У Х В А Л А

іменем україни

23 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на Ѕ частину нерухомого майна за касаційними скаргами ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та їхнього представника ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Херсонської області від 02 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 1981 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 він проживав однією сім'єю без реєстрації шлюбу зі ОСОБА_8 За цей час вони за спільні кошти здійснили будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 який оформили на неї. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла. Спадкоємцями першої черги після її смерті є її діти: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, які не визнають його право на майно.

Враховуючи викладене, позивач просив встановити факт спільного проживання зі ОСОБА_8 без реєстрації шлюбу з 1981 року по ІНФОРМАЦІЯ_1, визнати зазначений вище житловий будинок їхньою спільною сумісною власністю та визнати за кожним із них по Ѕ частині цього будинку.

Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 22 квітня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 02 червня 2015 року рішення районного суду скасовано. Позов ОСОБА_3 задоволено. Встановлено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_8 з 1981 року по ІНФОРМАЦІЯ_1. Визнано домоволодіння АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину зазначеного домоволодіння.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 просять скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, й залишити рішення суду першої інстанції в силі.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, й направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга представника ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - підлягає задоволенню, а касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 слід задовольнити частково з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що КпШС України, під час дії якого було зведено спірний житловий будинок, не передбачав можливості встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання права спільної сумісної власності на майно з цих підстав.

Скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із доведеності факту проживання ОСОБА_3 зі ОСОБА_8 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1981 року по день її смерті, ІНФОРМАЦІЯ_1, а також із того, що спірний житловий будинок введено в експлуатацію після 01 січня 2004 року, тому він може бути визнаний їх спільною сумісною власністю.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_8, спадкоємцями першої черги після смерті якої є: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить житловий будинок АДРЕСА_1

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що з 1981 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 він проживав однією сім'єю без реєстрації шлюбу зі ОСОБА_8 і зазначений вище житловий будинок вони будували разом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцеві положення СК України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року.

Встановлюючи факт спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_8 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1981 року по ІНФОРМАЦІЯ_1, апеляційний суд не врахував того, що СК України набрав чинності з 01 січня 2004 року і зворотної сили не має, а тому положення ст. 74 цього Кодексу застосовуються виключно до правовідносин, які виникли після дати набрання ним законної сили.

Нормами КпШС України не передбачалося встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та виникнення права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які сумісно проживають.

Відповідно до ст. ст. 16, 17 Закону України «Про власність», ст. 22 КпШС України, який був чинним до 01 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю).

В інших випадках спільна власність громадян визнавалась частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Таким чином, для визнання за позивачем права власності на половину житлового будинку, необхідно визначити ступінь участі позивача в його зведенні працею й коштами.

Указаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-66цс13 та від 23 вересня 2015 року № 6-1026цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Наведеного суд апеляційної інстанції не врахував та дійшов помилкового висновку про визнання спірного житлового будинку спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та померлої ОСОБА_8, оскільки він зводився до 2004 року. При цьому суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не встановив ступеня участі позивача в зведенні житлового будинку працею та коштами, не перевірив наявності відповідних доказів та розрахунків, тому передчасно визнав за позивачем право власності на Ѕ частину будинку.

Крім того, апеляційний суд визнав право власності за ОСОБА_8, яка померла до ухвалення рішення суду. Згідно вимог ст. ст. 28-30 ЦПК України померла особа не може бути стороною у справі, так як не має цивільної процесуальної правосуб'єктності. У даному випадку виник спір зі спадкоємцями померлої особи.

Отже, суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів та передчасно задовольнив позов.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 задовольнити частково.

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 02 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова