Провадження № 22-ц/780/3088/15 Доповідач у 2 інстанції Волохов Л. А.
Категорія 58 18.06.2015
УХВАЛА

Іменем України

18 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Суханової Є.М., Коцюрби О.П.

при секретарі Микитенко Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Білоцерківської міської ради, третьої особи ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання незаконними та скасування рішення Білоцерківської міської ради на право власності на земельну ділянкуза апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2015 року,

встановила:

Позивач звернувся до суду з позовом, посилаючись на те, що договором купівлі-продажу від 03.10.1986 р. зареєстрованим Білоцерківською державною нотаріальною конторою в реєстрі за № 2-4672, у встановленому законодавством порядку ним у гр. ОСОБА_6 придбано половину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1. В договорі вказано, що придбана ним будівля знаходиться на земельній ділянці площею 910 кв.м. У встановленому діючим на той час законодавством України придбане ним житло було зареєстроване в Білоцерківському міжміському бюро технічної інвентаризації.

На будинок і присадибну ділянку оформлений технічний паспорт МБТІ з інвентаризаційним № 3180. Майже три десятиліття присадибна земельна ділянка оброблялась ним і його родиною, як город. Він користується нею і нині, тобто він є її законним добросовісним користувачем з передбаченими Земельним кодексом України правами і обов'язками.

Проте в порушення його законних прав добросовісного користувача присадибної земельної ділянки рішенням № 1459-68-У від 26.08.2010 року Білоцерківська міська рада за поданням земельного відділу з порушенням чинного земельного законодавства порядку відчуження земельних ділянок передала частину його присадибної земельної ділянки ОСОБА_3, який оформив земельну ділянку та одразу продав її ОСОБА_4, який також вистав земельну ділянку на продаж.

Згоди на відчуження його присадибної ділянки, що знаходиться у його в законному користуванні, він не давав. Його підписи в акті на відведення земельної ділянки на користь ОСОБА_3 підроблено. Він звертався з відповідними заявами до виконавчого комітету Білоцерківської міської ради і у міський відділ міліції з проханням виправити допущене порушення закону, проте одержав офіційну відповідь з рекомендацією звернутися до Білоцерківського міськрайонного суду. Позивач в судовому засіданні декілька разів уточнював позовну заяву та просить визнати незаконним та скасувати рішення Білоцерківської міської ради № 1459-68-У від 26.08.2010 року про виділення частини його присадибної ділянки за адресою АДРЕСА_1, ОСОБА_3 для приватизації і будівництва житлового будинку в межах його домоволодіння як таке, що прийняте в порушення ст. 120 Земельного кодексу України; визнати незаконним та скасувати державний акт серії НОМЕР_1 від 11.11.2010 року на право власності на земельну ділянку кадастровий номер № НОМЕР_2, одержаний, з порушенням чинного законодавства України.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача просить рішення суду скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд, у зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. У пункті 2 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" зазначено, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, щозгідно договору купівлі-продажу від 03 жовтня 1986 р. ОСОБА_7 продав ОСОБА_2 половину житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1, загальною площею 59,20 кв. м. та розташований на земельній ділянці 910 кв.м. з надвірними спорудами. ? частини будинку належала ОСОБА_7 на підставі Свідоцтва про право на спадщину. Згідно Реєстрового надпису в цьому документі житловий будинок ? частина зареєстрований в Білоцерківському МБТІ за ОСОБА_2

Згідно технічного паспорта на житловий будинок по АДРЕСА_1 зазначено, що власниками будинку були ОСОБА_5 частка 1/2, ОСОБА_2 частка 1/2, ОСОБА_8 частка 1/2, станом на 14.09.1999 року.

Згідно витягу із рішення виконкому Білоцерківської міської ради від 23.12.1997 р. № 338, ОСОБА_2 передано безкоштовно земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у приватну власність в розмірі 1000 кв.м. розташовану за адресою: АДРЕСА_1

На підставі рішення Білоцерківської міської ради № 1459-68-У від 26.08.2010 р. ОСОБА_3 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 від 11.10.2010 р. площею 0,0709 га за адресою АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, з присвоєнням кадастрового номера та реєстрацією у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю.

Відповідно до ст.ст. 22,30 ЗК України в редакції Закону від 18.12.1990 р. № 561-Х11 право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. При переході права власності громадян на житловий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів.

Відповідно до ст.ст. 120,125,126, п.7 Розділу X Перехідні положення ЗК України в редакції Закону від 25.10.2001 р. № 2768-111 до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі її їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Право власності та право постійного користування та земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форма державних актів затверджується Кабінетом Міністрів України. Громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Відповідно до ст.ст. 125,126 ЗК України в редакції Закону № 1066-17 від 05.03.2009 р., № 3613-17 від 07.07.2011 р. право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюються відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16.04.2004 р. вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що а) згідно з частиною першою статі 81,82 ЗК право власності на земельну ділянку набувають громадяни України; б) згідно з положеннями статті 119 ЗК передача громадянам у власність або в користування земельної ділянки, якою він добросовісно, відкрито і безперервно користується протягом 15 років за відсутності документів про право на цю земельну ділянку, здійснюється у порядку, встановленому ЗК. Зворотної дії в часі ця норма не має; в) з 1 січня 2002 р. відповідно до статті 125 ЗК право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з 2 травня 2009 р. у відповідності із Законом України від 5 березня 2009 р. № 1066-У1 право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав; г) громадяни зберігають право на земельні ділянки (пункт 7 розд. X «Перехідні положення» ЗК, одержані ними до 1 січня 2002 р. у власність, у тимчасове користування або на умовах оренди в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством; г») при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження.

Статті 10, 60 ЦПК України визначають, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 ЦПК України, частина перша якої передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Колегія суддів погоджується з висновками суду, що у договорі купівлі-продажу ? частини житлового будинку від 03 жовтня 1986 року та реєстровому надписі на ньому не вказано, яку саме площу земельної ділянки із загальної площі розміром 910 кв.м. слід рахувати, як таку, що є частиною земельною ділянки згідно купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку яка придбана ОСОБА_2 у ОСОБА_7

Також, що позивач отримавши право на користування земельною ділянкою на підставі договору купівлі-продажу від 03.10.1986 р. 1/2 частини будинку АДРЕСА_1, отримавши відповідно до рішення виконкому Білоцерківської міської ради № 338 від 23.12.1997 р. дозвіл на передачу безкоштовно земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у приватну власність в розмірі 1000 кв.м., не надав до суду докази того, що скористався своїми правами: здійснив уточнення площі земельної ділянки в натурі, після встановлення меж земельної ділянки отримав державний акт на право приватної власності на землю за адресою АДРЕСА_1

Крім того, згідно Ухвали колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області від 18.06.2013 року, ОСОБА_2 13 січня 2011 року. одержав державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_3, на підставі якого є власником земельної ділянки площею 0,0500 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 Державний акт зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за. № 00067, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_4, вона межує із земельними ділянками інших землекористувачів та землями загального користування. Оцінюючи доводи про фальсифікацію підписів в акті погодження меж земельної ділянки та невизначеність питання законності отримання державного акта ОСОБА_3 колегія суддів враховує наступне:

Відповідно до п. 3.12 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів № 376 від 18.05.2010 р., (далі Інструкція) закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадках їх нез'явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання.

У наказі п.6, яким затверджено вищевказану Інструкцію вказано, що цей наказ набирає чинності з 1 січня 2011 р.

Згідно наданої позивачем копії Державного акта на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 виданого ОСОБА_3 11.10.2010 р., із земельною ділянкою ОСОБА_3 не межує земельна ділянка ОСОБА_2

Суду позивачем, представником позивача не надані правовстановлюючі документи на підтвердження того, що земельні ділянки ОСОБА_3 і позивача межують, відтак право позивача на користування земельною ділянкою не може вважатися порушеним.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглянувши спір, повно та всебічно дослідив й оцінив обставини справи, надані сторонами докази, застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не є підставою для скасування законного і обґрунтованого рішення суду.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2015 рокузалишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня його оголошення.

Головуючий Волохов Л.А.

Судді Суханова Є.М.

Коцюрба О.П.