АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
Доповідач - Заришняк Г.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

Головуючого: Заришняк Г.М.

Суддів: Андрієнко А.М., Мараєвої Н.Є.

при секретарі: Гарматюк О.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду міста Києва цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 січня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє як в своїх інтересах так і в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, яка діє як в своїх інтересах так і в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, третя особа: Служба в справах неповнолітніх Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про виселення, відшкодування шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідачів, третя особа: Служба в справах неповнолітніх Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації у якому просив: виселити з квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, та перепрописати в квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, всіх відповідачів та неповнолітніх дітей; стягнути з відповідачів на його користь 30 000 грн. на відшкодування фізичних та моральних страждань.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, приватизована у рівних частинах на його ім'я та на ім»я його дочок: ОСОБА_3 та ОСОБА_4. Окрім них в спірній квартирі зареєстровані ще й його онуки: неповнолітні ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 і ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Між ним та відповідачами склались неприязні стосунки, в зв»язку з чим у квартирі виникають постійні сварки. Крім вказаних зареєстрованих осіб, в квартирі проживає мати ОСОБА_4 та неповнолітньої ОСОБА_3 - ОСОБА_2, яка є його колишньою дружиною, що унеможливлює його постійне і спокійне проживання в даній квартирі. Враховуючи те, що дана квартира отримана ним внаслідок тяжкої праці, а відповідачі мають інше житло, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, просив задовольнити його позовні вимоги.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 15 січня 2015 року в задоволені позову було відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального закону, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

В суді апеляційної інстанції позивач та його представник підтримали апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.

Відповідачка ОСОБА_2та представник ОСОБА_4 проти апеляційної скарги заперечували, вважаючи рішення суду законним.

Представники третьої особи в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21.01.2000 року однокімнатна квартира АДРЕСА_2 на праві спільної сумісної власності у рівних долях належить ОСОБА_1, ОСОБА_4 і ОСОБА_3.

Відповідно до довідки з місця проживання сім'ї та реєстрації від 17.11.2014 р. в даній квартирі проживають та зареєстровані ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4 та її неповнолітні діти ОСОБА_5, ОСОБА_6.

Колишня дружина позивача, ОСОБА_2, за згодою всіх співвласників квартири поселилася в спірне помешкання як член сім'ї та проживає в спірній квартирі без реєстрації.

Підставою для подання даного позову стало те, що, на думку позивача, після розірвання шлюбу з відповідачем, ОСОБА_2 порушує правила співжиття у квартирі, постійно провокує з ним конфлікти, а відтак подальше спільне користування житловою площею він вважає неможливим і просить ухвалити судове рішення про виселення всіх відповідачів та неповнолітніх внуків із вказаного житлового приміщення з перереєстрацією їх за адресою : АДРЕСА_1.

Відповідачка ОСОБА_2, заперечуючи проти задоволення позову, вказувала на те, що вона поселилася у спірну квартиру як член сім»ї позивача та їх спільних дітей. Їх неповнолітня дитина ОСОБА_3, проживає у даній квартирі з народження, а позивач має психічні розгляди, які унеможливлюють залишення неповнолітньої дитини на його піклуванні.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України,члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Частиною 4 ст. 156 ЖК України встановлено, що припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє членів його сім'ї права користування займаним житловим приміщенням.

Отже, хоча і припинені сімейні відносини позивача, який є власником 1/3 частини спірної квартири, з відповідачкою ОСОБА_2, остання не позбавляється права користуватися житловим приміщенням. Крім того, її доньки є співвласниками цієї квартири й не заперечують проти проживання матері в квартирі.

Відповідно до вимог ст. 116 ЖК України виселення може мати місце якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення.

Таким чином, для застосування норми цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Як видно з наданих суду доказів, ОСОБА_1 звертався до правоохоронних органів з приводу протиправних дій ОСОБА_2, про що складено Акт з'ясування обставин вчинення насильства в сім'ї або реальної загрози його вчинення, в якому з метою налагодження стосунків у родині, зняття психологічного напруження, запропоновано сторонам комплекс соціальних послуг та рекомендовано всі спірні питання щодо майна вирішувати мирним шляхом або в судовому порядку (а.с.30-32).

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п.17 постанови пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" №2 від 12 квітня 1985 р. при розгляді справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, що систематично порушують правила суспільного співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або житловому будинку, варто виходити з того, що при антигромадському поводженні, що продовжується, виселення винного може бути й у випадку повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або суспільного впливу не дали позитивних результатів. Доказом застосування мір попередження і громадського впливу можуть слугувати постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Одні лише факти звернення до відповідних органів зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення. Виселення без надання іншого житлового помешкання обумовлено ще і безрезультатністю застосованих до винної особи заходів попередження і суспільного впливу.

Як з'ясовано в ході розгляду справи, внаслідок погіршення відносин позивача з відповідачкою ОСОБА_2 через спірні питання подружнього життя між ними та іншими відповідачами виникають періодично конфліктні ситуації. Разом з тим, сама по собі наявність періодичних неприязних, конфліктних відносин між сторонами по справі не може бути безумовною підставою для виселення відповідачів із вищевказаної квартири.

Згідно з вимогами ст.ст.10, 60 ЦПК України, розгляд і вирішення цивільних справ у судах проводиться на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано суду належних та переконливих доказів, які б свідчили про те, що відповідачка ОСОБА_2 систематично порушує правила співжиття, й щодо неї вживалися заходи попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів, тому вона не же бути виселена із спірного помешкання.

Відповідачки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є співвласниками спірної квартири, тому їх виселення з даної житлової площі не ґрунтується на вимогах чинного законодавства України.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, що полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в іншій спосіб, незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Позивачем не доведено суду, що в наслідок протиправної поведінки відповідачів йому завдано збитків та заподіяно фізичних та моральних страждань.

Суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1, обґрунтовано відмовивши в позові.

Доводи апеляційної скарги позивача висновки суду не спростовують.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального закону й не може бути скасованим з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 січня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: