Справа № 152/426/15-ц Провадження № 22-ц/772/2277/2015Головуючий в суді першої інстанції Соколовська Т. О.
Категорія 57Доповідач Луценко В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" липня 2015 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого - Луценка В.В.,

суддів - Денишенко Т.О., Зайцева А.Ю.,

при секретарі - Торбасюк О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів, за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» - Міщенка Андрія Леонідовича на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 29 травня 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів.

Свої позовні вимоги ОСОБА_2 мотивував тим, що 10.02.2015 року між сторонами було укладено Договір фінансового лізингу №000215, предметом лізингу за яким є транспортний засіб, а саме трактор МТЗ 82.1.26. Перед підписанням зазначеного Договору представник ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» в усній формі повідомив ОСОБА_2, що трактор коштує 120000 гривень, однак спочатку йому необхідно сплатити авансовий платіж в сумі 40000 гривень, в якості часткової оплати вартості трактора, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого трактор буде передано в його користування. Однак після перерахування авансового платежу виявилось, що сплачена сума в розмірі 40000 гривень є адміністративним платежем лізингодавцю за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення Договору, а сам предмет лізингу ОСОБА_2 переданий не був. Зважаючи на наведене позивач вважає що представник компанії ввів його в оману щодо обставин, які мають істотне значення при укладенні Договору, а тому просив визнати його недійсним.

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 29 травня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано договір фінансового лізингу №000215 від 10.02.2015 року укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» недійсним.

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_2 сплачений адміністративний платіж в сумі 40000 гривень.

В задоволенні решти позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням представника ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» - Міщенко А.Л. оскаржує його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення ухвалене з порушенням норма матеріального та вимог процесуального права, а тому просив його скасувати, ухвалити нове рішення у справі, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Заслухавши доповідача, пояснення і заперечення сторін, які з'явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Матеріалами справи встановлено, що 10.02.2015 року між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_2 було укладено Договір фінансового лізингу №000215 (а.с. 7-15), відповідно до якого предметом фінансового лізингу є транспортний засіб, а саме трактор МТЗ 82.1.26, який відповідач зобов'язалася передати у користування позивачу в строк та на умовах визначених Договором.

Відповідно до ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

За правилами ч.1 ст.3 ЗУ «Про фінансовий лізинг» та ч.1 ст.807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Згідно з ч.1 ст.184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Згідно ч.2 ст.1 ЗУ «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Як вбачається з квитанції №22194957 від 10.02.2015 року (а.с. 16) ОСОБА_2 перевів на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» 40000 гривень.

З п.1.7 та 4.1 оспорюваного Договору фінансового лізингу вбачається, що предмет лізингу передається у користування Лізингоодержувачем протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу.

З Договору фінансового лізингу та Додатку №1 (а.с. 15) вбачається, що сплачені ОСОБА_2 40000 гривень є першочерговим адміністративним платежем у розмірі 10% від вартості предмета лізингу, за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору.

Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Таким чином, визначення умов договору приєднання за законом віднесено до питань внутрішньої діяльності відповідача, підготовка документів для укладення договору не може бути послугою в розумінні п.17 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів», а отже, відповідач не може безпосередньо включати витрати на них в ціну договору та зобов'язувати споживача їх оплатити.

Частиною 2 ст.16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

З наведеного вбачається, що чинним законодавством не передбачено лізинговий платіж пов'язаний з укладенням самого Договору фінансового лізингу.

Відповідно до пп.2 п.6 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Оскільки за умовами спірного Договору лізингу, виконання зобов'язання відповідача за ним ставиться в залежність від факту внесення позивачем «адміністративного платіжу» за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, наявні підстави для визнання договору недійсним в цілому.

Окрім того, Договір лізингу не містить графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів та сам обсяг таких платежів сторони не погодили та не підписали в момент укладення договору, що вказує на невизначеність загального обсягу фінансування, що у свою чергу відповідно до п.10 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» також є ознакою несправедливої угоди, а саме установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

У пункті 8.2 оспорюваного Договору вказана погоджена сторонами вартість предмета лізингу, однак лише на момент укладання договору (15384,62 доларів США). За умовами договору вона може бути змінена, в залежності від зміни обмінного курсу долара США до української гривні або у разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця, що у свою чергу відповідно до п.13 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» також є ознакою несправедливої угоди, а саме визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про те, що оспорюваний Договір фінансового лізингу №000215 по своїй природі є несправедливий, порушує принцип добросовісності, умови якого призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди спаживачеві.

Відповідно до ч.1 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Враховуючи положення пп.2 п.6 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» визнання цих положень договору недійсними зумовлює зміну інших положень Договору, а тому оспорюваний Договір може бути визнаний недійсним у цілому із застосуванням наслідків недійсності правочину.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 1 ст.216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Порушення цієї норми Закону полягає в тому, що при укладенні з позивачем договору фінансового лізингу відповідач завуалював призначення першого адміністративного платежу в розмірі 40000 гривень під вигляд платіжу за договором, який за умова договору не повертається в жодному випадку та є платою за укладення самого договору.

На підставі викладеного, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на обставинах та матеріалах справи, відповідає нормам матеріального та вимогам процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстави для скасування або зміни рішення відсутні.

Керуючись ст.303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» - Міщенка Андрія Леонідовича відхилити, а рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 29 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набуває законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів.

Головуючий суддя: _______ Луценко В.В.

Судді: _______ Денишенко Т.О.

_______ Зайцев А.Ю.