У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,
суддів: Євтушенко О.І., Ситнік О.М.,
Мартинюка В.І., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_7 до Рунівщинської сільської ради Полтавського району Полтавської області, ОСОБА_8 про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, за касаційною скаргою представника ОСОБА_7 - ОСОБА_9 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 05 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 12 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що він є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті матері ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_10, у свою чергу, є спадкоємцем за законом після смерті її чоловіка та батька позивача - ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, як така, що на момент смерті спадкодавця постійно проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, та прийняла спадщину фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном.

Після смерті батька ОСОБА_11 окрім іншого рухомого та нерухомого спадкового майна залишилася земельна ділянка площею 1,07 га, з яких 0,78 га спадкодавцю передано у приватну власність на підставі рішенням виконкому Рунівщинської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 20 березня 1997 року № 21, з яких: 0,25 га - для обслуговування житлового будинку, 0,53 га - для ведення підсобного господарства у с. Сягайли Полтавського району Полтавської області.

Зазначав, що його мати прийняла спадщину, однак свідоцтво про право на спадщину не встигла отримати, хоча один рік після смерті батька, до дня своєї смерті, користувалася вказаною земельною ділянкою.

Рунівщинська сільська рада Полтавського району Полтавської області повідомила позивача про те, що зазначена земельна ділянка залишилася у складі земель запасу сільської ради, оскільки право власності на неї не було посвідчено, а рішенням виконкому Рунівщинської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 14 квітня 2005 року № 22 «Про надання у приватну власність земельних ділянок» земля передана у приватну власність ОСОБА_8

Просив визнати незаконним та скасувати рішення виконкому Рунівщинської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 14 квітня 2005 року № 22 «Про надання у приватну власність земельних ділянок» у частині передачі ОСОБА_8 у власність земельної ділянки площею 0,50 га для ведення особистого селянського господарства у с. Сягайли Полтавського району Полтавської області; визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,25 га, цільове призначення якої - для обслуговування житлового будинку, та земельну ділянку площею 0,53 га, цільове призначення якої - для ведення підсобного господарства, що знаходяться в с. Сягайли Полтавського району Полтавської області, що передані у власність на підставі рішення виконкому Рунівщинської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 20 березня 1997 року № 21, у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області

від 05 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 12 березня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_7 - ОСОБА_9, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга має бути задоволена.

Відмовляючи у позові, суди керувалися тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України факт прийняття ОСОБА_10 спадщини, до складу якої входили спірні земельні ділянки як об'єкт нерухомого майна з визначеним на місцевості місцем розташування.

З такими висновками судів погодитися не можна.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Судами встановлено, що ОСОБА_11 та ОСОБА_10 є батьками позивача.

Рішенням Виконавчого комітету Рунівщинської сільської ради народних депутатів від 24 березня 1992 року № 8 виділено для ведення підсобного господарства землю громадянам, зокрема ОСОБА_11 площею 1 га (а. с. 97, 98).

Рішенням Виконавчого комітету Рунівщинської сільської ради від 20 березня 1997 року № 21 на виконання Декрету Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» ОСОБА_11 передано безкоштовно у приватну власність 0,25 га для обслуговування житлового будинку, а 0,53 га − для ведення підсобного господарства у с. Сягайли Полтавського району Полтавської області (а. с. 11).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_11

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_10 (а. с. 9).

За життя ОСОБА_10 склала заповіт, посвідчений 10 квітня 2000 року секретарем Рунівщинської сільської ради та зареєстрований у реєстрі за № 34, згідно з яким усе належне їй майно, де б воно не було і з чого б не складалося, заповіла ОСОБА_7 (а. с. 28).

Відповідно до довідки Полтавської районної державної нотаріальної контори від 24 березня 2014 року № 02-14/800 на майно ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, заведена спадкова справа за заявою про прийняття спадщини ОСОБА_7, інших заяв про прийняття спадщини або відмови від її прийняття не надходило, свідоцтво про право на спадщину не видавалося. За даними спадкового реєстру та алфавітних книг спадкова справа після смерті ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, не заводилася (а. с. 24).

Згідно з довідками Рунівщинської сільської ради від 24 березня 2011 року № № 0233/159, 0233/158, 0233/157 ОСОБА_11 та ОСОБА_10 до дня смерті постійно проживали та були зареєстровані по АДРЕСА_1. ОСОБА_7 постійно проживав та вів спільне господарство разом зі своєю матір'ю ОСОБА_10 по АДРЕСА_1 до дня її смерті та на день видачі довідки користується будинком і присадибною ділянкою площею 0,57 га (а. с. 26, 27).

Згідно з випискою із земельно-кадастрової книги Рунівщинської сільської ради від 24 березня 2014 року № 02-46/130 ОСОБА_11 передано у власність земельну ділянку площею 1,07 га у с. Сягайли Полтавського району Полтавської області (а. с. 13).

Згідно з випискою із земельно-кадастрової книги Рунівщинської сільської ради від 13 квітня 2011 року № 158 ОСОБА_10 передано у власність земельну ділянку площею 0,57 га у с. Сягайли Полтавського району Полтавської області (а. с. 50).

Рішенням Виконавчого комітету Рунівщинської сільської ради від 04 березня 2005 року № 9, затвердженим рішенням п'ятнадцятої сесії Рунівщинської сільської ради 4-го скликання від 24 березня 2005 року, приєднано до земель запасу сільської ради земельні ділянки громадян, які померли, зокрема ОСОБА_10 - площею 1,07 га у с. Сягайли Полтавського району Полтавської області (а. с. 72, 73).

Рішенням Виконавчого комітету Рунівщинської сільської ради від 14 квітня 2005 року № 22 надано у приватну власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, зокрема ОСОБА_8 площею 0,50 га у с. Сягайли Полтавського району Полтавської області, дозволено в установленому порядку виготовити технічну документацію та одержати державний акт на землю (а. с. 12).

Пунктами 1−3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 25 грудня 1992 року № 15-92 постановлено сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України.

Установлено, що передача громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок для цілей, вказаних у ст. 1 цього Декрету, провадиться один раз, про що обов'язково робиться місцевими Радами народних депутатів відмітка у паспорті або документі, який його замінює.

Передбачено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Відмовляючи у позові, суди керувалися тим, що після винесення рішення Рунівщинської сільської ради від 20 березня 1997 року № 21, яким ОСОБА_11 передано безкоштовно у власність 0,25 га для обслуговування житлового будинку та 0,53 га − для ведення підсобного господарства у с. Сягайли Полтавського району Полтавської області, жодних дій щодо виділення спірних земельних ділянок в натурі та оформлення інших документів, що посвідчують право власності на вказані земельні ділянки ні ОСОБА_11, ні ОСОБА_10 вчинено не було.

Із листа Виконавчого комітету Рунівщинської сільської ради від 05 березня 2014 року № 02-45/110 вбачається, що встановити власників суміжних земельних ділянок виконком не має можливості, оскільки ОСОБА_7 не має копії державного акта на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,05 га для обслуговування житлового будинку та на земельну ділянку площею 0,33 га - для ведення особистого підсобного господарства, ОСОБА_11 не посвідчив право власності на земельну ділянку площею 0,53 га для ведення особистого підсобного господарства відповідно до ст. ст. 125 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_588258/ed_2015_02_11/pravo1/T012768.html?pravo=1>, 126 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_588697/ed_2015_02_11/pravo1/T012768.html?pravo=1>, що після його смерті залишилася у складі земель запасу Рунівщинської сільської ради та рішенням від 14 квітня 2005 року передана у приватну власність ОСОБА_8 (а. с. 17, 18).

Разом з тим суди залишили поза увагою, що дію ст. 23 ЗК України від 1990 року (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), згідно з якою право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів, - зупинено щодо власників земельних ділянок, визначених у ст. 1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 25 грудня 1992 року № 15-92.

Тобто, право власності ОСОБА_11 було підтверджено рішенням виконкому Рунівщинської сільської ради від 04 березня 2005 року № 9 про передачу у власність земельної ділянки площею 1,07 га у с. Сягайли Полтавського району Полтавської області, про що зроблено відповідні записи у земельно-кадастровій і погосподарській книгах, що суди не врахували і дійшли передчасного висновку, що спадкодавець ОСОБА_10, яка була спадкоємцем ОСОБА_11, не набула права власності на спірну земельну ділянку.

Крім того, на час вирішення питання про вилучення земельної ділянки, наданої ОСОБА_11, до земель запасу Рунівщинської сільської ради діяв ЗК України у редакції 2001 року, у ст. ст. 140, 143 якого передбачені підстави примусового припинення прав на земельну ділянку, і суди не перевірили, чи був дотриманий порядок вилучення земельної ділянки.

Суди не встановили повно, всебічно та обґрунтовано обставини справи, не визначилися з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, не надали належну оцінку наявним у справі доказам, тому рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду мають бути скасовані з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 338, 343, 344, 345, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_9 задовольнити.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 05 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 12 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: П.О. Гвоздик
Судді: О.І. Євтушенко
В.І. Мартинюк
О.М. Ситнік
О.В. Ступак