Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Собіна І.М., Оніпко О.В.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

за участі: представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на рішення Костопільського районного суду від 20 травня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист гідності і честі, спростування поширеної недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Костопільського районного суду від 20 травня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково:

Визнано інформацію, що поширена відповідачем з приводу статевих зносин позивача з її зятем ОСОБА_3 та статевих зносин її чоловіка ОСОБА_4 з її матір'ю ОСОБА_5, такою, що не відповідає дійсності та наносить шкоду інтересам ОСОБА_1

Зобов'язано ОСОБА_2 спростувати поширені ним недостовірні дані з приводу статевих зносин позивача з її зятем ОСОБА_3 та статевих зносин її чоловіка ОСОБА_4 з її матір'ю ОСОБА_5 перед ОСОБА_1 у присутності її чоловіка ОСОБА_4, сина ОСОБА_6 і зятя ОСОБА_3

Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 121, 80 гривень понесеного судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач покликалася на незаконність і необґрунтованість рішення суду в частині відмови в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди через порушення норм процесуального права та неповноту з'ясування обставин, що мають значення для справи.

На її обґрунтування зазначала про неврахування судом того, що внаслідок порушення особистих немайнових прав їй було завдано моральної шкоди. Вона пережила нервовий стрес, втратила спокій і нормальний сон, була позбавлена узвичаєного відпочинку, зазнала значного душевного болю та страждань. Натомість висновки суду про відсутність доказів щодо заподіяння моральної шкоди суперечать як обставинам справи, так і вимогам закону. Судом залишено без уваги норми ст.ст. 28, 68 Конституції України щодо гарантування державою поваги до честі і гідності людини, ст.ст. 212, 213 ЦПК України щодо оцінки доказів у справі при ухваленні рішення та законності та обґрунтованості рішення суду, п.п. 3, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі" щодо процесуальних критеріїв ухвалення рішення судом.

З цих міркувань просить рішення суду першої інстанції про відмову в позові про відшкодування моральної шкоди скасувати і ухвалити нове - про стягнення 10 000 гривень моральної шкоди.

У поданих запереченнях представник ОСОБА_2, вважаючи апеляційну скаргу позивача необґрунтованою та незаконною, просив залишити її без задоволення.

Відповідач в апеляційній скарзі посилався на незаконність і необґрунтованість рішення суду.

Обґрунтовуючи її, зазначав про недодержання судом норм матеріального і процесуального права, однобічність і неповноту з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вважає, що при вирішенні справи суд вийшов за межі заявлених вимог, вирішивши вимоги про захист особистих немайнових прав позивача, чим порушив правила ст. 11 ЦПК України щодо диспозитивності судочинства. Судом залишено без уваги відсутність покликань ОСОБА_1 на норми ст.ст. 32, 68 Конституції України, ст.ст. 270, 277, 280, 297 ЦК України, роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи".

Також у порушення ст.ст. 57, 58, 60 ЦПК України не було враховано відсутність доказів у справі, які підтверджували б вимоги позивача, а також той факт, що ОСОБА_1 сама ствердила в судовому засіданні про те, що відповідач не поширював щодо неї особисто недостовірну інформацію. В зв'язку з цим вважав, що суд не з'ясував питання про застосування правила ст. 3 ЦПК України щодо наявності в особи права матеріально-правової вимоги.

З наведених мотивів просив скасувати оскаржуване рішення повністю, ухваливши нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

У поданих запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_1, вважаючи рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просила залишити його без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи сторін, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційних скарг.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з доведеності позову про порушення особистих немайнових прав позивача, а тому і визнав оспорювану інформацію, яка поширена відповідачем, такою, що не відповідає дійсності, і зобов'язав його спростувати поширені недостовірні відомості.

Щодо позову про відшкодування моральної шкоди, то у його задоволенні відмовлено за ненаданням позивачем переконливих доказів про її наявність.

Проте з такими висновками колегія суддів погодитися не може.

Як убачається з матеріалів справи, 12 жовтня 2014 року близько 12 год. виникла словесна суперечка між сторонами, під час якої ОСОБА_2 у непристойній словесній формі вказав про те, що позивач підтримує статеві контакти зі своїм зятем. Ця інформація була висловлена в присутності працівників органів внутрішніх справ, ОСОБА_6 - сина та ОСОБА_3 - зятя.

6 листопада 2014 року перед початком розгляду справи про адміністративне правопорушення, що вчинене відповідачем за ст. 173 КУпАП, ОСОБА_2 у тій самій формі повідомив позивачу про те, що її чоловік ОСОБА_4 вступає у статеві зносини з її матір'ю ОСОБА_5, 1942 року народження.

Згідно зі ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

Частини перша, шоста, сьома ст. 277 ЦК України передбачають, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Тобто судом першої інстанції правильно визнано обставини порушення особистих немайнових прав позивача доведеними і обґрунтованими.

Між тим, спростування оспорюваної інформації у той самий спосіб, у який вона була поширена, не є можливим, оскільки порушуватиме морально-етичні принципи і норми громадської поведінки, а також не відповідає вимогам ст.ст. 16 і 277 ЦК України.

Стаття 16 ЦК України визначає право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу, а також встановлює належні способи їх захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав слід розуміти закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

За таких обставин у задоволенні позову про це слід відмовити.

Вказівку резолютивної частини оскаржуваного рішення про визнання інформації, що поширена ОСОБА_2 з приводу статевих зносин позивача з її зятем, а також статевих зносин її чоловіка з її матір'ю такою, що не відповідає дійсності і наносить шкоду інтересам ОСОБА_1, зроблено усупереч правилам ст. 11 ЦПК України.

Згідно з цим законом суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Оскільки таких позовних вимог ОСОБА_1 не пред'являлося, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню.

Районний суд не звернув уваги на обґрунтованість факту заподіяння ОСОБА_2 моральної шкоди ОСОБА_1, зробивши хибні висновки про відмову в цій частині позову.

Відповідно до ст. 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Частина перша ст. 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, яка завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Пунктом 4 ч. 1, ч. 3 ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода полягає у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Роз'яснення, що містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного Суду України №5 від 25.05.2001 року, №1 від 27.02.2009 року), вказують про те, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру в результаті моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у приниженні честі і гідності.

Очевидним є те, що внаслідок навмисного приниження діями ОСОБА_2 честі і гідності позивача та членів її сім'ї було завдано моральної шкоди. Її розмір колегія суддів визначає з урахуванням глибини душевних страждань ОСОБА_1 з цього приводу, необхідність безпідставно виправдовуватися перед членами сім'ї та родичами та спростовувати перед ними оспорювану інформацію, тимчасову втрату усталеного і звичного ритму життя, переживань та занепокоєності в зв'язку з неправомірними діями відповідача, а тому з урахуванням вимог розумності і справедливості вважає, що ОСОБА_2 повинен компенсувати на користь позивача 100 гривень завданої моральної шкоди.

Тому позов про це підлягає частковому задоволенню.

Доводи апеляційної скарги відповідача про помилковість оцінки доказів у справі не заслуговують на увагу.

Так, при розгляді справи правильно не враховано показання свідка ОСОБА_7, оскільки близько 12 год. 12 жовтня 2014 року він знаходився на роботі в іншому населеному пункті, тобто в будь-якому разі не міг бути присутнім при словесному конфлікті сторін за їх місцем проживання у с. Бичаль Костопільського району. Цей факт унеможливлює його свідчення як засобу доказування у справі.

Частина перша ст. 59 ЦПК України передбачає право суду не брати до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Згідно зі ст. 63 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

Так само вірно відхилено інші докази, які суперечать обставинам справи.

Натомість судом правильно враховано показання свідків ОСОБА_6, ОСОБА_4 і ОСОБА_3, а також письмові докази у справі - постанову Костопільського районного суду від 06.11.2014 року про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП, лист Костопільського РВ УМВС України в Рівненській області від 13.01.15 року №60/2-346 про наявність скарг ОСОБА_4 на дії ОСОБА_2, висновки працівників органів внутрішніх справ за зверненнями ОСОБА_4 з приводу дій відповідача (а.с. 6, 7, 8-8, зв.).

Не можна погодитися і з доводами ОСОБА_2 про відсутність у позивача права матеріально-правової вимоги в інтересах свого чоловіка.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в абз. першому п. 6 своєї постанови від 27 лютого 2009 року №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", вбачається, що позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права.

Оскільки поширена відповідачем інформація про те, що чоловік позивача перебував у статевих зносинах із її матір'ю опосередковано порушує також і особисті немайнові права самого позивача через приниження честі та гідності її сім'ї, тому колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 управі звертатися до суду з відповідним позовом.

Покликання відповідача на недоведеність того, що він оспорюваної інформації не поширював, спростовуються таким чином.

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" передбачено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Проти вимог ОСОБА_1 відповідач належним чином не заперечив і достовірності оспорюваної інформації не обґрунтував.

Інші доводи апеляційних скарг не заслуговують на увагу і заперечуються правильністю висновків суду першої інстанції.

Норми ч. 1 ст. 303 ЦПК України встановлюють межі розгляду справи апеляційним судом, а саме обов'язок апеляційного суду під час розгляду справи в апеляційному порядку перевірити законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Присудженню з ОСОБА_2 на користь позивача згідно зі ст. 88 ЦПК України підлягають понесені ОСОБА_1 і документально підтверджені судові витрати - 364, 40 гривень судового збору (243, 60 гривень за пред'явлення позову + 121, 80 гривень за подання апеляційної скарги).

Відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права є мотивами для часткового скасування оскаржуваного рішення.

На підставі ст. 16, ч.ч. 6-7 ст. 277, ст. 275, 280, ч. 1 ст. 1167, п. 4 ч. 1, ч. 3 ст. 23 ЦК України, п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного Суду України №5 від 25.05.2001 року, №1 від 27.02.2009 року), керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Костопільського районного суду від 20 травня 2015 року скасувати.

ОСОБА_1 відмовити в задоволенні позову до ОСОБА_2 про зобов'язання спростувати недостовірну інформацію.

Позов у частині відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 100 (сто) гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням особистих немайнових прав.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 364 (триста шістдесят чотири) гривні 40 копійок судового збору.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: