провадження № 2/760/5558/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2015 року м. Київ

Солом'янський районний суд м. Києва у складі судді Шевченко Л. В.,

за участю секретаря судового засідання Бугайчука О. Р.,

за участю позивача ОСОБА_1, представників відповідача ОСОБА_2., ОСОБА_3.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Центру комплексних досліджень з питань антимонопольної політики про зміну формулювання причин звільнення та запису в трудовій книжці, стягнення заробітної плати, інших виплат та відшкодування моральної шкоди, ухвалив таке рішення.

Позиції осіб, які беруть участь у справі:

08.07.2015 позивач звернулася до суду з позовом до Центру комплексних досліджень з питань антимонопольної політики, в якому просила зобов'язати відповідача змінити формулювання причин звільнення та запису у трудовій книжці, в якому вказати «Звільнена з роботи за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП за скороченням штату працівників»; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 15 839,29 грн. та вихідну допомогу у розмірі 3 096,08 грн., а також відшкодувати моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. та стягнути з відповідача витрати, пов'язані з отриманням юридичної допомоги.

Позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що з 01.07.2006 працювала на посаді завідувача науково-дослідного відділу № 2. 30.12.2014 в.о. директора Центру комплексних досліджень з питань антимонопольної політики ОСОБА_2. попередила її про скорочення посади позивача (накази від 26.12.2014 № 147-К, від 26.12.2014 № 148-К).

Оскільки за іншою посадою заробітну плату позивача зменшили майже у двічі, позивач змушена була погодитися на звільнення за скороченням штату працівників.

Позивач відпрацювала два місяці. Останній її робочий день був 27.02.2015, проте роботодавець не розрахувався з нею та не видав трудової книжки.

08.06.2015 поштовим відділенням було вручено позивачеві рекомендований лист відповідача, в якому містилася копія наказу № 36-К від 27.03.2015 про її звільнення з 27.02.2015 за прогули (відсутність на роботі з 02.03.2015 по 27.03.2015) відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП.

Позивач вважає зазначений наказ таким, що ущемляє її законні права та інтереси, а тому просила суд змінити формулювання причин звільнення та запису у трудовій книжці, в якому вказати «Звільнена з роботи за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП за скороченням штату працівників» та у зв'язку з цим стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 15 839,29 грн. та вихідну допомогу у розмірі 3 096,08 грн.

Оскільки позивачу не повернута трудова книжка, це унеможливлює її працевлаштування. Такі винні дії відповідача призвели до тяжкого фінансового стану позивача, спричинили проблеми з утриманням неповнолітньої дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, призвели до великих моральних страждань, які позивач оцінила у 10 000 грн.

У судовому засіданні позивач позов підтримала і просила його задовольнити у повному обсязі.

Представники відповідача проти позову заперечували, посилаючиь на те, що Центр видав накази від 26.12.2014 № 147-К «Про затвердження змін до структури та введення в дію штатного розпису з 01 березня 2015 року» та від 26.12.2014 № 184-К «Про попередження та переміщення працівників».

Наказом від 26.12.2014 № 147-К введено в дію з 01.03.2015 структуру та штатний розпис Центру, а наказом від 26.12.2014 № 148-К «Про попередження та переміщення працівників» попереджено про звільнення 02.03.2015, зокрема, ОСОБА_1 та запропоновано їй посаду завідувача науково-дослідного відділу (без змін в умовах праці).

ОСОБА_1 відмовилась поставити підпис про ознайомлення з вищезазначеними наказами, про що було складено відповідний акт від 05.01.2015. При цьому, від запропонованої посади відповідно до наказу Центру від 26.12.2014 № 148-К, ОСОБА_1 не відмовилась.

Починаючи з 02.03.2015 по 27.03.2015, ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці, про що складено відповідні акти та створена комісія для з'ясування причин її відсутності.

Наказом Центру від 27.03.2015 № 36-К ОСОБА_1 звільнено із займаної посади за прогули без поважних причин відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП та проведено повний розрахунок.

Представники відповідача вважають, що Центр вжив всі необхідні заходи, передбачені законодавством, у випадку звільнення за прогул, а тому просили відмовити у задоволенні позову повністю.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, суд

встановив:

Центр комплексних досліджень з питань антимонопольної політики створений відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 13.05.1996 № 507 та діє на підставі Положення про Центр комплексних досліджень з питань антимонопольної політики, затвердженого розпорядженням Антимонопольного комітету України від 12.12.2012 № 930-р, яким визначено основні завдання Центру.

Пункт 1.1. зазначеного Положення передбачає, що Центр є державною установою, яка відноситься до сфери управління Антимонопольного комітету України, та основною метою діяльності якого є науково-дослідне, експертне, аналітичне, інформаційне та методологічне забезпечення діяльності державних органів у сфері регулювання конкурентних відносин.

ОСОБА_1 працювала у Центрі з 23.04.2004 на посаді провідного економіста відповідно до наказу Центру від 23.04.2004 № 21-04/К.

З 01.07.2006 ОСОБА_1 була переведена на посаду завідувача науково-дослідного відділу № 2 відповідно до наказу Центру від 01.07.2006 № 39-06/К.

Відповідно до пункту 4.3 Положення про Центр комплексних досліджень з питань антимонопольної політики наказом Центру від 26.12.2014 № 147-К «Про затвердження змін до структури та введення в дію штатного розпису з 01 березня 2015 року» введено в дію з 01.03.2015 структуру Центру та штатний розпис Центру, які затверджені в.о. Голови Антимонопольного комітету України 26.12.2014 (а.с. 47-50).

Наказом Центру від 26.12.2014 № 148-К «Про попередження та переміщення працівників» у зв'язку з реорганізацією структури Центру та згідно з новим штатним розписом попереджено про звільнення з 02.03.2015, зокрема, ОСОБА_1 з посади завідувача науково-дослідного відділу № 2 та запропоновано їй посаду завідувача науково-дослідного відділу (а.с. 51-52).

Зазначені накази були доведені до відмова працівників на загальних зборах. ОСОБА_1 відмовилася від підпису про ознайомлення з наказами від 26.12.2014 № 147-К та від 26.12.2014 № 148-К, про що складено акт № 1 від 05.01.2015 (а.с. 53).

Пункти 2.3.4 та 2.4.2 Положення про порядок планування, фінансування та контролю виконання науково-дослідних та дослідно-конструкторських робіт у сфері конкурентної політики і права, затвердженого Розпорядженням Антимонопольного комітету України від 03.04.2013 № 269-р, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.04.2013 за № 690/23222, визначають, що Центр має привести свої видатки у відповідність до бюджетних призначень на відповідний рік.

У зв'язку із зменшенням обсягу бюджетних призначень за кодом програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 6011020 «Прикладні розробки у сфері конкурентної політики та права» відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік та доведеної Міністерством фінансів України лімітної довідки про бюджетні асигнування та кредитування на 2015 рік, Центр видав наказ від 27.01.2015 № 15-К «Про затвердження змін до структури та введення в дію штатного розпису на 2015 рік». Відповідно до цього наказу введено в дію з 27.01.2015 структуру і штатний розпис Центру, які затверджені в.о. Голови Антимонопольного комітету України від 27.01.2015 (а.с. 116-119).

Наказом Центру від 27.01.2015 № 16-К «По особовому складу», зокрема, ОСОБА_1, завідувача науково-дослідного відділу № 2, переміщено з 27.01.2015 на посаду завідувача науково-дослідного відділу в межах спеціальності та кваліфікації з попереднім графіком роботи та без змін умов оплати праці.

Зазначені накази були доведені до відмова працівників на загальних зборах. ОСОБА_1 відмовилася від підпису про ознайомлення з наказами від 27.01.2015 № 15-К та від 27.01.2015 № 16-К, про що складено акт № 1 від 03.02.2015 (а.с. 54).

Починаючи з 02.03.2015 ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці. Для з'ясування причин відсутності ОСОБА_1 на робочому місці Центр створив спеціальну комісію, про що видав наказ від 02.03.2015 № 29-К (а.с. 59).

У зв'язку з відсутністю завідувача науково-дослідного відділу Центру ОСОБА_1 на робочому місці Центр звернувся з листом від 10.03.2015 № 50-28/15 до Лікарні вчених НАНУ Поліклініки № 2, в якому просив повідомити чи не проходила ОСОБА_1 медичне обстеження та чи не перебувала вона на лікарняному, починаючи з 02.03.2015 (а.с. 80).

Лікарня для вчених національної академії наук України своїм листом від 16.03.2015 № 98 повідомила, що лікарська таємниця може бути розкрита лише на підставі згоди самого пацієнта (а.с. 81).

ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці з 02.03.2015 по 27.03.2015. Цей факт підтверджується актами: № 1 від 02.03.2015, № 2 від 03.03.2015, № 3 від 04.03.2015, № 4 від 05.03.2015, № 5 від 06.03.2015, № 6 від 10.03.2015, № 7 від 11.03.2015, № 8 від 12.03.2015, № 9 від 13.03.2015, № 10 від 16.03.2015, № 17 від 17.03.2015, № 12 від 18.03.2015, № 13 від 19.03.2015, № 14 від 20.03.2015, № 15 від 23.03.2015, № 16 від 24.03.2015, № 17 від 25.03.2015, № 18 від 26.03.2015, № 19 від 27.03.2015, № 20 від 27.03.2015 (а.с. 60-79).

27.03.2015 Центр видав наказ № 36-К, відповідно до якого у зв'язку з відсутністю ОСОБА_1 на робочому місці з 02.03.2015 по 27.03.2015 без поважних причин її звільнено з 27.02.2015 за прогули на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП (а.с. 86). Як випливає з відомості на виплату заробітної плати № 3 за березень 2015 року, з ОСОБА_1 проведені відповідні розрахунки (а.с. 87).

Оскільки у день звільнення ОСОБА_1 була відсутня на роботі, вручити їй наказ № 36-К від 27.03.2015 та трудову книжку було неможливо. Центр неодноразово надсилав позивачу копію цього наказу із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки, однак поштові відправлення поверталися за закінченням встановленого терміну зберігання.

Відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Оскільки такої згоди ОСОБА_1 не надавала, Центр не міг надіслати їй трудову книжку поштою. У судовому засіданні 29.07.2015 представник відповідача запропонував вручити позивачу трудову книжку, однак позивач відмовилась її отримувати.

Встановивши усі обставини справи та здійснивши загальну оцінку доказів, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог належить відмовити повністю з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Пленум Верховного Суду України у пункті 19 постанови № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснив, що «розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення».

Суд встановив, що у Центрі комплексних досліджень з питань антимонопольної політики дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці у вигляді реорганізації структури та скорочення чисельності працівників. Цей факт не заперечувався сторонами.

Згідно з частиною третьою статті 49-2 КЗпП «одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників».

Відповідно до наказу від 26.12.2014 № 148-К працівники були попереджені за два місяці про наступне звільнення, а також їм були запропоновані інші посади.

У судовому засіданні позивач стверджувала, що у зв'язку із зміною в організації праці на неї покладалося більше обов'язків та оплата праці зменшувалась. З цим позивач не погоджувалась, а тому відмовилась від підпису про ознайомлення з наказами. Як на доказ збільшення обсягу роботи позивач посилалась на показання свідків. Однак, допитаний як свідок ОСОБА_5 не зміг пояснити як саме збільшився обсяг роботи ОСОБА_1

Як пояснила представник відповідача, скорочення штату відбулося за рахунок вакантних посад, тому обсяг робіт позивача не змінився. На підтвердження цього факту представник відповідача надала посадову інструкцію завідувача науково-дослідного відділу Центру комплексних досліджень з питань антимонопольної політики, затверджену 27.01.2015 (а.с. 105-107), яка повністю відповідає посадовій інструкції завідувача науково-дослідного відділу № 2 Центру комплексних досліджень з питань антимонопольної політики, затвердженій 01.08.2013 (а.с. 102-104). Цей факт підтверджується також і реєстраційними картками НДР і ДКР (РК), з яких випливає, що теми, над якими працювала ОСОБА_1, та терміни виконання робіт на новій посаді порівняно із попередньою не змінилися (а.с. 114, 115). Організація діяльності науково-дослідного відділу № 2 та його структура не змінилася після його реорганізації у науково-дослідний відділ, що підтверджується відповідними Положеннями від 01.08.2013 № 108 (а.с. 108-110) та від 27.01.2015 № 15-К (а.с. 111-113).

Щодо оплати праці позивача, то як випливає з Штатного розпису від 01.10.2014 та з Штатного розпису від 01.03.2015 посадовий оклад позивача не змінився (а.с. 55, 57). Розроблення штатного розпису Центру здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2002 № 1298 «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» та затверджується Головою Антимонопольного комітету України.

Враховуючи те, що Центр є бюджетною установою, та у зв'язку з істотним скороченням фінансування за бюджетною програмою впродовж січня - лютого 2015 року працівникам Центру була виплачена лише основна заробітна плата без премій і надбавок за складність і напруженість в роботі.

У судовому засіданні позивач стверджувала, що її відмова від підпису про ознайомлення з наказом № 148-К і є підтвердженням її незгоди та відмови від запропонованої посади. Проте, це твердження позивача спростовується письмовими доказами та показаннями свідків.

Так, відповідно до акту № 1 від 05.01.2015 наказ від 26.12.2014 № 147-К «Про затвердження змін до структури та введення в дію штатного розпису з 01 березня 2015 року» та наказ від 26.12.2014 № 148-К «Про попередження та переміщення працівників» були доведені до відома працівників та зачитані у голос в.о. директора Центру ОСОБА_2. ОСОБА_1 відмовилася ставити підписи про ознайомлення з цими наказами, однак зі змістом була ознайомлена. Це підтвердили у судовому засіданні свідки з боку відповідача ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Також свідки зазначили, що позивач хоч і не погоджувалася з наказами, проте від запропонованої посади не відмовилася.

Свідки з боку позивача також підтвердили факт відмови ОСОБА_1 від підпису про ознайомлення з вищезазначеними наказами. Зокрема, це підтвердив свідок ОСОБА_8, який також зазначив, що не може однозначно стверджувати, що ОСОБА_1 відмовилася від посади, лише скаржився на тяжкий морально-психічний стан у колективі.

Свідок ОСОБА_5 підтвердив факт незгоди ОСОБА_1 з наказом № 147-К та висловив власну незгоду з цим наказом, посилаючись на те, що він не відповідає Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність», оскільки передбачає переведення наукових співробітників з однієї посади на іншу з пониженням статусу наукового співробітника без проведення наукової атестації та затвердження наукової ради.

Загалом, свідки з боку позивача ОСОБА_8, ОСОБА_5 та ОСОБА_9 лише підтвердили факт відмови ОСОБА_1 від підпису про ознайомлення з наказами через незгоду з їх змістом, однак жоден з них не підтвердив, що позивач відмовилася від запропонованої посади, не повідомив про причини її відсутності на робочому місці, не підтвердив інших обставин по суті позову.

Суд, проаналізувавши пояснення сторін, показання свідків та письмові докази окремо та у своїй сукупності, дійшов висновку, що незгода ОСОБА_1 зі змістом наказу від 26.12.2014 № 147-К, яким, на її думку, збільшувався обсяг роботи та зменшувалась заробітна плата, та внаслідок цього відмова від підписання про ознайомлення з цим наказом та наказом від 26.12.2014 № 148-К, яким їй запропоновано нову посаду, не може свідчити про її відмову від цієї посади.

Оскільки позивач не довела, що усно чи письмово відмовилася від запропонованої посади, у відповідача не було правових підстав звільнити позивача за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП. А отже, і наказ про звільнення позивача з цих підстав не видавався.

Незважаючи на відсутність наказу про звільнення, позивач, вважаючи, що 27.02.2015 був її останній робочий день, з 02.03.2015 по 27.03.2015 не з'явилася на своєму робочому місці.

Суд встановив, що відповідач вчиняв дії для з'ясування причин відсутності ОСОБА_1 на робочому місці, зокрема, створив спеціальну комісію, звернувся до лікарні, де обслуговувалась позивач. Свідок ОСОБА_6 підтвердив, що у телефонній розмові, яка відбувалася по гучному зв'язку, ОСОБА_1 не змогла пояснити причини своєї відсутності.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Беручи до уваги відсутність відмови позивача від запропонованої їй посади, відсутність правових підстав звільнення позивача згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП, відсутність позивача тривалий час без поважних причин на робочому місці, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог щодо зміни формулювання причин звільнення.

Зважаючи на це, і відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 15 839,29 грн. та вихідної допомоги в сумі 3 096,08 грн.

Відповідно до частини першої статті 237-1 КЗпП «відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя».

Враховуючи те, що Центр вжив всі необхідні заходи, передбачені законодавством, у випадку звільнення за прогул, внаслідок чого права позивача не були порушені, тому підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

У стягненні витрат, пов'язаних з отриманням правової допомоги, також належить відмовити, оскільки позивач не надала доказів отримання такої допомоги.

Керуючись статтями 40, 49-2, 237-1 КЗпП, постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», статтями 1, 4-11, 18, 57-66, 79, 88, 157-196, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Центру комплексних досліджень з питань антимонопольної політики про зміну формулювання причин звільнення та запису в трудовій книжці, стягнення заробітної плати, інших виплат та відшкодування моральної шкоди - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва через Солом'янський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л. В. Шевченко