Справа № 487/7993/14-ц
Провадження № 2/487/157/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.08.2015 року

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Павлової Ж.П.,при секретарі Табунщик К.С., позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2,відповідачки ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину квартири та по зустрічній позовній заяві ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю

В С Т А Н О В И В

07.08.2014року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку квартири.

В позові він вказав, що між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб 29.03.1986 року.

27.02.2001 року, вони разом із дружиною придбали квартиру АДРЕСА_1, яку оформили на відповідачку.

Оскільки квартира придбана за сумісно нажиті кошти, позивач з посиланням на положення ст. 60 , 69 СК України , ст. 368 ЦК України просив визнати за ним право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2.

22.01.2015 року відповідачка подала до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання спірної квартири особистою приватною власністю .

В позові вона вказала, що спірна квартира хоча і була придбана нею під час шлюбу із відповідачем, але за її власні кошти , які вона отримала спочатку в борг, а потім продавши належний їй житловий будинок, який їй належав на підставі договору дарування , розрахувалась із кредитором. Крім того, в період придбання спірної квартири вона із позивачем фактично не проживала, оскільки він мешкав за межами України, на території Російської федерації.

У 2009 році їх шлюб на підставі рішення суду було розірвано.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. В задоволенні зустрічної позовної заяви просили відмовити.

Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні за їх не доведеності та необгрунтованості. Зустрічну позовну заяву підтримали та просили її задовольнити.

Вислухавши пояснення сторін, покази свідків та дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі ст.. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в постанові від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. При цьому належить виходити з того, що відповідно до ст.ст. 22,25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності або визнано такою власністю судом з тих підстав,що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Якщо один із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі Україн) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності ().

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 знаходились в зареєстрованому шлюбі з 29.03.1986 року.

27.02.2001 року відповідно до договору купівлі-продажу ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_3.

Відповідно до наявної в матеріалах справи розписки, 15.02.2001 року ОСОБА_3 взяла в борг у ОСОБА_5 суму, еквівалентну 3000 доларів США для придбання квартири.

Як вбачається із наданої позивачем копії трудової книжки, в період з 28.01.1997 року по 12.09.2001 рік позивач знаходився за межами України, працював матросом в ТОВ Рибак , розташованому в Сахалінській області.

Згідно показів свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 позивачкою ОСОБА_3 особисто , за власні кошти була придбана квартира АДРЕСА_4. Грошові кошти в сумі 3000 доларів США вона отримала від ОСОБА_5 в борг. Через деякий час, 31.07.2002 р. позивачка продала належну їй на підставі договору дарування квартиру, подаровану їй бабусею, та розрахувалася із ОСОБА_5 А також свідки в судовому засіданні підтвердили, що з 1997 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім*єю не проживали, проживали окремо., а ОСОБА_1 грошових коштів як для придбання квартири, так і для ведення домашнього господарства не надавав.

Вищезазначені покази свідків суд вважає достовірними, оскільки вони підтверджуються як наявною в матеріалах справи оригіналом письмової розписки від 15.02.2001 року, яка не визнана в судовому порядку не дійсною, так і листом приватного нотаріуса ОСОБА_8 від 16.09.2014р. на підтвердження того, що відповідачці на період придбання нею спірної квартири АДРЕСА_5 належав житловий будинок №14 по вул. Набережній в с.М.Корениха м.Миколаєва на підставі договору дарування від 10.05.1983 року і який був проданий відповідачкою 31.07.2002 року.

Крім того, свідок ОСОБА_5 підтвердив факт надання відповідачці в борг суми, еквівалентної 3000 доларів США для придбання спірної квартири, і вказану суму відповідачка повернула особисто після продажу належного їй на підставі договору дарування житлового будинку.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З урахуванням викладеного, суд вважає доведеним, що квартира АДРЕСА_4 ,купівля - продаж якої була оформлена в період шлюбу сторін та зареєстрована на імя однієї відповідачки була придбана за власні кошти відповідача ОСОБА_3, які вона отримала від продажу належного їй на підставі договору дарування житлового будинку , розташованого в с.М.Корениха по вул. Набережна,14.

В судовому засіданні судом призначалась судова технічна експертиза з приводу заперечень позивача відносно давності написання розписки від 15.02.2001 року, але вона не була проведена з вини позивача, який відмовився сплачувати витрати по проведенню експертизи.

Таким чином, суд вважає, що відповідачем надано достатні докази, які свідчать про те, що спірне майно було придбано хоча і за період подружнього життя із позивачем, однак за власні кошти, які були отримані відповідачкою від ОСОБА_5 та від продажу належного їй майна.

До того ж, доказів на підтвердження наявності у сторін за час шлюбу грошової суми, необхідної та достатньої для придбання вказаного вище нерухомого майна надано сторонами не було.

Так, позивачем не надано жодного доказу про тримання та переведення яких небудь сум на територію України в період його роботи на ТОВ Рибак , розташованому в Сахалінській області.Крім того, судом встановлено, що відповідач працював на товаристві епізодично, та не тривалий час.

За таких підстав позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, оскільки жодних доказів на їх підтвердження він суду не надав. Позовні вимоги ОСОБА_3 суд вважає доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.10,60, 213-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину квартири відмовити.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_3 особистою приватною власністю ОСОБА_3 .

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 243 грн.60 коп. судового збору.

Рішення вступає в законну силу через 10 днів з дня його проголошення.

На рішення може бути подана апеляція до Миколаївського апеляційного суду через Заводський районний суд в порядку, встановленому ст.294 ,ст.295 ЦПК України.

Суддя Павлова Ж.П.