РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

ун. № 759/7005/15-ц

пр. № 2/759/3744/15

10 серпня 2015 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Ключника А.С. за участю секретаря судового засідання Борисенко А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 30.04.2015 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позов обґрунтовано тим, що позивач є власниками квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на спадщину за заповітом.

ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 з 06.11.1993 року по 16.01.2013 року. Після розірвання шлюбу відповідач проживає в іншому місці невідомому позивачеві. У період з 2013 року по грудень 2014 року відповідач жодного разу не з'явився в квартирі, не сплачує комунальні послуги по утриманню квартири, з приводу чого позивач змушений нести додаткові витрати.

Таким чином, з посиланням на норми ст.ст. 71, 72 ЖК Української РСР позивач просив суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

У судовому засіданні 10.08.2015 року позивач позов підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач до суду двічі не з'явився, про день та час розгляду справи був належним чином повідомленим (а.с. 15, 19), про причини своєї неявки судові не повідомив, а тому суд вважає за можливе слухати справу у його відсутності за наявними у справі доказами, ухваливши по справі за згодою позивача та відповідно до ст.ст.169, 224-226 ЦПК України, заочне рішення.

Суд, розглядаючи справу в межах заявлених вимог, на підставі представлених доказів, вислухавши пояснення позивача, дослідивши докази, дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Диспозитивність цивільного судочинства визначена ст. 11 ЦПК України в якій зазначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права.

Як правило, особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Судом встановлено, що позивач власниками квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на спадщину за заповітом (а.с. 7).

Згідно довідки Форми №3 від 03.12.2014 року №6611 КП «Дирекції з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 (а.с. 5).

Позивачем в судовому засіданні надано пояснення, що відповідач був зареєстрований у згаданій квартирі 16.05.2000 року, однак після розірвання шлюбу у 2013 році, відповідач у згаданій квартирі не проживає та не оплачує комунальні послуги, а саме місце проживання відповідача невідоме позивачу.

Разом з тим, позивач обґрунтовує свої позовні вимоги положеннями ст.ст. 71, 72 ЖК Української РСР, в яких зазначено, що наймач жилого приміщення та члени його родини можуть бути визнані в судовому порядку такими, що втратили право користування жилим приміщенням в разі їхньої відсутності на спірній жилій площі більше шести місяців без поважних причин.

Суд не вбачає підстав для задоволення позову, оскільки вимоги зазначених норм закону не розповсюджуються на правовідносини, що виникли між сторонами, оскільки дані норми регулюють питання щодо користування жилими приміщеннями у будинках державного і громадського житлового фонду, до якого спірна квартира не належить.

Як було встановлено, квартира позивача належить до приватного житлового фонду та належить на праві власності позивачу, а тому, вказані норми не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а мають вирішуватись за правилами ст. 405 ЦК України (зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 р. у справі № 6-57цс11).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 16, 405 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 169, 179, 209, 212-215, 218, 223, 224-226, 292, 294 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А. Ключник