Справа № 135/359/14-ц Провадження № 22-ц/772/2495/2015Головуючий в суді першої інстанції Патраманський І. О.
Категорія 5 Доповідач Вавшко В. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

ГоловуючогоВавшка В.С.,
суддів:Войтка Ю.Б., Міхасішина І.В.,
при секретарі:Пантелеймоновій А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 16 червня 2014 року за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у розпорядженні і користуванні майном шляхом виселення,

у с т а н о в и л а :

ОСОБА_7 звернувся з вказаним позовом до ОСОБА_6, мотивуючи позовні вимоги тим, що він є власником будинку по АДРЕСА_1, право на який він набув на підставі іпотечного договору, укладеного між ним та ОСОБА_6 25.01.2006 року.

ОСОБА_6 проживає в будинку, при цьому за вказаною адресою не зареєстрований, не є його власником чи наймачем, а тому це створює позивачу перешкоди у розпорядженні та користуванні належним йому житловим будинком.

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 16 червня 2014 року позов задоволено та виселено ОСОБА_6 з будинку по АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

На таке рішення ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також через невідповідність висновків суду встановленим в ході розгляду справи обставинам.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 станом на 25.01.2006 року був власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1

Вказаний будинок відповідно до іпотечного договору від 25.01.2006 року було передано в іпотеку на забезпечення виконання грошового зобов'язання ОСОБА_6 перед ОСОБА_7

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 31.03.2011 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення коштів було звернуто стягнення на житловий будинок АДРЕСА_1

Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 7977859 від 14.08.2013 року власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, визначено ОСОБА_7.

Технічним паспортом на житловий будинок АДРЕСА_1, виготовленим 20.08.2013 року КП «Тульчинське МБТІ», визначено, що власником вказаного будинку є ОСОБА_7.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 19.11.2013 року у справі № 802/3623/13-а визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Державної реєстраційної служби України Гуляєва Олексія Олександровича від 14.08.2013 року індексний номер 4996825, яким зареєстровано право власності за ОСОБА_7 на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Також судом зобов'язано державного реєстратора внести зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_7 на вказаний житловий будинок.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 22.01.2014 року скасовано постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 19.11.2013 року в частині про зобов'язання державного реєстратора внести зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_7 на житловий будинок.

Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 13374042 від 25.11.2013 року підтверджено, що станом на час формування витягу власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, являвся ОСОБА_7.

Зазначені вище обставини сторонами визнані та не оспорюються.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_7 про виселення ОСОБА_6 з будинку по АДРЕСА_1, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_7 є власником цього будинку, право власності якого підтверджене витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 13374042 від 25.11.2013 року та технічним паспортом на будинок, виготовленим органами МБТІ 20.08.2013 року.

Суд першої інстанції не взяв до уваги доводи відповідача про наявність рішення суду, що набуло законної сили та яким визнано протиправним і скасовано рішення державного реєстратора Державної реєстраційної служби України Гуляєва Олексія Олександровича від 14.08.2013 року індексний номер 4996825, яким зареєстровано право власності за ОСОБА_7 на житловий будинок, оскільки вважав, що після вступу цього рішення в силу не відбулась фактична зміна власника будинку через не вчинення ОСОБА_6 усіх необхідних дій по перереєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Однак з таким висновком суду неможливо погодитися з наступних підстав.

Статтею 328 ЦПК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, надає визначення термінів, які вживаються у цьому законі. Зокрема, в цій статті визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав, шляхом внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Тобто зі змісту зазначеної норми Закону вбачається, що право власності на нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження чи придбання, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права,а не підставою його виникнення.

Зазначений висновок викладений у постанові Верховного суду України від 13.06.2012 року під час розгляду справи №6-54 цс12 та є обов'язковий до застосування судами нижчих інстанції у відповідності до вимог ст.3607 ЦПК України.

Частиною 5 статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Обґрунтовуючи наявність підстав для задоволення позову, ОСОБА_7 зазначив, що він правомірно набув права власності на житловий будинок №12-а по вул..Котовського в м.Ладижин, що підтверджено витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 13374042 від 25.11.2013 року.

Колегією суддів встановлено, що судовими рішеннями Вінницького окружного адміністративного суду від 19.11.2013 року і Вінницького апеляційного адміністративного суду від 22.01.2014 року була встановлена обставина, за якою факту переходу права власності на житловий будинок від ОСОБА_6 до ОСОБА_7 на підставі рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 31.03.2011 року не відбулося. Саме через цю обставину зазначеними вище судами було визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Державної реєстраційної служби України від 14.08.2013 року № 4996825, яким зареєстровано право власності за ОСОБА_7 на житловий будинок.

Частиною 3 статті 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набуло законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про наявність у позивача права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 у зв'язку із внесенням в Державний реєстр прав на нерухоме майно реєстраційного запису № 13374042 від 25.11.2013 року.

Так, колегією суддів встановлено, що запис про реєстрацію права власності на житловий будинок за ОСОБА_7 внесений у зв'язку з наявністю у позивача іпотечного договору від 25.01.2006 року, пункт 14 якого містить застереження про можливість задоволення вимог кредитора шляхом передачі права власності на житловий будинок від іпотекодавця до іпотекодержателя у разі невиконання боржником зобов'язання за основним договором та є правовою підставою для реєстрації права власності.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_7 зазначив, що він набув права власності на житловий будинок саме на підставі застереження (п.14 Договору), що містилося в іпотечному договорі, тобто шляхом позасудового врегулювання спору сторонами іпотечного договору.

Колегія суддів вважає це твердження таким, що не відповідає дійсності з наступних підстав.

Відповідно до ст..33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за рішенням суду, виконавчим написом нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Дійсно, в договорі іпотеки від 25.01.2006 року міститься застереження про можливість позасудового врегулювання спору щодо задоволення вимог кредитора за основним зобов'язанням шляхом переходу від іпотекодателя до іпотекодержателя права власності на іпотечне майно, що узгоджується з положеннями ст..36 Закону України «Про іпотеку».

Разом з тим, в абзаці другому п.14 іпотечного договору від 25.01.2006 року зазначено, що перехід права власності на житловий будинок від іпотекодавця до іпотекодержателя відбувається шляхом складання акту прийому-передачі майна, тобто ця умова сама по собі передбачає необхідність вільного волевиявлення сторін договору на вчинення такої дії, а наявність підписаного сторонами акту прийому-передачі майна і є підтвердженням факту переходу права власності на житловий будинок від ОСОБА_6 до ОСОБА_7

В судовому засіданні колегією суддів встановлено, що між сторонами іпотечного договору фактично не відбувалося позасудового врегулювання спору, оскільки ОСОБА_6 заперечував щодо добровільної передачі житлового будинку у власність іпотекодержателя ОСОБА_7 та не підписував акту прийому-передачі іпотечного майна, в порядку, визначеному в п.14 Договору. Відсутність підписаного сторонами акту прийому-передачі ОСОБА_7 не заперечується.

Окрім того, про відсутність факту позасудового врегулювання спору свідчить та обставина, що ОСОБА_7 звертався до суду з позовом про звернення стягнення на іпотечне майно і такий спір був судом вирішений.

Враховуючи ті обставини, що рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 31.03.2011 року не визначено спосіб звернення стягнення на іпотечне майно і між сторонами спір не вирішувався шляхом позасудового врегулювання, колегія суддів приходить до висновку, що позивач ОСОБА_7 не набув права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 у встановленому законом чи договором порядку, а тому наявність в Державному реєстрі прав на нерухоме майно реєстраційного запису № 13374042 від 25.11.2013 року не є підставою для виникнення у позивача такого права, про що зазначалось вище.

Таким чином суд першої інстанції дійшов невірного висновку про наявність у ОСОБА_7 прав власника житлового будинку, внаслідок чого безпідставно задовольнив позов про виселення ОСОБА_6 з його власного житла.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення суду першої інстанції є порушення або неправильне застосування норм матеріального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи.

На підставі викладеного, керуючись, законом «Про іпотеку», Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст. 11, 328 ЦК України, ст.ст. 3, 61, 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 16.06.2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у розпорядженні і користуванні майном шляхом виселення - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 судові витрати в сумі 121 грн. 80 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий суддя : (підпис)

Судді: (підписи)

З оригіналом вірно :