У х в а л а

іменем україни

16 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Дьоміної О.О.,

Коротуна В.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Автомобільний завод «Віпос», про стягнення кредитної заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2012 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 30 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ КБ «РайффайзенБанк Аваль») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - ТОВ «Автомобільний завод «Віпос», про стягнення кредитної заборгованості.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 30 червня 2015 року, позовні вимоги банку задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Райффайзен Банк Аваль» 21 284 349 грн 55 коп. заборгованості за генеральною кредитною угодою від 26 квітня 2007 року № 010/03-022/032 та укладеними на її виконання кредитними договорами від 26 квітня 2007 року № 010/03-022/032-1 та від 04 лютого 2008 року № 010/03-022/032/012.

Вирішено питання про судові витрати у справі.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554 ЦК України ).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності, частина четверта ст. 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Установлено, що 26 квітня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Автомобільний завод «Віпос»» було укладено генеральну кредитну угоду № 010/03-022/032, що загальний розмір позичкової заборгованості за наданими в рамках даної угоди кредитами не повинен перевищувати 2 000 000 доларів США на дату надання кредиту (а. с. 21-26).

На виконання умов вказаної генеральної кредитної угоди між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Автомобільний завод «Віпос»» було укладено кредитні договори від 26 квітня 2007 року № 010/03-022/032-1 та від 04 лютого 2008 року № 010/03-022/032/012 (а. с. 35-47, 69-74).

Відповідно до умов кредитного договору від 26 квітня 2007 року № 010/03-022/032-1 позивач відкрив третій особі не відновлювальну кредитну лінію в сумі 2 000 000 доларів США, зі сплатою 10,5 % річних, строком до 25 квітня 2012 року.

Факт отримання ТОВ «Автомобільний завод «Віпос»» вказаної суми кредитних коштів підтверджується меморіальними ордерами та випискою по особовому рахунку (а. с. 115-129).

Відповідно до кредитного договору від 04 лютого 2008 року № 010/03-022/032/012 позивач надав позичальнику кредит у формі не відновлювальної кредитної лінії в сумі 3 000 000 грн зі сплатою 16 % річних, з кінцевим терміном погашення кредитної заборгованості 27 січня 2013 року.

23 грудня 2011 року у зв'язку з порушенням позичальником зобов'язання за договором банк направив вимогу про дострокове повернення кредитних коштів. При цьому, банком було визначено новий строк виконання основного зобов'язання -30 днів з дня отримання цієї вимоги.

Відповідно до опису вкладення у цінний лист вказана вимога була відправлена позичальнику 26 грудня 2011 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що у зв'язку з неналежним виконанням товариством умов договорів виникла заборгованість, а відповідач є поручителем. Договір поруки не припинено, оскільки банк звернувся до суду з даним позовом у межах шести місяців з моменту зміни виконання умов указаних договорів (вимога - 27 грудня 2011 року зі строком її виконання 30 днів тобто - 27 січня 2011 року, з позовом до суду - 19 липня 2011 року, тоді як останній день - 27 липня 2011 року).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їх ухваленні та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками судів по їх оцінці.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 відхилити, заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2012 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 30 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Дем'яносов

Судді: О.О. Дьоміна

В.М.Коротун