Номер провадження: 22-ц/785/7656/15
Головуючий у першій інстанції Шевчук Ю. В.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 липня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином,

встановила:

15 березня 2012 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовною заявою та, уточнивши позовні вимоги, просила суд стягнути солідарно з відповідачів на її користь матеріальну шкоду в розмірі 31 194,36 грн., моральну шкоду в розмірі 50 000 грн., а також судові витрати у справі.

Свої вимоги мотивувала тим, що 25 березня 2011 року на автодорозі Т 1604 - село Приморське - місто Татарбунари, ОСОБА_4, управляючи автомобілем «Mercedes Benz Vito», державний номерний знак НОМЕР_1, який належить на праві власності його батьку - ОСОБА_5, порушив вимоги Правил дорожнього руху, а саме п. п. 10,1 і 12.1 Правил, не впорався з управлінням автомобіля, виїхав на смугу зустрічного руху, де скоїв зіткнення з автомобілем «УАЗ - 3303-01», під управлінням ОСОБА_6, який рухався в зустрічному йому напрямі.

В результаті цієї ДТП пасажиру автомобіля «УАЗ - 3303-01» ОСОБА_3 були спричинені тяжкі тілесні ушкодження, у вигляді політравми з забоями головного мозку, переломами шийного відділу хребта, переломами кісток лівої голені, множинні переломи кісток тазу с гострою втратою крові, травматичного шоку, множинні садини, синців на обличчі, лівої голені, гемартроз лівого колінного суглобу.

Органом досудового слідства дії відповідача ОСОБА_4 кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України. У кримінальній справі ОСОБА_3 визнана потерпілою. Згідно постанови Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.08.2011 року ОСОБА_4 був звільнений від кримінальної відповідальності на підставі п. «в» ч.1, ст.6 Закону України «Про амністію», кримінальна справа у відношенні нього була закрита.

Після отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_3 знаходилася на стаціонарному лікуванні з 25 березня 2011 року по 09 липня 2011 року в Одеській обласній клінічній лікарні. Всі витрати на придбання ліків для лікування ОСОБА_3 сплачувала сама. Нею були понесені матеріальні витрати, пов'язані з поїздками до м. Одеси в лікарню, з придбанням бензину, продуктів харчування. Сума всіх понесених витрат складає 31 194,36 грн.

Також, ОСОБА_3 вказувала, що відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 їй була завдана і моральна шкода, яка полягає в стражданнях, перенесених в результаті стресу під час дорожньо-транспортної події, відчутим фізичним болем від отриманих тілесних ушкоджень, моральними стражданнями, безсонням, яке виникло у зв'язку з нервовим стресом і постійними болями. Спричинені їй моральні страждання ОСОБА_3 оцінила в 50 000 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, просила її вимоги задовольнити.

Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 липня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_3 були задоволені частково (а.с. 135-137).

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 серпня 2014 року зазначена заочне рішення було скасоване, а справа призначена до розгляду. (а.с. 162-163).

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснив, що він погоджується з тим, щоб матеріальна і моральна шкода були стягнуті з нього та з відповідача - Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - МТСБУ), розмір матеріальної шкоди, яка вказана позивачем у позові, відповідач ОСОБА_4 визнав.

Адвокат Яковенко І.В., який діяв в інтересах відповідача ОСОБА_5, у судовому засіданні пояснив, що не погоджується з уточненим позовом, оскільки вважає, що відповідачем по вказаному позову має бути виключно ОСОБА_4, а не він, про що він детально вказав у своїх запереченнях.

Відповідач ОСОБА_5 у судовому засідання підтримав доводи свого адвоката, просив суд відмовити у тих позовних вимогах, які пред'явлені до нього, оскільки він є неналежним відповідачем.

Справа була розглянута у відсутність представника відповідача - МТСБУ, який направив на адресу суду свої заперечення, в яких зазначив, що на дату ДТП - 25.03.2011 року, у Єдиній централізованій базі даних МТСБУ відсутній договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного по відношенню до ТЗ д/н НОМЕР_1 (а.с. 214).

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 липня 2015 року позов ОСОБА_3 було задоволено частково та було стягнуто з ОСОБА_4, на користь ОСОБА_3 суму матеріальної шкоди у розмірі 31 194, 36 грн. та суму моральної шкоди у розмірі 15 000,00 грн.

У задоволенні інших позовних вимог було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, який задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Та обставина, що 25 березня 2011 року відповідач ОСОБА_4, керуючи автомобілем марки «Mercedes Benz Vito», д/н НОМЕР_1, власником якого був на той час його батько ОСОБА_5, грубо порушив Правила дорожнього руху і здійснив зіткнення з автомобілем «УАЗ - 3303-01», пасажиром якого була позивач - ОСОБА_3, та якій внаслідок зіткнення були спричинені тяжкі тілесні ушкодження, підтверджуються матеріалами справи та визнані сторонами, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

В даному випадку спірним є питання, хто із відповідачів має нести відповідальність за спричинену позивачці матеріальну та моральну шкоду, а також щодо розміру завданої моральної шкоди.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд виходив із того, що в даному випадку завдану матеріальну і моральну шкоду позивачці повинна нести винна особа, якою є відповідач ОСОБА_4, який між тим на час скоєння ДТП був власником джерела підвищеної небезпеки.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.

У відповідності до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України, викладених в п.4 його постанови № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» (далі - Постанова Пленуму ВССУ № 4 від 01.03.2013 року), розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Як було зазначено вище, у відношенні відповідача ОСОБА_4 порушено кримінальну справу за звинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

Разом з тим, постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.08.2011 року ОСОБА_4 було звільнено від кримінальної відповідальності на підставі п. «в» ст.ст.1, 6 ЗУ «Про амністію».

Згідно роз'яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 20.02.2004 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює закриття кримінальних справ», звільнення від кримінальної відповідальності - це відмова держави (її компетентних органів) від засудження особи, яка вчинила злочин, та застосування до неї кримінально-правових засобів примусового характеру. Водночас звільнення від кримінальної відповідальності не є виправданням особи.

Рішення про звільнення від кримінальної відповідальності та покарання внаслідок акту амністії постановляється лише в разі доведеності вини особи у вчиненні злочину. Звільнення особи від кримінальної відповідальності внаслідок акту амністії не може свідчити про не вчинення особою злочину, звинуваченою у ньому. В іншому випадку у справі постановляється обвинувальний вирок.

Таким чином, факт неправомірності дій відповідача ОСОБА_4 щодо скоєння ДТП, а також наявність причинного зв'язку між його протиправною поведінкою та шкодою, яка завдана позивачці ОСОБА_3, знайшли своє підтвердження в матеріалах справи та не заперечуються сторонами.

Крім того, як було зазначено вище, наявність шкоди, яка завдана позивачці, також знайшла своє підтвердження.

При цьому суд обгрунтовано вказав, що обов'язковою умовою відповідальності є те, що шкода в даному випадку виступає об'єктивним наслідком винної поведінки заподіювача шкоди.

Так, суд першої інстанції зазначив, що вищевказаним злочином позивачці заподіяно матеріальної шкоди на суму 31 194,36 грн., що підтверджується копіями квитанцій на придбання ліків на відновлення здоров'я, наданих суду позивачкою.

Згідно ч. 4 ст. 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.

Виходячи з вищезазначених положень законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність стягнення з відповідача ОСОБА_4 на користь позивачки ОСОБА_3 матеріальної шкоди в розмірі 31 194,36 грн., оскільки зазначений розмір є обґрунтованим, правомірним та доведеним.

Проте, апелянт ОСОБА_3 не погодилась з висновком суду в тій частині, що завдана їй шкода має бути стягнута лише з ОСОБА_8 і зазначила, що шкода має бути стягнута з усіх відповідачів у справі солідарно.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Згідно інформаційного листа МТСБУ № 7/2-28/10998 від 15.04.2015 року на момент ДТП, 25.03.2011 року договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного по відношенню до автомобілю д/н НОМЕР_1, відсутній.

Відповідно до ст. 25 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування.

Таким чином, відповідач ОСОБА_5, якому в оперативне управління було передано автомобіль «Mercedes Benz Vito», д/н НОМЕР_1, та який вказаний у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу, як власник, був зобов'язаний застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортного засобу.

Згідно ст. 41 вищезазначеного Закону (п.1 ч.1) передбачено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Статтями 22-24 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлений обов'язок МТСБУ здійснювати регламентні виплати та відшкодовувати у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. У зв'язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов'язані з лікуванням, реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров'я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.

Одночасно, зазначеним Законом встановлений порядок здійснення такого відшкодування нанесеної шкоди заподіяної транспортним засобом, власник якого не застрахував свою відповідальність.

У відповідності до з ч.1 ст.35 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» , для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

За змістом абз.4 п.16 Постанови Пленуму ВССУ №4 від 01.03.2013 року у разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов'язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_3, з метою отримання страхових сум, не зверталась з відповідною вимогою до МТСБУ, тим самим не скористалася своїм правом на отримання страхового відшкодування від МТСБУ.

Відповідно до п.11 вищевказаної Постанови Пленуму ВССУ №4 від 01.03.2013 року, за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред'явлена безпосередньо до винної особи, оскільки за змістом статті 1191 ЦК особа, яка відповідає за шкоду, завдану з вини іншої особи, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої та особи, яка за неї відповідає, однакові.

Виходячи з вищевикладеного, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди з МТСБУ.

Що стосується відповідача ОСОБА_5, то суд також обгрунтовано відмовив у позові до нього, з наступних підстав.

Так, у відповідності до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Як було зазначено вище, ОСОБА_4 на момент скоєння ДТП та нанесення позивачу тяжких тілесних ушкоджень керував автомобілем на підставі довіреності, що була видана йому власником автомобілю - ОСОБА_5, тобто правомірно володів транспортним засобом і керував ним.

Відповідно до п.6 вищевказаної Постанови Пленуму ВССУ № 4 від 01.03.2013 року особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий її власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа, буде нести відповідальність за завдання шкоди (п.2.2 Правил дорожнього руху).

Враховуючи, що чинним законодавством України чітко встановлено особу, яка повинна нести такі відшкодування - особа, яка завдала шкоду, якою може бути власник транспортного засобу, або титулований користувач, тобто ОСОБА_4, суд обгрунтовано відмовив у позові до ОСОБА_5

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у відповідності до ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

З цих підстав, та враховуючи обставини по даній справі, колегія суддів вказує, що в даному випадку відповідачі не відповідають перед позивачкою за завдану їй матеріальну і моральну шкоду в солідарному порядку, оскільки в даному випадку зобов'язання виникло із підстав завдання шкоди, є конкретно вираженим, тобто не є неподільним.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення з відповідачів на її користь моральної шкоди в розмірі 50 000 грн., то колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, дією чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. в «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов'язковому з'ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діями заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У відповідності до ч.3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Виходячи з викладеного, та враховуючи характер отриманих позивачкою тілесних ушкоджень, а також її вік - 57 років, наявність у неї інвалідності другої групи, суд дійшов правильного висновку про те, що позивачці завдана моральна шкода, розмір якої складає 15 000 грн.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко