожитки, які є об'єктами права державної та комунальної власності, крім гуртожитків, що перебувають у господарському віданні чи в оперативному управлінні військових частин, закладів, установ та організацій Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Міністерства внутрішніх справ України, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, системи цивільного захисту та державних навчальних закладів.

Судом встановлено, що гуртожиток по АДРЕСА_1 перебуває в оперативному управлінні Збройних Сил України, тому на відповідачів не поширюються гарантії, передбачені ст. 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

Позовна давність не поширюється на вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування житловим приміщенням у гуртожитку, оскільки порушення прав позивача триває у часі, тобто початковий момент перебігу позовної давності зміщується із кожним новим порушенням права власника або володільця.

Наявність договірних відносин між сторонами щодо найму житла матеріалами справи не підтверджується.

Таким чином, доводи касаційної скарги є необґрунтованими, висновків апеляційного суду не спростовують.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 10 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. Гончар

Судді: В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

В.О. Савченко