У Х В А Л А

22 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в складі

Яреми А.Г., Гуменюка В.І., Лященко Н.П.,
розглянувши клопотання ОСОБА_4 про поновлення строку подання заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 лютого 2015 року;

заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із вказаною заявою про перегляд, а також із клопотанням про поновлення строку подання цієї заяви.

В обґрунтування клопотання ОСОБА_4 посилається на поважність причин пропуску процесуального строку.

Відповідно до статті 356 ЦПК України у разі пропущення строку з причин, визнаних поважними, суд за клопотанням особи, яка подала заяву про перегляд судового рішення, може поновити цей строк у межах одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява. Питання про поновлення строку вирішується колегією суддів під час вирішення питання допуску справи до провадження.

Зазначені в клопотанні причини пропуску строку подання заяви про перегляд судового рішення є поважними, оскільки підтверджуються відповідними доказами, тому клопотання підлягає задоволенню, а строк поновленню.

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеною позовною заявою, в якій просив стягнути на його користь з відповідача кошти, які останній отримав у жовтні 1998 року за розпискою від його покійного батька, проте кошти не повернув.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 23 грудня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 лютого 2015 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на вказані рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду відмовлено.

У заяві ОСОБА_4 про перегляд судового рішення порушується питання про скасування ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 лютого 2015 року з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України:

неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, зокрема, статті 76 ЦК Української РСР, статті 261 ЦК України.

невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що необхідність відкриття провадження у справі за вказаною заявою відсутня та в допуску справи до провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Постановляючи ухвалу від 23 лютого 2015 року, щодо якої подана заява про перегляд, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову, які виходили, зокрема, із того, що ОСОБА_4 пропустив строк позовної давності, оскільки розписка, згідно з якою відповідач отримав від його батька кошти, написана у жовтні 1998 року, батько помер ІНФОРМАЦІЯ_1, а звернувся ОСОБА_4 до суду з позовом у червні 2014 року. ОСОБА_4, як спадкоємець після смерті батька, міг дізнатися про існування розписки раніше, оскільки мав доступ до речей померлого. Доказів того, що позивачу чинилися перешкоди у доступі до речей його покійного батька, ОСОБА_4 не надав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Проте ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 лютого 2012 року та від 11 квітня 2012 року, надані заявником як приклади, та ухвала, про перегляд якої подана заява, не є судовими рішеннями, що ухвалені у подібних правовідносинах, виходячи з наступного.

Так, ухвала суду касаційної інстанції від 29 лютого 2012 року постановлена у справі про встановлення факту прийняття спадщини, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на частку квартири в порядку спадкування. Вказаною ухвалою суд касаційної інстанції скасував рішення апеляційного суду та залишив в силі рішення суду першої інстанції про задоволення позову, у зв'язку з тим, що, зокрема, позивач після смерті батька отримав у власність у порядку спадкування за законом частку квартири, тому позивач вступив у володіння спадковим майном.

Ухвала суду касаційної інстанції від 11 квітня 2012 року постановлена у справі про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Зазначеною ухвалою суд касаційної інстанції скасував рішення апеляційного суду про відмову у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності, виходячи із того, що позивач не знав про наявність спірного договору купівлі-продажу належного йому будинку, який укладений від його імені іншою особою.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

В наданій для порівняння постанові від 19 березня 2014 року Верховний Суд України, задовольнивши заяву про перегляд ухвали суду касаційної інстанції, виходив із того, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежа.

В наданій для порівняння постанові від 27 травня 2014 року Верховний Суд України, задовольнивши частково заяву про перегляд постанови Вищого господарського суду України, виходив із того, що суди не встановили початок перебігу строку позовної давності.

Таким чином, порівняння змісту зазначених постанов Верховного Суду України зі змістом ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 лютого 2015 року, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що така ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеним у вказаних постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтями 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Клопотання ОСОБА_4 про поновлення строку подання заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 лютого 2015 року задовольнити.

Поновити ОСОБА_4 строк подання вказаної заяви.

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за заявою ОСОБА_4 про перегляд судового рішення відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду України:А.Г. Ярема В.І. Гуменюк Н.П. Лященко