У Х В А Л А

22 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М.,Охрімчук Л.І., Сеніна Ю.Л.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 серпня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист прав споживачів та визнання дій неправомірними,

встановила:

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 червня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 серпня 2015 року ОСОБА_4 поновлено строк для подання касаційної скарги та відмовлено у відкритті касаційного провадження.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів касаційної та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права, при оскарженні судового рішення, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, а саме: статей 213, 214, 303, 315, 338 ЦПК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив із того, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, а саме визнання неправомірних дій відповідача щодо звернення з позовом до третейського суду про стягнення заборгованості, оскільки він не входить до вичерпного переліку способів захисту прав та інтересів, наданих у статті 16 ЦПК України, проте він не позбавлений права звернутися до суду в порядку, передбаченому Розділом VII-1 ЦПК України.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що судами не досліджено у повному обсязі обставини справи, зокрема, не встановлено графік погашення кредиту та не перевірено розрахунок кредитної заборгованості. Стягуючи з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Фідобанк» заборгованість за кредитним договором, суд першої інстанції обмежився лише формальним посиланням на її обґрунтованість, при цьому не встановив та у рішенні не зазначив період, за який здійснюється стягнення, з чого складається сума заборгованості, яка стягується, не надав оцінки правильності чи хибності розрахунку заборгованості, наданого позивачем, і власних розрахунків цієї суми не навів. Апеляційний суд в свою чергу, перевіряючи законність рішення суду першої інстанції, обмежився лише узагальнюючою фразою про те, що висновки суду відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Порівняння вищенаведеного судового рішення із судовим рішенням, про перегляд якого подану заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції неоднаково застосував одні й ті самі норми процесуального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист прав споживачів та визнання дій неправомірними за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 серпня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Л.І. Охрімчук

Ю.Л. Сенін