УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна компанія «Антарес», Департаменту будівництва та житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, третя особа - Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, про визнання права власності, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання незаконним та скасування наказу, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна компанія «Антарес» (далі - ТОВ «МК «Антарес»), Департаменту будівництва та житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації про визнання права власності, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання незаконним та скасування наказу. В обґрунтування позовних вимог позивач вказувала, що 07 грудня 2001 року між TOB «МК «Антарес» та ОСОБА_5 було укладено інвестиційний договір № 31. За умовами вказаного договору TOB «МК «Антарес» зобов'язалося передати ОСОБА_5 об'єкт інвестування, а саме: чотирикімнатну квартиру № 31 загальною площею 188,2 кв. м, що розташована на першому поверсі будинку АДРЕСА_1, та одне машиномісце в автопаркінгу в тому ж будинку. У зв'язку з відкладенням терміну введення будинку в експлуатацію між ОСОБА_5 та ТОВ «МК «Антарес» 14 квітня 2003 року було укладено договір про пайову участь у будівництві № 31, зобов'язання сторін за якими залишились такими самими, що й в інвестиційному договорі від 07 грудня 2001 року № 31. Згідно свідоцтва про внесення 100 % пайових коштів виданого ТОВ «МК «Антарес» підтверджено внесення ОСОБА_5 100 % пайової вартості необхідної для отримання правовстановлюючих документів на зазначені об'єкти інвестування. 19 березня 2010 року ОСОБА_5 померла. Спадкоємцем, яка прийняла спадщину після її смерті є ОСОБА_3, яка вважає, що у неї є всі правові підстави для визнання за нею права власності на вказану квартиру.

Враховуючи викладене, просила суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 та машиномісце в підземному автопаркінгу цього ж будинку, визнати недійсним свідоцтво про право власності на зазначену квартиру від 05 липня 2012 pоку, видане ОСОБА_4 головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації згідно з наказом від 26 червня 2012 pоку, визнати незаконним та скасувати наказ головного управління житлового забезпечення КМДА від 26 червня 2012 року про видачу свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 18 березня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши матеріали справи, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_3 не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_5 повністю внесено пайові внески згідно інвестиційного договору від 07 грудня 2001 року, а тому підстави для визнання за нею права власності на квартиру відсутні.

Такі висновки судів попередніх інстанцій є правильними, відповідають матеріалам справи й вимогам закону. При цьому доказам, поданим сторонами, судами надана належна правова оцінка (ст. 212 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що 07 грудня 2001 року між ТОВ «МК «Антарес» та ОСОБА_5 укладено інвестиційний договір № 31, за умовами якого ТОВ «МК «Антарес» взяло на себе зобов'язання своїми або залученими силами та коштами побудувати і передати у власність інвестора чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1. Плановий термін введення будинку в експлуатацію запланований на IV квартал 2003 року.

Згідно з Додатком № 3 до даного договору, який є невід'ємною його частиною вартість квартири, яка є об'єктом інвестування становить 188,2 інвестиційній одиниці, а вартість машиномісця становить 20 інвестиційних одиниць.

Вартість однієї інвестиційної одиниці на день укладення інвестиційного договору становило 1 600 грн.

Тобто на день укладення інвестиційного договору вартість квартири та машиномісця становила 333 120 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «МК «Антарес» про зобов'язання вчинити певні дії було встановлено, що згідно даних отриманих з ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» ОСОБА_5 23 грудня 2003 року сплатила ТОВ «МК «Антарес» 81 120 грн, що становить лише частину вартості об'єкту інвестування.

За розпорядженням Генерального директора ТОВ «МК «Антарес» від 18 березня 2010 року № 09-А було розірвано інвестиційний договір № 31 на підставі п.п. 3.1, 7.2 та 7.2.3 у зв'язку з несплатою ОСОБА_5 пайових внесків в повному обсязі на користь ТОВ «МК «Антарес» згідно вказаного інвестиційного договору. Останній період внесення ОСОБА_5 пайових внесків сплинув у четвертому кварталі 2003 року.

17 березня 2010 року будинок АДРЕСА_1 з підземним автопаркінгом, корпусами А і Б прийнято в експлуатацію, що підтверджується актом готовності об'єкта до експлуатації (т.1 а. с. 231-238).

Умовами п.1.1.4 інвестиційного договору № 31, передбачено, що передача квартири та машиномісця оформлюється актом прийому-передачі, який підписує інвестор та уповноважений представник генерального інвестора після виконання всього комплексу будівельно-монтажних та оздоблювальних робіт. В матеріалах справи відсутній акт прийому-передачі квартири та машиномісця.

Судами правомірно не взято до уваги свідоцтво про внесення 100 % пайової вартості, необхідної для отримання правовстановлюючих документів на зазначені об'єкти інвестування, оскільки вказане свідоцтво не має номеру та дати його видачі, розміру сплачених інвестором коштів та розміру площі нерухомого майна. Крім того, підставою його видачі у свідоцтві зазначений договір про пайову-інвестиційну участь у будівництві від 14 квітня 2003 року № 31, разом з тим вказаного договору до матеріалів справи надано не було, а відповідач заперечував його укладення з ОСОБА_5

Крім того, відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання.

Зі змісту ч. 5 ст. 11 ЦК України <nau://ukr/435-15|st11> випливає, що цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Порядок та умови набуття права власності на новостворене майно та об'єкти незавершеного будівництва врегульовані положеннями ст. 331 ЦК України <nau://ukr/435-15|st331>.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України <nau://ukr/435-15|st331> право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Зазначена стаття не передбачає можливості виникнення права власності на новостворене нерухоме майно за рішенням суду.

Отже, виходячи зі змісту ч. 2 ст. 331 ЦК України <nau://ukr/435-15|st331>, визнання у судовому порядку права власності на новостворене майно суперечить вимогам статей 15 <nau://ukr/435-15|st15>, 331 ЦК України <nau://ukr/435-15|st331>. Вказана правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-131цс13.

За таких обставин, суди дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій відповідають вимогам ст. 212 ЦПК України та ухвалені згідно з законом, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

При вирішенні позовних вимог ОСОБА_3 судами вірно визначений характер правовідносин між сторонами та застосовано норми матеріального права, що їх регулюють, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано оцінку доводам сторін.

Таким чином, суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає без змін рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 березня 2015 року, оскільки вони є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська