АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9944/2015 Доповідач - Шиманський В.Й.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2015 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Семенюк Т.А., Махлай Л.Д.

при секретарі - Ошедшій А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, треті особи: Первинна профспілкова організація Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, Професійна спілка Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач звернувся у квітні 2015 року.

Зазначав, що з 16.12.2013 року по 25.03.2015 року працював на посаді водія автотранспортних засобів 1 класу сектору з експлуатації транспорту дирекції Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення. Згідно з наказами Концерну РРТ від 12.03.2015 року та 25.03.2015 року за №№ 9/ок та 108 його звільнено з займаної посади 25.03.2015 року у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 КЗпП України. Вважаючи вказане звільнення незаконним просив суд визнати незаконним та скасувати наказ Концерну РРТ від 12.03.2015 року № 9/ок про його звільнення з посади водія автотранспортних засобів 1 класу сектору з експлуатації транспорту 12 березня 2015 року у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, а також поновити на роботі на вказаній посаді. Також просив стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 березня 2015 року до моменту поновлення на роботі та допустити негайне виконання рішення суду.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 12 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування даного рішення та ухвалення нового про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволенню у зв'язку з наступним.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що згідно копії трудової книжки та наказу про прийняття на роботу, ОСОБА_2 з 16.12.2013 року працював на посаді водія автотранспортних засобів 1 класу сектору з експлуатації транспорту Дирекції Концерну РРТ.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір, до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується, самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Згідно роз'ясненнь Пленуму Верховного Суду України, викладених в п. 19 Постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду трудових спорів», розглядаючи трудовий спір, пов'язаний зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Разом з тим, суд не може надавати оцінку правомірності і доцільності внесених змін, оскільки це стосується господарської діяльності суб'єкта господарювання і не є предметом доказування у судових спорах.

Частиною 3 статті 64 Господарського кодексу України закріплено що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку із зменшенням обсягів робіт з автотранспортного забезпечення діяльності дирекції Концерну РРТ, скороченням кількості транспортних засобів, що обліковуються на балансі дирекції, та приведенням штату водіїв транспортних засобів у відповідність до кількості та переліку автотранспортних засобів, наказом Концерну РРТ № 3 від 05.01.2015 року посада водія автотранспортних засобів 1 класу сектора з експлуатації транспорту, яку займав позивач, була скорочена.

Відповідачем було дотримано норми закону та 08.01.2015 року позивача була попереджено про майбутнє вивільнення та були запропоновані вакантні посади, які були в Концерні, від яких позивач відмовився, що підтверджується копією відповідного повідомлення з додатками, котрі містять перелік вакантних посад, з яким ознайомлено позивача 08.01.2015 року та копією Акту про відмову від запропонованих посад від 08.01.2015 року.

У зв'язку з наказом від 12.03.2015 року за № 9/ок ОСОБА_2 було звільнено з займаної посади 12.03.2015 року у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. При цьому, у звязку з отриманням оригіналу листка непрацездатності позивача, серії АГТ № 845667, видано наказ Концерну РРТ від 25 березня 2015 року за № 108, згідно якого датою звільнення позивача з посади слід вважати 25 березня 2015 року.

Вирішуючи спір, суд з дотриманням вимог ст. 213, 214 ЦПК України, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. 212 ЦПК України, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, правильно виходив із відсутності порушень відповідача при звільненні позивача та правових підстав для задоволення позову.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_2 зазначав, що в Концерні РРТ створена та діє Професійна спілка Концерну радіомовлення, радіозв'язку і телебачення, членом якої він є. Натомість, в порушення вимог ст. 43 КЗпП України до ПС Концерну РРТ жодного обґрунтованого подання керівника Концерну РРТ щодо надання згоди на звільнення позивача не надходило. Крім того, відповідно до положень ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, переважне право на залишення на роботі надасться працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Оскільки він має більш високу кваліфікацію то мав переважне право на залишення на роботі.

Однак вказані доводи вже були розглянуті судом першої інстанції та обґрунтовано відхилені з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Як вбачається з матеріалів справи на час скорочення посади позивача та його звільнення в дирекції Концерну РРТ діяла ППО Концерну РРТ, членом якої позивач не був, а тому керівник Концерну РРТ не звертався до профкому ППО Концерну РРТ для отримання згоди на його звільнення.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції на необгрунтованість посилань позивача на необхідність отримання згоди на його звільнення від ПС Концерну РРТ, оскільки вказана професійна спілка була створена після звільнення позивача з займаної посади.

Враховуючи що наказом Концерну РРТ від 05 січня 2015 року № 3 була скорочена посада саме водія автотранспортних засобів 1 класу сектора з експлуатації транспорту, то не вбачається порушень прав позивача, передбачених ч. 1 ст. 42 КЗпП України.

Інших доводів щодо незаконності рішення суду першої інстанції апеляційна скарга в собі не містить.

Так, відповідно до статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Всупереч вимогам вищезазначених статей, позивачем не було надано ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду належних та допустимих доказів на підтвердження незаконного його звільнення з займаної посади

З огляду на викладене, оскаржене у справі рішення постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому це рішення не може бути скасованим з підстав що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 червня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: