Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Фарятьєв С.О.
Справа № 415/2027/14-ц
Провадження № 22ц/782/164/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2015 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого Фарятьєва С.О.,

суддів Коновалової В.А., Луганської В.М.

при секретарі Козубській А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Сєвєродонецьку цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_2 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 02 квітня 2015 року за позовом Публічного акціонерного товариства «AICE Україна» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «AICE Україна», 3-тя особа приватний нотаріус ОСОБА_5 про визнання кредитної угоди та договору застави недійсними,-

В С Т А Н О В И Л А :

В квітні 2014 року позивач, в особі Публічного акціонерного товариства (ПАТ) «AICE Україна», звернувся до суду з зазначеним позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4, обґрунтовуючи його тим, що 15 березня 2004 року між ним та ОСОБА_2 було укладено ОСОБА_6 №73729 з додатками №1 та №2, згідно якої він (позивач) зобовязався надати йому послуги, спрямовані на придбання ним автомобіля на основі системи «Автоплан», а цей відповідач зобовязався оплатити стовідсоткову вартість автомобіля (100% ціни автомобіля) та вартість наданих йому послуг, шляхом сплати 84 щомісячних повних внесків, відповідно до ст.4 вищевказаної ОСОБА_6.

6 вересня 2004 року між ним (позивачем) та відповідачами ОСОБА_3 і ОСОБА_4 було укладено договір поруки, згідно якого вони зобовязались відповідати перед ним у повному обсязі за виконання боржником зобовязань за ОСОБА_6 №73729.

12 жовтня 2004 року ОСОБА_2 отримав автомобіль «ЗАЗ 110207-01» («Таврія»), кузов №Y6D9747, 2004 року випуску, і зареєстрував його на своє імя в МРЕВ м.Лисичанська ОСОБА_7 України, держ. № НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу АІС639684.

Протягом березня 2004 року листопада 2008 року ОСОБА_2 сплачував належні йому щомісячні внески, але починаючи з грудня 2008 року він порушив умови ОСОБА_6, в частині повноти сплати внесків, а з лютого 2011 року припинив сплачувати внески взагалі.

17 лютого 2014 року на адресу боржника було спрямовано вимогу про одноразову сплату всієї суми заборгованості, яка склала 6658 грн. 80коп., не пізніше 27 лютого 2014 року, проте станом на квітень 2014 року цю вимогу він не виконав.

Тому позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь суму заборгованості за ОСОБА_6 №73729 в розмірі 6658 грн. 80 коп. та суму сплаченого судового збору 243 грн. 60 коп.

У зустрічному позові ОСОБА_2 просив суд визнати ОСОБА_6 №73729 від 15.03.2004 року та договір застави від 20.10.2004 року вказаного автомобіля між ними недійсними, посилаючись на те, що він повністю виплатив всі грошові кошти ПАТ «AICE Україна» за цей автомобіль.

Оскаржуваним рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 02 квітня 2015 року позов ПАТ«AICE Україна» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про стягнення заборгованості було задоволено.

Суд стягнув з ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь ПАТ«AICE Україна» суму заборгованості в розмірі 6658 грн. 80 коп.

Стягнув з ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь ПАТ«AICE Україна» судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. по 81 грн. 20 коп. з кожного.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ПАТ «AICE Україна», 3-тя особа приватний нотаріус ОСОБА_5 про визнання кредитної угоди та договору застави недійсними відмовив за необгрунтованістю.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ«AICE Україна» відмовити, а його зустрічні позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, оскільки вважає його незаконним.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача просить її відхилити, а рішення суду 1-ої інстанції залишити без змін, оскільки вважає, що твердження апелянта про порушення його прав та інтересів при виконанні умов ОСОБА_6, безпідставним.

Заслухавши доповідача, вислухавши пояснення осіб, які зявились до апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає за наступних підстав.

В силу ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

У відповідності із вимогами ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно з вимогами ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Крім того, вимогами ст.ст.213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що вказані вимоги закону судом першої інстанції виконано було і всі докази надані сторонами були досліджені і оцінені в їх сукупності відповідно до вимог ст.212 ЦПК України.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову позивача, суд першої інстанції виходив з доведеності факту неналежного виконання відповідачем ОСОБА_2 обовязків за укладеною між ними ОСОБА_6 щодо сплати щомісячних повних внесків, внаслідок чого й утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідачів у солідарному порядку.

Погоджується з такими висновками суду попередньої інстанції і судова колегія апеляційного суду з огляду на наступне.

Згідно з вимогами ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. А у відповідності до ст.610 Цивільного кодексу порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Статтею 8 ОСОБА_6 №73729 від 15.03.2004 року передбачено, що підписання цієї ОСОБА_6, а також Додатків до неї є свідченням того, що сторони повністю зрозуміли усі визначення, умови та зміст ОСОБА_6 та Додатків до неї.

Судом встановлено, що 15 березня 2004 року між Закритим акціонерним товариством «AICE Україна» та ОСОБА_2 було укладено ОСОБА_6 №73729 з Додатками №1 та №2 до неї, які є її невідємними частинами, та які було підписано обома сторонами. Згідно зазначеної ОСОБА_6 позивач зобовязався надати відповідачу послуги, спрямовані на придбання ним автомобіля через створену ним систему надання послуг з придбання автомобілів «Автоплан», яка відома під назвою «придбання у групах», а цей відповідач зобовязався оплатити стовідсоткову вартість автомобіля (100% ціни автомобіля) та вартість наданих йому наданих йому за ОСОБА_6 послуг, шляхом сплати 84 щомісячних повних внесків до кінця березня 2011 року, відповідно до ст.4 цієї ОСОБА_6 та Додатку №3 від 30 серпня 2004 року до цієї ОСОБА_6, який також було підписано ними.

6 вересня 2004 року, з метою забезпечення виконання зобовязань за ОСОБА_6 №73729 між позивачем та відповідачами ОСОБА_3 і ОСОБА_4 було укладено договір поруки, згідно якого останні зобовязались солідарно відповідати перед позивачем у повному обсязі за належне виконання ОСОБА_2 у повному обсязі зобовязань за цією ОСОБА_6.

В звязку із приведенням назви організаційно-правової форми товариства у відповідність до положень п.5 розділу XVII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про акціонерні товариства» вищевказане Закрите акціонерне товариство 24.02.2010 року зареєструвало зміни в назві організаційно-правової форми і новим типом назви організаційно-правової форми товариства стало Приватне акціонерне товариство (ПАТ) «AICE Україна».

ПАТ «AICE Україна» належним виконало умови ОСОБА_6 №73729 і 12 жовтня 2004 року ОСОБА_2 отримав автомобіль «ЗАЗ 110207-01» («Таврія»), кузов №Y6D9747, 2004 року випуску, і зареєстрував його на своє імя в МРЕВ м.Лисичанська ОСОБА_7 України, держ. № НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу АІС639684.

Згідно до п.3.1 статті 3 додатку до №2 до ОСОБА_6 від 15.03.2004 Ціна автомобіля це роздрібна ціна автомобіля, яка щомісячно встановлюється Виробником та/або Імпортером в останній робочий день кожного місяця.

Відповідно до п.10.1 статті 10 додатку до №2 до ОСОБА_6 від 15.03.2004 року, якщо протягом терміну дії ОСОБА_6 Виробник та/або імпортер здійснить заміну або припинить імпортувати або виробляти модель автомобіля, зазначену в додатку №1, фірма зобовязується замінити її новою моделлю або іншим автомобілем. Ціна нової моделі або автомобіля буде дійсною для розрахунку повного внеску для сплати усіма учасниками групи. А відповідно до п.10.2 цієї ж статті ОСОБА_6, якщо різниця між ціною нової моделі та ціною автомобіля, зазначеного у додатку №1, перевищує 10%, то учасники системи, які вже отримали попередню модель, сплачуватимуть щомісячні внески, розраховані згідно із ціною автомобіля, яка діяла на останньому Асигнаційному акті, коли така попередня модель присуджувалася, та буде відповідно змінюватися у процентному відношенні відповідно до ціни нової моделі.

Згідно листа №3147 від 13 жовтня 2006 року АО Українська автомобільна корпорація Філіал «АвтоЗаЗ-сервіс» довела до відома генерального директора ЗАТ (в подальшому ПАТ) «AICE Україна» про те, що з листопада місяця повністю знімаються з виробництва автомобілі «Таврія».

Тому, керуючись вищевказаним положенням, позивач у листопаді 2006 року здійснив заміну автомобіля «Таврія» на автомобіль «Славута» 110308-44.

23 липня 2008 року філія ТОВ «УкрАвтоЗАЗ Сервіс», яка виробляла автомобіль «Славута», повідомила позивача про припинення виробництва і цих автомобілів, в звязку з чим позивач, керуючись п.10.1 та п.10.3 того ж положення, у серпні 2008 року здійснив заміну автомобіля «Славута», ціну якого було взято за основу для визначення ціни автомобіля «Таврія», на автомобіль «ВАЗ-2107».

Відповідач ОСОБА_2 в період з березня 2004 року по листопад 2008 року сплачував належні йому щомісячні внески згідно ОСОБА_6 №73729, у тому числі і після того як позивач здійснив заміну автомобіля «Славута» 110308-44 на автомобіль «ВАЗ-2107», але починаючи з грудня 2008 року він порушив умови ОСОБА_6, в частині повноти сплати внесків, а з лютого 2011 року припинив сплачувати внески взагалі, в звязку з чим утворилась заборгованість, розмір якої склав 6658 грн. 80 коп., де заборгованість по сплаті чистих внесків 6483 грн. 71 коп. і заборгованість по сплаті внесків в оплату послуг 175 грн. 09 коп. (6483,71 грн. + 175,09 грн. = 6658,80 грн.).

Вищевказану процедуру сторони передбачали в ОСОБА_6 між собою, для того щоб у разі зняття з виробництва автомобіля, який вказано в Додатку №1, позивач мав можливість розрахувати щомісячні внески, а відповідач ОСОБА_2, укладаючи ОСОБА_6 в рамках створеної позивачем в Україні системи надання послуг з придбання автомобіля «Автоплан» та підписуючи додатки до неї, які є невідємними частинами ОСОБА_6, приймав на себе певні ризики на випадок заміни або припинення випуску моделі автомобіля та на час укладання ОСОБА_6 ОСОБА_2 не мав будь-яких законних підстав вважати, що заміна або припинення випуску моделі не настане. Відповідач ОСОБА_8 не довів, що зміст укладеної ним з позивачем ОСОБА_6 суперечить загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Порядок розрахунків з позивачем за придбаний ОСОБА_2 автомобіль по укладеній між ними ОСОБА_6 наведено судом першої інстанції у своєму рішенні, правильність якого сумніву у судової колегії не викликає.

17 лютого 2014 року позивачем адресу боржника, тобто ОСОБА_2, а також співпоручителів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 було спрямовано платіжні вимоги про одноразову сплату всієї суми заборгованості за ОСОБА_6, яка склала 6658 грн. 80коп., протягом 10-ти днів після отримання цієї вимоги, але не пізніше 27 лютого 2014 року, проте станом на квітень 2014 року цю вимогу ними виконано не було.

Згідно з вимогами ч.3 ст.554 Цивільного кодексу, особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до п.4.3 договору поруки від 06.09.2004 року, відповідальність співпоручителя за цим договором припиняється після повного виконання боржником або співпоручителем всіх забезпечених порукою зобовязань боржника перед кредитором, що виникають з угоди.

Таким чином, у судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач ОСОБА_2 свої зобовязання за укладеною між ним та позивачем ОСОБА_6 №73729, відповідно до її умов, не виконує, як не виконують своїх зобовязань за договором поруки і відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Крім того, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обовязок ОСОБА_2 та його поручителів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 нести солідарну відповідальність перед позивачем щодо заборгованості за ОСОБА_6 №73729 у сумі 6658 грн. 80 коп.

Обгрунтованими є також і висновки суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання кредитної угоди та договору застави недійсними, оскільки укладаючи з позивачем ОСОБА_6 від 15.03.2004 року та підписуючи додатки до неї, ОСОБА_2 приймав на себе певні ризики на випадок заміни або припинення випуску моделі автомобіля та на час укладання ОСОБА_6 у нього не було будь-яких законних підстав вважати, що зміст ОСОБА_6 суперечить вимогам закону, про що зазначалось вище.

Крім того, статтею 203 ЦК України передбачений вичерпний перелік на підставі яких, може бути визнано недійсність правочину. Проте ОСОБА_2 необґрунтовано жодної підстави, якою передбачено можливість визнання правочину недійсним.

З вказаними висновками суду першої інстанції вважає за необхідне погодитись і судова колегія апеляційного суду, оскільки зроблені вони на підставі встановлених ним обставинах справи, всебічно, повно та обєктивно досліджених доказах, та на підставі правильного застосування норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги апелянта про те, що позивач безпідставно здійснив заміну автомобіля «Таврія» на автомобіль «Славута», а потім на автомобіль «ВАЗ-2107» судова колегія до уваги не приймає, оскільки позивач не є виробником, імпортером або дистрибютером автомобілів, а тому не може впливати на формування ціни на автомобілі та вирішувати питання про подальше виробництво чи реалізацію якоїсь марки чи моделі автомобіля і процедура заміни марки або моделі автомобіля, як про це зазначалось у ст.10 Додатку №2 до ОСОБА_6 від 15.03.2004 року, проводиться на підставі повідомлення виробника або імпортера чи дистрибютера про припинення виробництва або продажу автомобіля, а як зазначалось вище позивачем були отримані листи від виробника про припинення виробництва автомобілів «Таврія», а потім і «Славута». Крім того, умови угоди не містять обовязку позивача погоджувати ці дії з учасником системи, до якої входив і ОСОБА_2, адже ж така згода міститься в самій ОСОБА_6.

Не бере судова колегія до уваги і посилання апелянта в своїй скарзі на обман з боку позивача, оскільки з огляду на вимоги ст.11 ЦПК України про те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, у суду 1-ої інстанції не було підстав розглядати такі його вимоги, т.я. вони, у встановленому законом порядку, предявлені ним не були.

Не можуть бути прийняті до уваги і доводи апелянта щодо пропуску позивачем трирічного строку для звернення до суду з зазначеним позовом, оскільки, як зазначалось вище, апелянт, починаючи з лютого 2011 року припинив виконувати свої платіжні зобовязання перед позивачем взагалі, а на письмову пропозицію позивача від 17.02.2014 року про одноразову сплату всієї суми заборгованості за ОСОБА_6, яка склала 6658 грн. 80коп., протягом десяти днів після отримання такої вимоги, але не пізніше 27 лютого 2014 року, ОСОБА_2 та його співпоручителі не відповіли, чим порушили законні права позивача.

Тому після цього, тобто після закінчення вищевказаного 10-ти денного строку, на виконання платіжної вимоги, і розпочинається перебіг строку позовної давності, з огляду на що позивач і звернувся до суду з вимогами до відповідачів, предявивши зазначений позов 23 квітня 2014 року.

Крім того, інші наведені відповідачем доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не впливають на законність ухваленого цим судом рішення.

У відповідності з вимогами ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 213, 214 ЦПК України.

Підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 02 квітня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів після її проголошення.

Головуючий:

Судді: