Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/2290/15 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Белінська І. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

03.12.2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

ОСОБА_2 головуючої,

ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

при секретареві Постоєнко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Кіровограді цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором та за зустрічним позовом ОСОБА_6, як опікуна в інтересах свого недієздатного сина ОСОБА_5, до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору від 22.01.2014 року недійсним за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 06 серпня 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що відповідно до укладеного договору №б/н від 22.01.2014 року ОСОБА_5 отримав кредит у розмірі 16200,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Також вказував на те, що ОСОБА_5 своєчасно не надавав банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, внаслідок чого станом на 19.11.2014 року утворилася заборгованість у розмірі 47760,18 грн., яка складається з заборгованості по кредиту у сумі 30414,80 грн., заборгованості по відсотках в сумі 13844,90 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом в розмірі 750,00 грн., штрафу (фіксована частина) в сумі 500,00 грн. та штрафу (процентна складова) в сумі 2250,48 грн.

Під час розгляду справи опікуном недієздатного ОСОБА_5 - ОСОБА_6 було подано зустрічну позовну заяву, в якій вона просила визнати недійсним кредитний договір, укладений між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_5 від 22.01.2014 року. Як на підставу подачі зустрічного позову посилалася на те що, при укладанні оспорюваного правочину ОСОБА_5 не усвідомлював значення своїх дій та не міг розумно керувати ними, тобто був недієздатним.

Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 06.08.2015 року у задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічний позов задоволено. Визнано недійсним кредитний договір від 22.01.2014 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5.

В апеляційній скарзі на зазначене рішення представник ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати його та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги за первісним позовом та відмовити в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

Вказує на те, що висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_5 не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними в період укладання ним кредитного договору ґрунтуються на припущенні, оскільки допустимих доказів щодо підтвердження цього факту не надано.

Заслухавши пояснення представника ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» ОСОБА_7, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 22.01.2014 року ОСОБА_5 звернувся до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» із анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання послуг у ПРИВАТБАНКУ, на підставі чого одержав кредит у розмірі 16 200 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Станом на 19.11.2014 року за ОСОБА_5 рахується заборгованість у сумі 47 760 грн.18 коп.

Задовольняючи зустрічний позов про визнання кредитного договору недійсним, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у момент вчинення правочину ОСОБА_5 перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій та свідомо керувати ними. Недійсність кредитного договору є підставою для відмови у задоволенні первісного позову.

Проте, з такими висновками не можна погодитись, оскільки суд визнав доведеними обставини, які насправді не є доведеними, неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до пп.2, 4 ч.1ст.309 ЦПК України є підставами для скасування рішення і ухвалення нового рішення в апеляційному порядку.

Відповідно до ч.1ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Частиною 2 ст.203 ЦК України встановлено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно із ст.30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов»язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом.

За загальним правилом повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття) (ч.1ст.34 ЦК України).

Рішенням Гайворонського районного суду від 03.07.2015 року, яке набрало законної сили 14.07.2015 року, ОСОБА_5 було визнано недієздатним та призначено його опікуном ОСОБА_6

Відповідно до ст.40 ЦК України фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це. Якщо від часу виникнення недієздатності залежить визнання недійсним шлюбу, договору або іншого правочину, суд з урахуванням висновку судово-психіатричної експертизи та інших доказів щодо психічного стану особи може визначити у своєму рішенні день, з якого вона визнається недієздатною.

У рішенні Гайворонського районного суду від 03.07.2015 року, яким ОСОБА_5 визнано недієздатним, не зазначена дата, з якої він визнається недієздатним. Отже, він є недієздатним з 14.07.2015 року, тобто з дня набрання рішенням законної сили.

Оскільки зустрічний позов про визнання кредитного договору недійсним заявлено опікуном ОСОБА_5 ОСОБА_6 з підстав, передбачених ст.226 ЦК України, позовні вимоги задоволенню не підлягають. На час вчинення правочину ОСОБА_5 вважається дієздатним, а тому правові наслідки вчинення правочину недієздатною фізичною особою, передбачені ч.1 ст.226 ЦК України, не можуть бути застосовані.

За правилами ч..1,2 ст.39 ЦК України фізична особа може бути визнана недієздатною судом у порядку, передбаченому ЦПК України, а тому висновок судово-психіатричної експертизи №78 від 13.02.2015 року у частині, у якій констатується, що ОСОБА_5 станом на 22.01.2014 року був недієздатним, зроблено судовими експертами з перевищенням їх повноважень. У цій частині висновок експертизи не є допустимим (ст.59 ЦПК України) доказом недієздатності ОСОБА_5 на час укладення кредитного договору.

Задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладення кредитного договору ОСОБА_5 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а тому визнав кредитний договір недійсним на підставі ч..1,2ст.225 ЦК України.

Згідно з роз»ясненнями, що містяться у п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9, правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

За висновком проведеної судом судово-психіатричної експертизи №78 від 13.02.2015 року ОСОБА_5 страждає помірною розумовою відсталістю із значними порушеннями поведінки, які вимагають догляду та лікувальних заходів. Не розуміє ОСОБА_5 в силу свого психічного розладу здоров»я значення своїх дій і не може керувати ними. 22.01.2014 року ОСОБА_5 страждав на психічний розлад в формі помірної розумової відсталості із значними порушеннями поведінки, який істотно впливав на його здатність усвідомлювати значення своїх дій отримання в банку кредиту на кредитну картку і тут же віддати кредитну картку іншим особам.

Отже, проведеною у справі експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_5 в момент укладення ним кредитного договору та отримання кредитних коштів розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджено, що існуючі в той час порушення його психічної діяльності істотно впливали на його здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, що саме по собі не є підставою для визнання укладеного у такому стані кредитного договору недійсним з підстав, передбачених ч.1ст.225 ЦК України.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 закінчив 11 класів ЗОШ 1-Ш ст. с.Бандурове Гайворонського району. До лютого 2015 року за допомогою до лікаря-психіатра не звертався, на обліку у лікаря-психіатра не перебував. У направленні на госпіталізацію у психіатричну лікарню від 17.02.2015 року зазначено, що звернувся до лікаря-психіатра у зв»язку із судовим слуханням у супроводі матері, яка вимагає стаціонарного лікування сина в Кіровоградській обласній психіатричній лікарні(а.с.78).

З 14.06.2014 р. по 17.06.2014р. та з 24.12.2014р. по 30.12.2014 р. ОСОБА_5 знаходився на стаціонарному лікуванні у психіатричному відділенні Гайворонської ЦРЛ з приводу синдрому залежності «запійне вживання алкоголю». З 20.02.2015 року перебував на стаціонарному обстеженні і лікуванні у КОПЛ з діагнозом «помірна розумова відсталість зі значними порушеннями поведінки, які вимагають догляду та лікувальних заходів»(а.с.76).

Оцінюючи зазначені докази та зважаючи на відсутність інших допустимих доказів, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність факту абсолютної неспроможності ОСОБА_5 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час укладення кредитного договору.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Неповно з»ясувавши обставини, які мають значення для справи, визнавши доведеними обставини. які насправді є недоведеними, неправильно застосувавши норми матеріального права, суд першої інстанції ухвалив рішення, яке відповідно до ч.1ст.309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову та про задоволення первісного позову.

Згідно із ч.4ст.67 ЦК України опікун зобов»язаний вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного. Права, свободи та інтереси недієздатних фізичних осіб захищають у суді опікуни чи інші особи, визначені законом (ч.1ст.39 ЦПК України).

У порушення цих норм суд першої інстанції не залучив до участі у справі за первісним позовом законного представника недієздатного відповідача, недієздатність якого була встановлена після пред»явлення позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Апеляційний суд не має процесуальної можливості виправити зазначене порушення норм процесуального права.

Факт укладення кредитного договору між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і ОСОБА_5, а також факт наявності заборгованості останнього у розмірі 47 760 грн.18 коп.( станом на 19.11.2014 року), яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 30 414,80 грн, за процентами за користування кредитом 13844,90 грн, комісії 750 грн., штрафу 2750,48 грн., - підтверджується анкетою-заявою відповідача про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, затверджених наказом від 06.03.2010 року № СП-2010-256, розрахунком заборгованості, визначеної станом на 19.11.2014 року, витягом по особовому рахунку щодо руху коштів по рахунку, витягом щодо інформації по картам №762441 та №797765.

Право позивача вимагати повернення кредитних коштів у зазначеному розмірі випливає з факту порушення відповідачем умов договору про надання банківських послуг, складовими якого є анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, Пам»ятка клієнта та зазначені раніше Умови та правила, з якими відповідач був ознайомлений та погодився з ними, що підтверджується його підписом у заяві-анкеті.

Наявність у позивача права вимоги сплати відповідачем заборгованості за цим договором ґрунтується на положеннях пунктів 2.1.1.2.3, п.2.1.1.2.4, п.1.1.3.2.3, п.2.1.1.12.6, п.2.1.1.5.5, п. 2.1.1.5.6, п. 1.1.2.7, п.2.1.1.7.6, п. 2.1.1.12.9, п.1.1.2.4, п.1.1.3.2.3, п.2.1.1.3.5, п.2.1.1.7.6, п. 2.1.1.12.11, п.1.1.3.2.2, п.1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг, ст.ст. 1054, 526,527, 530, 629, 610,525, ч.2ст.615, ч.1ст.598, 599 ЦК України.

Відповідач не надав заперечень проти позову з інших, ніж зазначено у зустрічному позові підстав ( з підстав недійсності договору). Законний представник відповідача за зустрічним позовом у судове засідання не з»явилась.

За таких обставин, колегія суддів вважає доведеним факт невиконання відповідачем умов кредитного договору щодо своєчасного повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами, комісії, що є порушенням договірних зобов»язань, що є підставою для задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задовольнити.

Рішення Гайворонського районного суду від 06 серпня 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» 47 750 (сорок сім тисяч сімсот п»ятдесят) гривень 18 коп. заборгованості за договором про надання банківських послуг від 21.01.2014 року та 477 гривень 60 коп. у відшкодування судових витрат (судового збору).

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до ПАТ КБ «ПРИВАТ БАНК» про визнання кредитного договору від 21.01.2014 року недійсним відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України на протязі 20 днів з дня набрання ним законної сили.

ГОЛОВУЮЧА:

СУДДІ: