Номер провадження: 22-ц/785/5375/15
Головуючий у першій інстанції Петренко В.С.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.08.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2015 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Одеська міська рада, про встановлення порядку користування земельною ділянкою, встановлення земельного сервітуту та усунення перешкод у користуванні нею, а також за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - Одеська міська рада, про встановлення порядку користування земельною ділянкою, на якій знаходяться житловий будинок та господарські споруди,

встановила:

11 жовтня 2013 року позивач ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_4, в якому з урахуванням уточнень (а.с. 119-123) просила суд: встановити порядок користування земельною ділянкою 0,0896 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, між нею та відповідачкою ОСОБА_4 відповідно до розміру часток у праві спільної часткової власності (по 1/4 частці кожній) на житловий будинок з надвірними спорудами за вказаною адресою та виділити ОСОБА_3 в користування 448 кв.м. (0,0448 га) зазначеної земельної ділянки у межах, визначених у висновку судової будівельно-технічної експертизи №036/2014 від 04.08.2014 року;

з метою забезпечення обслуговування зовнішньої стіни частини житлового будинку літ. «А» за адресою: АДРЕСА_1 встановити земельний сервітут відносно території на земельній ділянці, яку пропонується виділити ОСОБА_4 площею 2,92 кв.м вздовж приміщення житлового будинку літ. «А», який підлягає до виділу ОСОБА_3 для обслуговування стіни житлового будинку;

зобов'язати відповідачку ОСОБА_4 демонтувати частину кам'яного паркану, зведеного нею без дозволу ОСОБА_3, що огороджує частину земельної ділянки, яка виділяється позивачці згідно запропонованого експертом варіанту порядку користування земельною ділянкою, а у разі невиконання ОСОБА_4 демонтажу вказаної частини паркану, знести його примусово.

Свої вимоги мотивувала тим, що їй належить 1/4 частина жилого будинку з надвірними будівлями, що знаходиться у АДРЕСА_1, який знаходиться на земельній ділянці розміром 2051 кв.м.

Згідно договору купівлі-продажу від 22 грудня 2004 року ОСОБА_4 також є власником 1/4 частини вказаного жилого будинку, який знаходиться на земельній ділянці розміром 2051 кв.м.

ОСОБА_3 посилалась на те, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13.05.2009 року була припинена спільна часткова власність на домоволодіння АДРЕСА_1 між співвласниками ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 У кожної з вказаних осіб було право власності на 1/4 частину зазначеного домоволодіння. ОСОБА_5 та ОСОБА_6 отримали в рівних частках право власності на окремий виділений в натурі об'єкт, тобто домоволодіння АДРЕСА_1, який розташований на земельній ділянці площею 0,1023 га (а.с.6-8).

Позивачка також зазначила, що 28.01.2005 року була підписана нотаріальна угода про порядок користування земельною ділянкою за вказаною адресою, загальною площею 0,2128 га, відповідно до якої ОСОБА_5 та ОСОБА_6 отримали у своє користування земельну ділянку площею 0,1023 га, а ОСОБА_3 та ОСОБА_7, яка в подальшому здійснила відчуження своєї 1/4 частини домоволодіння АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_4 - одержали у користування земельну ділянку площею 0,1105 га.

ОСОБА_3 вважала, що згідно вказаних документів земельна ділянка площею 0,1105 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1, повинна знаходитись у спільному користуванні позивачки разом з відповідачкою ОСОБА_4

З урахуванням тієї обставини, що частки ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у праві власності на зазначене домоволодіння є рівними, позивачка вважала, що у кожної з них повинно перебувати у користуванні по 552,5 кв.м., як це передбачено ст. ст. 88, 91, 120 ЗК України.

Крім того, ОСОБА_3 стверджувала, що ОСОБА_4 своїми діями перешкоджає їй у користуванні земельною ділянкою, адже вона не отримавши погодження позивачки збудувала кам'яну огорожу (паркан), що перешкоджає в'їзду на земельну ділянку ОСОБА_3, та користується земельною ділянкою, площа якої є більшою ніж їй належить.

Позивачка також зазначила, що за розрахунком експерта загальна площа земельної ділянки, що перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_4, складає 896 кв.м, а тому співвласникам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з ідеальними частками у праві власності на домоволодіння по 1/2 частці повинно належати по 448 кв.м (896:2) земельної ділянки.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач ОСОБА_3 просила визначити порядок користування земельною ділянкою відповідно до другого варіанту, запропонованого експертом, тобто пропорційно до розміру ідеальних часток співвласників у домоволодінні.

Відповідачка ОСОБА_4 позов не визнала та звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3, в якій з урахуванням уточнень (а.с. 133-140) просила суд встановити порядок користування земельною ділянкою площею 896 кв.м., розташованою за адресою: АДРЕСА_1, між ОСОБА_4 та ОСОБА_8, згідно з першим варіантом порядку користування земельною ділянкою, запропонованим експертом у висновку № 036/2014 судової будівельно-технічної експертизи від 04.08.2014р., тобто відповідно до порядку, що фактично склався, з відступом від ідеальних часток; виділити у користування ОСОБА_4 земельну ділянку площею 502 кв.м; виділити у користування ОСОБА_3 земельну ділянку площею 394 кв.м; встановити сервітут по відношенню до території на земельній ділянці, якою користується ОСОБА_3 для обслуговування стіни житлового будинку ОСОБА_4

Обґрунтовуючи вимоги зустрічного позову, ОСОБА_4 посилалась на те, що вона набула право власності на 1/4 частину житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу від 22 грудня 2004 року (продавець - ОСОБА_7). Крім того вказує на відсутність будь-яких правових підстав для зміни фактичного порядку землекористування, що склався між нею та ОСОБА_3

Ухвалою київського районного суду м. Одеси від 23.09.2014 року до участі у справі в якості третьої особи як за первісним так і за зустрічним позовом було залучено власника спірної земельної ділянки - Одеську міську раду (а.с. 126).

У судовому засіданні ОСОБА_3 та її представник наполягали на задоволенні первісного позову та просили суд відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог.

ОСОБА_4 та її представник у судовому засіданні підтримали вимоги зустрічної позовної заяви та просили суд відмовити у задоволенні первісного позову.

Справа була розглянута у відсутність представника Одеської міської ради.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 було відмовлено, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 були задоволені частково та було встановлено порядок користування спірною земельною ділянкою згідно порядку землекористування, що фактично склався.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду було ухвалено із порушенням норм матеріального та процесуального права.

В суді апеляційної інстанції 16 червня 2015 року колегія суддів заслухала пояснення позивачки ОСОБА_3, її представника ОСОБА_9, відповідачки ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_10, були досліджені матеріали справи, після чого в судовому засіданні була оголошена перерва до 11 серпня 2015 року, для надання відповідачкою ОСОБА_4 доказів існування ескізного проекту будівництва житлового будинку з підвалом та кам'яної огорожі, на які позивачка ОСОБА_3 надала свою письмову згоду (а.с.141).

При цьому сторони та їх представники були повідомлені про час і місце наступного судового засідання в суді апеляційної інстанції (а.с.236).

В судовому засіданні 11 червня 2015 року відповідачка ОСОБА_4 надала суду для огляду оригінал ескізного проекту будівництва житлового будинку з підвалом та кам'яної огорожі, копії якого які були приєднані до матеріалів справи (а.с.243-250).

В свою чергу, позивачка ОСОБА_3 до суду апеляційної інстанції не з'явилась, надавши суду заяву про неможливість явки до суду через хворобу (а.с.241-242).

Її представник ОСОБА_9 до суду апеляційної інстанції не з'явилась, причину неявки суду не вказала.

Представник ОМР до суду також не з'явився, однак надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с.239).

У зв'язку з цим, та враховуючи, що сторони дали пояснення по справі, колегія суддів дійшла висновку про необхідність продовження розгляду справи у відсутність осіб, які не з'явились до суду апеляційної інстанції після оголошеної перерви.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що порядок користування спільною земельною ділянкою між співвласниками житлового будинку, розташованою за адресою: АДРЕСА_1, між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 слід встановити згідно з першим варіантом порядку користування земельною ділянкою, запропонованим експертом у Висновку № 036/2014 судової будівельно-технічної експертизи від 04.08.2014р., тобто відповідно до порядку, що фактично склався, з відступом від ідеальних часток, у зв'язку з чим виділити у користування ОСОБА_4 земельну ділянку площею 502 кв.м, виділити у користування ОСОБА_3 земельну ділянку площею 394 кв.м.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, порядок користування земельною ділянкою за вказаною адресою фактично був встановлений в 1990-х роках попередніми співвласниками житлового будинку ОСОБА_7 та ОСОБА_11, які отримали частки у власність у порядку спадкування за законом, встановили цей порядок і дотримувались його. Їх частки земельної ділянки були розділені сіткою рабицею, та в подальшому, саме по цій раніше встановленій межі на своїй ділянці ОСОБА_4 у 2009 році звела кам'яний паркан, з дозволу позивача ОСОБА_3

Так, 06 грудня 1999 року ОСОБА_11 здійснила відчуження 1/4 частки вказаного житлового будинку на користь позивачки ОСОБА_3, шляхом укладення договору купівлі-продажу, який був визнаний дійсним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15 березня 2007 року (а.с.3,4).

В свою чергу, 22 грудня 2004 року ОСОБА_7 здійснила відчуження 1/4 частки вказаного житлового будинку відповідачці ОСОБА_12, шляхом укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу (а.с.25).

Таким чином, як ОСОБА_3, так і ОСОБА_12 отримали у співвласність по 1/4 частці вищевказаного житлового будинку, та у користування - по частці земельної ділянки, порядок користування якою був визначений їх попередніми власниками.

Відповідно до положень ст. 30 ЗК України, в редакції 1991 року, який був чинним на момент переходу права власності на частину житлового будинку від ОСОБА_11 до ОСОБА_3, та ст. 120 ЗК України, в редакції 2001 року, який був чинним на момент переходу права власності на частину житлового будинку від ОСОБА_7 до ОСОБА_12, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У відповідності до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з того, що порядок користування земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі.

Якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою мають сторони, слід виходити з розміру їх частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.

Якщо при вирішенні спору суд установить, що співвласники визначили порядок користування земельною ділянкою та для зміни цього порядку підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку.

Для з'ясування питання про те, чи існує встановлений порядок користування спільною земельною ділянкою між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та які розміри цих земельних ділянок, ухвалою суду першої інстанції від 18.02.2014 року у справі було обґрунтовано призначено судову будівельно-технічну експертизу (а.с.72-73).

Так, Висновком №036/2014 від 04.08.2014 року судової будівельно-технічної експертизи, проведеної ПП «Одеський науково-дослідницький центр експертних досліджень ім. Скибинського С.С.» було встановлено, що у фактичному користуванні співвласників житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 знаходиться земельна ділянка площею 896 кв.м., із яких: 502 кв.м. у ОСОБА_4, та 394 кв.м. у ОСОБА_3

Таким чином, вказана площа не відповідає площі, зазначеної у копії проекту землеустрою відносно відведення земельної ділянки сумісну власність для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд станом на 21.09.2004 року, яка становить 1105 кв.м.; площі, вказаної в копії заяви від 28.01.2005 року, яка становить 1105 кв.м. щодо встановлення порядку користування між ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_3, ОСОБА_7 (а.с. 84-111).

При цьому експертом запропоновано два варіанти визначення порядку користування земельною ділянкою площею 896 кв.м. Перший відповідає порядку користування, що фактично склався між ОСОБА_11 (в подальшому ОСОБА_3) та ОСОБА_7 (в подальшому ОСОБА_4), а другий - пропорційно до розміру ідеальних часток у домоволодінні.

Факт встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою між попередніми співвласниками житлового будинку, а в подальшому: ОСОБА_3 і ОСОБА_4, а також встановлення ОСОБА_3 у 1999-2000 роках огорожі між земельними ділянками, які перебувають у фактичному користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_4, були підтверджені в судовому засіданні суду першої інстанції свідками ОСОБА_13, ОСОБА_6, а також не заперечувався позивачкою ОСОБА_3

По вищевказаній межі між земельними ділянками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було прокладено труби газопостачання ще до будівництва ОСОБА_4 кам'яної огорожі у 2009 році (а.с. 66, 67, 179, 180).

Факт наявності сталого порядку користування земельною ділянкою та наявності згоди усіх співвласників саме щодо такого порядку користування підтверджується також схемою розподілу земельної ділянки, яка є невід'ємною частиною заяви про визначення порядку користування земельною ділянкою між усіма співвласниками домоволодіння, що знаходиться у АДРЕСА_1 від 28.01.2005 року, на якій відображена огорожа між земельними ділянками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 11).

Той факт, що порядок користування земельною ділянкою склався до придбання теперішніми власниками часток у будинку також підтверджується технічним звітом по визначенню площі земельної ділянки ОСОБА_4, виконаний «Укргеоінформ» станом на 2007 рік (а.с. 52-55, 91). Межі земельної ділянки відображені у звіті, співпадають з межами, встановленими у викопіюванні з геодезичної зйомки до технічного паспорту від 05.12.1999 року (а.с. 12), а також в угоді про встановлення порядку користування земельною ділянкою від 28.01.2005 року.

На момент обстеження експертом порядок користування земельною ділянкою між співвласниками визначений, ділянки ізольовані, мають самостійні входи і відокремлені огорожею.

З огляду на викладене, площа земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 та яка перебуває у фактичному користуванні співвласника ОСОБА_4 по фактичному порядку користування (на підставі копії кадастрового плану земельної ділянки) становить 502 кв.м., що на 54 кв.м. більше площі, якою має користуватися відповідачка ОСОБА_4 У той же час площа земельної ділянки, яка перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_3 та знаходиться за тією ж адресою відповідно до фактичного порядку користування, становить 394 кв.м., що на 54 кв.м. менше площі, на яку вона має право користування пропорційно до розміру її ідеальної частки у домоволодінні.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 щодо зміни існуючого порядку землекористування та встановлення порядку користування земельною ділянкою 0,0896 га відповідно до розміру часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок, визначених у висновку судової будівельно-технічної експертизи №036/2014 від 04.08.2014 року.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_3 щодо зобов'язання ОСОБА_4 демонтувати частину кам'яного паркану, зведеного нею без дозволу ОСОБА_3, що огороджує частину земельної ділянки, яка виділяється позивачці згідно запропонованого експертом варіанту порядку користування земельною ділянкою, а у разі невиконання ОСОБА_4 демонтажу вказаної частини паркану - знесення її примусово, то колегія суддів також погоджується з висновком суду про те, що ці вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Як було зазначено вище, фактичний порядок землекористування між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 був чітко визначений між ними, в 1999 році сама ОСОБА_3 встановила огорожу у вигляді сітки - рабиці на тій межі, по якій в подальшому ОСОБА_4 збудувала кам'яну огорожу.

При цьому, кам'яна огорожа була збудована відповідачкою ОСОБА_4 згідно ескізного проекту 2-х етажного будинку з підвалом за 2007 рік (а.с.243-250).

В свою чергу, 13 червня 2007 року позивачка ОСОБА_3 дала свою письмову згоду на реконструкцію частини житлового будинку та господарчих споруд суміжного власника ОСОБА_4, що також включало в себе будівництво кам'яного паркану (а.с.141).

Зазначеними обставинами, а також тим, що кам'яний паркан був збудований більше чим за 4 роки до звернення позивачки ОСОБА_3 до суду, повністю спростовуються її доводи з приводу того, що вона згоди на будівництво кам'яного паркану відповідачці ОСОБА_14 не надавала і що остання звела цей паркан самовільно, з порушенням прав ОСОБА_3

З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано встановив порядок користування спільною земельною ділянкою між сторонами, площею 896 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до першого варіанту Висновку №036/2014 судової будівельно-технічної експертизи від 04.08.2014року, згідно порядку землекористування, що фактично склався між сторонами у справі (а.с.97-звор.), згідно якого позивачці ОСОБА_3 виділяється в користування земельна ділянка площею 394,0 кв.м., а відповідачці ОСОБА_4 виділяється у користування земельна ділянка площею 502,0 кв.м.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 в частині визначення порядку користування земельною ділянкою пропорційно до розміру часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок, судом було безпідставно відмовлено в задоволенні позовних вимог щодо встановлення земельного сервітуту відносно території на земельній ділянці, яку пропонується виділити ОСОБА_4 площею 2,92 кв.м вздовж приміщення житлового будинку літ. «А», підлягаючого до виділу ОСОБА_3 для обслуговування стіни житлового будинку.

При цьому суд безпідставно послався на те, що такий сервітут експертом згідно першого варіанту не пропонувався.

Так, як вбачається із першого варіанту Вискову судової будівельно-технічної експертизи, експертом пропонується встановлення земельного сервітуту по відношенню до території, на земельній ділянці, яка пропонується виділити ОСОБА_4, площею 2,92 кв.м., продовж приміщення житлового будинку літ. «А», який підлягає виділу ОСОБА_3, для обслуговування стіни її житлового будинку (а.с.97 - 6 останніх строчок).

З приводу необхідності встановлення земельного сервітуту, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Згідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку.

У відповідності до ч. 1 ст. 100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

З огляду на наведені нормативні положення та на те, що для обслуговування частки стіни житлового будинку літ «А», яка належить ОСОБА_3, остання повинна мати доступ до цієї стіни, колегія суддів вважає за необхідне встановити безоплатний сервітут, згідно запропонованого першого варіанту Висновку судової будівельно-технічної експертизи (а.с.97), що графічно відображено на а.с. 97-зворот, синім кольором.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги, окрім безпідставної відмови в задоволенні позовних вимог щодо встановлення земельного сервітуту.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, окрім безпідставної відмови в задоволенні позовних вимог щодо встановлення земельного сервітуту, оскільки доводи апеляційної скарги його спростовують лише в цій частині, в іншій частині рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

У зв'язку з цим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду, в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про встановлення земельного сервітуту, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким встановити безоплатний земельний сервітут по відношенню до території, на земельній ділянці, яка виділяється в користування ОСОБА_4, площею 2,92 кв.м., уздовж приміщення житлового будинку літ. «А», який належить ОСОБА_3, для обслуговування стіни житлового будинку літ. «А», що на графічному зображенні відображено синім кольором.

В іншій частині рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2015 року, в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про встановлення земельного сервітуту, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким встановити безоплатний земельний сервітут по відношенню до території, на земельній ділянці, яка виділяється в користування ОСОБА_4, площею 2,92 кв.м., уздовж приміщення житлового будинку літ. «А», який належить ОСОБА_3, для обслуговування стіни житлового будинку літ. «А», що на графічному зображенні відображено синім кольором.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко