АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження : 22ц/790/5529/15 Головуючий 1-ї інстанції - Божко В.В.
Справа № 2-640/7745/15 Доповідач - Шевченко Н.Ф.
Категорія : договірне.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого - Шевченко Н.Ф.

суддів - Пономаренко Ю.А., Івах А.П.

при секретарі - Каплоух Н.Б.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» про визнання договору іпотеки припиненим, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» (далі Банк) про визнання договору іпотеки припиненим, посилаючись на те, що у травні 2008 року між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно якого він отримав кредитні кошти в сумі 80 000 євро на умовах повернення із кінцевим терміном до 17 травня 2013 року.

В забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору між ним та Банком було укладено договір іпотеки, згідно якого предметом іпотеки є житловий будинок АДРЕСА_1, який належить йому на праві власності.

Умовами п.3.2 іпотечного договору визначено, що звернення стягнення на майно та його продаж для погашення заборгованості за кредитним договором здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або шляхом позасудового врегулювання.

За заявою Банку приватним нотаріусом ХМНО Горішнім Є.В. було вчинено виконавчий напис, згідно якого пропонувалось звернути стягнення на нерухоме майно боржника разом із усіма його належностями за вказаною адресою, яке передано в іпотеку в якості забезпечення виконання зобов'язання за договором про надання споживчого кредиту.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 26 серпня 2014 року, яке ухвалою апеляційного суду Харківської області від 26 листопада 2014 року залишено без змін, вчинений приватним нотаріусом виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню.

За таких обставин, позивач вважав, що іпотечний договір є припиненим.

Представник Банку надав суду письмові заперечення проти позову.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 червня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішенням по суті позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом норм процесуального і матеріального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що були заявлені у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання припиненим договору іпотеки, районний суд виходив із того, що кредитне зобов'язання позивача перед Банком не виконане, у зв'язку з чим його вимоги не відповідають статтям 593, 598,599 ЦК України.

Такі висновки суду узгоджуються із вимогами норм процесуального та матеріального права.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.

Дійсним може вважатися лише зобов'язання, що реально існує і засноване на передбачених законом підставах.

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у зв'язку із припиненням основного зобов'язання.

Підстави припинення зобов'язання врегульовані Главою 50 ЦК України, серед яких: проведенння належним чином виконання зобов'язання; зарахування зустрічних вимог; домовленість сторін; прощення боргу; поєднання боржника і кредитора в одній особі тощо.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» припиняється іпотека, якою забезпечено дійсне кредитне зобов'язання, що виникло на підставі договору, який укладено відповідно до закону щодо його форми та змісту та за яким відбулася фактична передача грошових коштів від банку до позичальника, й припинилося за однією з підстав, передбачених ст. ст. 598-609 ЦК України або договором, але не пов'язаних із визнанням виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Судом установлено, що 21.05.2008 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ПАТ «Банк Золоті ворота» було укладено договір № 280 про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії (не відновлюваної), згідно до умов якого відповідач надав позивачу у кредит грошові кошти в сумі 80 000,00 євро на умовах повернення із кінцевим терміном до 17.05.2013 року (а.с.4-7).

В забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору від 21.05.2008 року, між позивачем та відповідачем було укладено іпотечний договір № 08-141 від 21.05.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Горішнім Є.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1197, згідно до якого позивач надав в іпотеку житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8-9).

Посилання ОСОБА_1 на те, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 26.08.2014 року, яке ухвалою апеляційного суду Харківської області від 26.11.2014 року залишено без змін, задоволено його позов про визнання виконавчого напису вчиненого 17.04.2014 р. приватним нотаріусом ХМНО Горішнім Є.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 618, таким, що не підлягає виконанню правового значення немає, оскільки виконавчий напис нотаріуса є способом захистом цивільних прав особи шляхом його вчинення на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 18 ЦК України).

Відповідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку» вчинення виконавчого напису нотаріусом є одним з способів звернення стягнення іпотекодержателем на предмет іпотеки.

Відтак правовий інститут забезпечення виконання зобов'язань (глава 49 Цивільного кодексу) та іпотека як різновид способу захисту порушеного права іпотекодержателя, має на меті захист порушеного права кредитора у грошових правовідносинах від їх порушень з боку боржника.

Натомість юридична відповідальність, зокрема цивільно-правова, є окремим правовим інститутом та передбачає настання негативних економічно - правових та соціальних наслідків для правопорушника, зокрема цивільних зобов'язань (ст. 611 ЦК України).

Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач ОСОБА_1 у своїх доводах припустився помилкового тлумачення правової природи заходів юрисдикційної та поза юрисдикційної (позасудової) форми захисту порушеного права особи, зокрема, права іпотекодержателя щодо звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Також суд першої інстанції обґрунтовано послався на п. 9 та п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року (із змінами від 07.02.2014року), в якому зазначено про те, що наявність виконавчого напису нотаріуса, вчиненого за невиконання кредитного договору, за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування кредитом і пені, передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту. У разі звернення кредитодавця до суду після вчинення виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки з вимогою про стягнення кредитної заборгованості суд має з'ясувати питання про виконання виконавчого напису і з урахуванням цього вирішити спір на підставі чинного законодавства та умов кредитного договору.

Підставами припинення іпотеки, відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку», є припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Оскільки встановлено, що кредитне зобов'язання ОСОБА_1 перед Банком за кредитним договором № 280 від 21.05.2008 року не припинилося , суд обґрунтовано відмовив йому у задоволенні позову.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів , перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду 1 інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді 1 інстанції, визнає , що рішення судом 1 інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги

Керуючись ст.ст. 303,304,307, 308, 313, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді