Апеляційний суд Житомирської області
Справа №274/373/15-ц Головуючий у 1-й інст. Щербак Д. С.
Категорія 53 Доповідач Павицька Т. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Миніч Т.І., Трояновської Г.С.,

при секретарі судового

засідання ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Бердичівський хлібозавод» про визнання незаконним наказу, зміну дати і формулювання причин звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23 червня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Бердичівський хлібозавод» про визнання незаконним наказу, зміну дати і формулювання причин звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначав, що 26.12.2014 року він звернувся до відповідача з приводу працевлаштування, йому було запропоновано роботу водієм-експедітором з випробувальним терміном без конкретизації терміну випробування, цього ж дня він склав заяву про прийняття його на роботу на запропоновану посаду та надав всі необхідні документи. Про факт видання наказу (розпорядження) про прийняття його на роботу йому не відомо, зі змістом відповідного наказу він не ознайомлений. 27.12.2014 року відповідач запросив (допустив) його до роботи на рейс в нічний час, в ході виконання якої він стикнувся з поламкою автомобіля в дорозі на трасі Бердичів-Житомир-Бердичів, а саме сталась поламка коробки передач автомобіля (трансмісії), яку за для закінчення рейсу він самостійно відремонтував в дорозі. 28.12.2014 року відповідач знов запросив його на рейс в нічний час, цього разу ще до виїзду в рейс відбулась відмова в роботі газового електроклапану, й знов він самостійно відремонтував поламку й виконав рейс. Вказує, що вищенаведені ремонтні роботи вимагают спеціальних поглиблених знань з ремонту трансмісії, та газового обладнання автомобіля й не можуть вважатись простими (некритичними для роботи) поламками, що не перешкоджають руху автомобіля. Тобто, на нього було покладено відповідачем обовязки слюсаря з ремонту автомобілів. Крім того, ще й обовязки інкасатора-водія автотранспортних засобів. Він фактично опинився в інших трудових відносинах не обумовлених безстроковим трудовим договором. В ході роботи та через власну необізнаність, позивач також не зміг оперативно вирішити багато питань, що виникали 27 та 28 грудня 2014 року, та які є вихідними днями. Повернувшись 28.12.2014 року з рейсу Бердичів-Житомир-Бердичів та беручи до уваги покладення на нього роботи, не обумовленої трудовим договором, маючи намір на працевлаштування у іншого роботодавця в м. Кривий-Ріг, позивач вирішив припинити трудові відносини з відповідачем. 29.12.2014 року та 30.12.2014 року мали бути відповідно графіку днями перерви між змінами (відпочинку), тому 29.12.2014 року він подав відповідачу письмову заяву про звільнення його з роботи й в усній формі попередив про наступний після 30.12.2014 року невихід на роботу. Відповідач, прагнучи примушення його до роботи, вдався до погроз звільнення за прогул, а не за заявою про звільнення з роботи. 30.12.2014 року він звертався до відповідача з уточненою заявою про звільнення, в який просив звільнити його в звязку з переходом на роботу в іншу місцевість, але відповідач не прийняв уточнену заяву про звільнення. Тому, 02.01.2015 року, оскільки 01.01.2015 року є святковим днем, повторно направив відповідачу, але цього разу вже цінним листом, письмову заяву про уточнення причин звільнення за раніше поданою заявою про звільнення. Таким чином, вважає, що дата 30.12.2014 року, мала стати днем його звільнення. 08.01.2015 року відповідач одержав вищевказаний цінний лист, проте наказу про звільнення за результатом розгляду його заяви не видав, також не видав й трудову книжку, не провів кінцевий розрахунок. 19.01.2015 року наказом № 9-п, відповідач звільнив його з роботи з 20.01.2015 року за п.4 ст.40 КЗпП України (прогул без поважної причини). В умовах незаконних дій відповідача він зазнав моральних страждань, опинився в тяжкому моральному становищі, погіршилися відносини в сім'ї. Враховуючи вищевикладене, просив визнати незаконним наказ відповідача від 19.01.2015 року №9-п «Про звільнення з роботи»; змінити формулювання причин звільнення його з роботи із «звільнений за прогул без поважних причин» - п.4 ст.40 КЗпП України на «звільнений за власним бажанням» - ст.38 КЗпП України, а також змінити дату звільнення з 19.01.2015 року на день вирішення справи в суді; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та 10 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23 червня 2015 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції, виходив з того, що звільнення позивача на підставі п. 4 ст.40 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог законодавства.

Такі висновки суду відповідають вимогам закону та ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

Згідно з ч. 1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Зазначений двотижневий термін може бути і скорочено, якщо заяву працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлено неможливістю продовжувати роботу, а саме у випадку:

- переїзду на нове місце проживання;

- переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість;

- вступу до навчального закладу;

- неможливості проживання у даній місцевості, підтвердженої медичним висновком;

- догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічною віку або дитиною інвалідом;

- догляду за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом 1 групи;

- виходу на пенсію;

- прийняття на роботу за конкурсом, а також інших поважних причин ч.1 ст.38 КЗпП України).

У даній ситуації роботодавець або уповноважений ним орган зобов'язаний розірвати трудові відносини в певний строк, зазначений у заяві, і видати наказ, у якому причини й дата звільнення мають бути чітко сформульовані.

У постанові від 31 жовтня 2012 року у цивільній справі за позовом про зміну формулювання причин звільнення з роботи, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні Верховний Суд України виклав правовий висновок про те, що за змістом ст.38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.

Для розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника необхідна наявність домовленості сторін про строк звільнення. Якщо працівник у своїй заяві не вказав причин, що свідчить про неможливість продовження роботи, звільнення не може відбутися раніше настання двотижневого строку, наданого працівникові для письмового попередження власника або уповноваженою ним органу. Таке положення зумовлене тим, що після закінчення зазначеного терміну працівник може залишитися на роботі й не вимагати розірвання трудового договору.

Судом встановлено, що наказом №339-п від 24 грудня 2014 року позивача прийнято на роботу водієм-експедитором автотранспортного засобу автотранспортної дільниці з випробувальним терміном один місяць з 25.12.2014 року. З наказом про прийняття на роботу позивач був ознайомлений, що підтверджується його підписом на оригіналі наказу.

За правилами ч.2 ст.26 КЗпП України в період випробування на працівників поширюється законодавство про працю.

29 грудня 2014 року ОСОБА_2 подав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням. Оскільки в заяві позивача були відсутні причини звільнення, то начальник транспортної дільниці ОСОБА_3 погодив його звільнення з 09.01.2015 року.

В судовому засіданні не підтверджені доводи позивач про виконання ним роботи, яка не передбачена трудовим договором. Будь-які докази примушування його до виконання інших обов'язків та виконання цих завдань позивач суду не надав.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що підстави для звільнення ОСОБА_2 в день подачі заяви 29 грудня 2014 року відповідно до ч. 1 ст.38 КЗпП України були відсутні.

Згідно наказу № 9-п від 19 січня 2015 року позивача звільнено із займаної посади за прогул на підставі п. 4 ч. 1 ст.40 КЗпП України з 20 січня 2015 року.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст.40 КЗпП України трудовий договір може бути розірвано у разі прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як роз'яснено у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

З матеріалів справи, зокрема акту відсутності працівника на роботі від 05 січня 2015 року, вбачається, що ОСОБА_2 був відсутній на робочому місці 30.12.2014 року, 02.01.2015 року та 03.01.2015 року.

Згідно з ч. 1 ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника (ч. 3 ст.149 КЗпП України).

Судом встановлено, що ТОВ «Бердичівський хлібозавод» з метою витребування пояснень та встановлення причини відсутності позивача на робочому місці, а також попередження щодо порушення трудової дисципліни направлено запит. ОСОБА_2 пояснень не надав, поважності причин відсутності на роботі не обґрунтував.

Відповідно до положень ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених 1,2-5,7 статті 40 цього Кодексу ( в даному випадку п.4 ч.1ст.40), може бути проведено лише за попередньою згодою профспілкового органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Аналогічна норма міститься і в п.10 ст.38 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності і зокрема те, що така згода дається на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з працівником, який є членом діючої на підприємстві, в установі, організації профспілки.

Встановлено, що ОСОБА_2 не був членом профспілки відповідача.

Таким чином, суд першої інстанції, дійшов до правильного висновку про те, що позивач допустив прогули без поважних причин, тому звільнений роботодавцем за п. 4 ст.40 КЗпП України КЗпП України з дотриманням трудового законодавства.

Із матеріалів справи та змісту оскаржуваного рішення суду першої інстанції не вбачається, що судом при вирішенні спору допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України визначено, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалено законне і обґрунтоване рішення, подану апеляційну скаргу слід відхилити, а оскаржуване рішення - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді