АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6863/15 Справа № 199/2997/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Руденко В. В. Доповідач - Куценко Т.Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2015 року м. Дніпропетровськ

12 серпня 2015 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів - Волошина М.П., Демченко Е.Л.

при секретарі - Прудченко В.Д.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою

Публічного акціонерного товариства

Комерційний Банк «ПриватБанк»,

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИЛА:

ПАТ КБ «Приватбанк» у квітні 2015 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором /а.с.1-3/.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2015 року в задоволені позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено /а.с.40/.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити їх позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, та рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права /а.с.41-44/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Нормами ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530, 629 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства у встановлений договором строк, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Положеннями ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обов'язки виникають у кожного контрагента.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Судом встановлено, що 27 червня 2006 року між сторонами було укладено кредитний договір № DNH4KP4400213, відповідно до умов якого ОСОБА_3 було видано кредит на споживчі потреби в розмірі 2 446,60 грн., строком на 24 місяці по 27 червня 2008 року включно, із сплатою 25,08% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Між тим, відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява позичальника разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»), Тарифами складає між ним та Банком кредитно-заставний договір, що підтверджується підписом у заяві /а.с.7-16/.

Відповідно до умов спірного кредитного договору відповідач повинна була надавати грошові кошти (щомісячний платіж) в період з «21» по «28» число кожного місяця у сумі 131,11грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з Умовами.

Пунктом 5 кредитного договору сторони погодили відповідальність за неналежне виконання зобов'язань і порушення позичальником умов щодо повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом.

Однак, у порушення умов даного кредитного договору, відповідач свої зобов'язання виконувала неналежним чином, у зв'язку з чим станом на 03 квітня 2015 року утворилася заборгованість в розмірі 39 066,67 грн., яка складається з заборгованості: по кредиту у розмірі 1 163,89 грн.; по відсоткам за користування кредитом у розмірі 9 811,84 грн.; пені - 25 754,43 грн. та штрафів на загальну суму 2 336,51 грн., що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості /а.с. 5-6/.

Разом з тим, п.5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) передбачено, що терміни позовної давності до вимог про стягнення кредиту, процентів за користування ним, винагороди, неустойки - пені, штрафів за договором установлені сторонами тривалістю в п'ять років.

З позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором до ОСОБА_3 ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду 22 квітня 2015 року.

Останній платіж за договором відповідач здійснила 31 травня 2010 року шляхом списання банком грошових коштів з іншого банківського рахунку останньої, зазначене не заперечується сторонами, що відображено в апеляційній скарзі позивача та заперечень відповідача на дану скаргу та не підлягає доказуванню відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України.

Стороною у спорі заявлено вимогу про застосування позовної давності /а.с.29/.

Встановивши зазначені обставини та враховуючи наведені норми закону, колегія суддів приходить до висновку що суд першої інстанції належним чином перевірив фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку про застосування до даних правовідносин норм матеріального права, а саме статей 257, 258, 267 ЦПК України за наслідками яких відмовив в задоволені позовних вимог ПАТ КБК «Приватбанк» в повному обсязі.

В своїй апеляційній скарзі позивач посилається на те, що судом першої інстанції при ухвалені спірного рішення було порушено порядок, встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, допущено порушення норм матеріального та процесуального права.

А саме судом не було досліджено та не враховано дії відповідача, якими було перервано строки позовної давності, оскільки позичальник на протязі 2010 року частково сплачував кредитну заборгованість, що є перериванням строку позовної давності - останній платіж проведено 31 травня 2010 року та з урахуванням збільшеної позовної давності у 5 років, що було узгоджено між сторонами та відображено у п.5.5 спірного договору, позивач мав право звернутись до суду за захистом своїх порушених прав до 31 травня 2015 року.

Та враховуючи наведені обставини ПАТ КБ «Приватбанк» в апеляційній скарзі посилається, що суд першої інстанції не встановив обставини справи та не дослідив наявні в матеріалах справи докази на підтвердження позовних вимог останнього, не дав їм належної оцінки, не спростував їх та дійшов передчасного висновку про відмову в позові.

Однак, з наведеними твердженнями апелянта колегія суддів не може погодитись, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, а саме як вже зазначалось вище відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог.

Згідно із частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

За статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались.

Указаний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року № 6-16цс15 та від 01 липня 2015 року № 6-757цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст.303, ст.307, 308 ЦПК України, колегії суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», - відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 02 червня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Волошин М.П.

Демченко Е.Л.