Ухвала

іменем україни

12 серпня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Мартинюка В.І.,

Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тверська Інесса Володимирівна, Реєстраційна служба Обухівського міськрайонного управління юстиції, про визнання недійсними договорів та зобов'язання вчинити дії, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 14 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, у якому просила визнати недійсним договір іпотеки, укладений 29 жовтня 2013 року між нею та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. та зареєстрований за реєстровим № 873, предметом якого визначено належні їй на праві власності житловий будинок НОМЕР_1, що розташований в обслуговуючому кооперативі садового товариства «Дрімленд» (далі - ОК СТ «Дрімленд») на території Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області, та земельна ділянка площею 0,3744, з цільовим призначенням - для ведення фермерського господарства, кадастровий номер НОМЕР_2, яка розташована на території Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області; визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений 29 жовтня 2013 року між тими ж сторонами, посвідчений тим самим нотаріусом та зареєстрований за реєстровим № 875; зобов'язати Реєстраційну службу Обухівського міськрайонного управління юстиції вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек записи про обтяження іпотекою нерухомого майна.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 22 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 14 квітня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Проте оскаржувані судові рішення зазначеним нормам процесуального права не відповідають.

Відмовляючи в задоволенні указаного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження неправомірності дій відповідача щодо укладення оспорюваних договорів, які, як встановлено, укладені згідно з вимогами чинного законодавства України та посвідчені нотаріально; під час посвідчення договорів нотаріусом дотримано вимог закону, здійснено перевірку нерухомого майна, в результаті якої встановлено відсутність відомостей про перебування під іпотекою чи податковою заставою іпотечного майна.

Обґрунтовуючи свої висновки, суди керувалися ст. ст. 15, 16, 203, 204, 215, 546, 572, 575, 627, 628, 638 ЦК України, ст. ст. 1, 2, 6, 7, 33, 39 Закону України «Про іпотеку».

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд додатково зазначив, що під час підписання оспорюваних договорів позивач, будучи дієздатною, погодилася на всі їхні умови, які передбачені цими договорами, і своїм підписом посвідчила свою згоду на їх виконання.

Однак із такими висновками погодитися не можна виходячи з наступного.

Так, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам п. 3 ч. 1 ст. 215 ЦПК України, адже мотивувальна частина рішення не містить встановлених судом обставин і визначених відповідно до них правовідносин.

Разом з тим на порушення вимог п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України в описовій частині ухвали суду апеляційної інстанції не зазначено короткого змісту вимог апеляційної скарги; узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу; встановлених судом першої інстанції обставин.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st4>).

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_3 обґрунтовувала свої вимоги наявністю підстав, передбачених ст. 133 ЗК України, ст. ст. 7, 13-1, 55 Закону України «Про нотаріат», для визнання недійсними вищевказаних договорів іпотеки та про задоволення вимог іпотекодержателя від 29 жовтня 2013 року, укладених між нею та ОСОБА_4

Зокрема, позивач зазначила, що всупереч положенню ст. 133 ЗК України заставодержателем земельної ділянки за договором є фізична особа, а не банк.

Крім того, на порушення наведених норм Закону України «Про нотаріат» оспорювані договори посвідчено неуповноваженим нотаріусом - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу поза межами його нотаріального округу, оскільки нерухоме майно - предмет іпотеки знаходиться в Обухівському районі Київської області; позивач як сторона договору зареєстрований в Обухівському районі Київської області, а відповідач - у м. Дніпропетровську.

Так, ч. ч. 1, 4 ст. 133 ЗК України установлено, що у заставу можуть передаватися земельні ділянки державної, комунальної та приватної власності, якщо інше не встановлено законом, а також права на них - право оренди земельної ділянки, право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), якщо інше не передбачено законом. Заставодержателем земельних ділянок сільськогосподарського призначення та прав на них (оренди, емфітевзису) можуть бути лише банки.

Згідно зі змістом ст. 55 Закону України «Про нотаріат» посвідчення правочинів щодо відчуження, іпотеки житлового будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна, а також правочинів щодо відчуження, застави транспортних засобів, що підлягають державній реєстрації, провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін відповідного правочину.

Зазначивши узагальнюючі фрази про відповідність оспорюваного договору вимогам чинного законодавства України, а саме: ст. ст. 15, 16, 203, 204, 215, 546, 572, 575, 627, 628, 638 ЦК України, ст. ст. 1, 2, 6, 7, 33, 39 Закону України «Про іпотеку», суд залишив поза увагою й відповідною правовою оцінкою підстави поданого позову, а саме: ст. 133 ЗК України, ст. ст. 7, 13-1, 55 Закону України «Про нотаріат»; на порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України не зазначив обставин і фактів, які б спростовували доводи і підстави позову; в достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин, правовою природою заявленого позову та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню.

На вищевказані порушення не звернув уваги апеляційний суд та, переглядаючи справу в апеляційному порядку, всупереч вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України не перевірив у достатньому обсязі доводів апеляційної скарги, а також законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції по суті вирішеного спору.

За таких обставин передчасним є висновок суду про відмову в задоволенні позову.

Оскільки суди першої й апеляційної інстанцій на порушення вимог ст. ст. 212-215, 303 <nau://ukr/1618-15|st303>, 315 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st316> не дотрималися норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій - скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 14 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: О.І. Євтушенко

В.І. Мартинюк

О.М. Ситнік

О.В. Ступак