Справа № 357/4045/15-ц Головуючий у І інстанції Буцмак Ю.Є.
Провадження № 22-ц/780/4626/15 Доповідач у 2 інстанції Журба С. О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Коцюрби О.П., Матвієнко Ю.О.,

за участю секретаря Говорун В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» про зобов'язання вчинити дії, стягнення коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року ОСОБА_2звернувся до суду із позовом, який мотивував наступним:

19 січня 2015 року його було повідомлено про вивільнення із займаної посади начальника відділу аналітичної обробки інформації у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці та скорочення штату працівників ДП «УкрНДНЦ», ознайомлено під підпис з наказом № 6-к від 16 січня 2015 року «Про попередження працівників щодо наступного вивільнення». Датою вивільнення повинно було стати 20 березня 2015 року. Протягом всього часу йому жодного разу не запропоновували іншу вакантну посаду для подальшого продовження роботи на підприємстві, хоча він як особа, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1) та інвалід 2-ї групи, потерпілий від аварії на ЧАЕС, має першочергове право залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці. 19 січня 2015 року його лише було ознайомлено з наявними вакантними посадами в ДП «УкрНДНЦ» без пропозиції обійняти будь-яку з них.

25 лютого 2015 року, перебуваючи у відпустці, він направив цінний лист з повідомленням про вручення із заявою про скорочення терміну попередження і проведення процедури вивільнення із займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з 04 березня 2015 року. Також в заяві він просив видати належним чином оформлену трудову книжку та наказ про вивільнення; провести виплату всіх належних сум, а саме: всієї заробітної плати належної до виплати при вивільненні; компенсацію за невикористані 43 дні відпустки; вихідну допомогу в розмірі не менше середнього місячного заробітку; вихідну допомогу в розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати; надати інформацію про всі нараховані, належні йому суми; видати довідку про заробітну плату за останні шість місяців роботи.

04 березня 2015 року позивач повторно подав заяву про скорочення терміну попередження і проведення процедури вивільнення із займаної посади з 04 березня 2015 року. У прийнятті заяви йому було відмовлено. 10 березня 2015 року він повторно звернувся з вимогою припинення порушення прав працівника підприємством та виконання умов вказаних в попередній заяві, однак відповіді від підприємства не надійшло. Зазначав, що неправомірними діями ДП «УкрНДНЦ» порушило його права. Відсутність трудової книжки позбавляє його можливості влаштуватись на нове робоче місце.

Наказом від 15.04.2015 року позивача було звільнено з роботи за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

З урахуванням уточнення позовних вимогпросив суд зобов'язати відповідача змінити формулювання підстави його звільнення з роботи із «звільнення за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України» на «вивільнений із займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП»; зобов'язати відповідача видати йому трудову книжку, наказ про вивільнення, довідку про заробітну плату за останні шість місяців роботи на підприємстві відповідно до винесеного рішення судом та внесення відповідних змін до даних документів; стягнути з відповідача на його користь вихідну допомогу згідно ст. 44 КЗпП України в розмірі 5603,20 грн., вихідну допомогу згідно п.7 ст. 20 закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати, а саме 16 809 грн. 60 коп., середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 05 березня по 21 травня 2015 року, в розмірі 21 572,32 грн.; а також витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги, в розмірі 10500 грн.; допустити рішення суду до негайного виконання по всім перерахованим пунктам.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 червня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для її вирішення, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. Обґрунтував скаргу тим, що судом першої інстанції не взято до уваги доводів його позовної заяви та не надано належної оцінки доказам щодо порушення підприємством його прав на працю та оплату праці. Зазначає, що відповідач надав до суду фіктивні документи, які суд поклав в основу свого рішення, прийшовши до хибних висновків. Вважає, що роботодавець був зобов'язаний звільнити його з роботи в ту дату, яку визначив сам позивач. Таким чином його останнім робочим днем був 04 березня 2015 року, тоді як наказ підприємства про його звільнення за прогул датовано 15 квітня 2015 року. Крім того зазначає, що відповідачем не надано документів про відміну процедури вивільнення працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці. Також вказує, що відповідачем було порушено ст.116 КЗпП України, тому він зобов'язаний виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу, необхідні виплати при вивільненні працівника. Вважає висновки суду такими, що не ґрунтуються на положеннях закону.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне:

У відповідності до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено протиправності дій відповідача. Свою позицію позивач обґрунтовував тим, що у разі, коли під час перебігу 2-місячного терміну попередження про наступне вивільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці та скорочення штату працівник виявить бажання звільнитися раніше, роботодавець не має права йому відмовити в цьому та зобов'язаний провести звільнення працівника у встановлену тим дату. В той же час суд першої інстанції, з яким погоджується й колегія суддів апеляційного суду, прийшов до висновку про те, що така позиція позивача не ґрунтується на положеннях закону.

З аналізу положень ст. 492 КЗпП України вбачається, що роботодавець не має права за власною ініціативою провести звільнення працівника раніше, ніж закінчиться 2-місячний строк з часу його попередження про таке наступне звільнення. У разі, коли під час перебігу терміну попередження про наступне звільнення працівник виявить бажання скоротити цей строк, чинне законодавство не містить заборони щодо звільнення такого працівника до закінчення такого строку. При цьому звільнення може відбуватися як на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, так і на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України або ст. 38 КЗпП України. В той же час жодного обов'язку роботодавця провести звільнення такого працівника у визначений останнім строк, законодавство не містить. Таким чином твердження про обов'язковість для відповідача висловленого позивачем бажання припинити трудові відносини 04.03.2015 року жодним чином не ґрунтуються на положеннях закону. Не доводить вірності такого твердження позивача і його посилання на роз'яснення Міністерства юстиції України від 25.01.2011 року, оскільки таке роз'яснення не має ознак офіційного тлумачення правової норми, прямо не випливає з положень чинного законодавства та й суперечить іншим наявним у справі позиціям з цього приводу, зокрема позиції Міністерства соціальної політики України, висловлені й у листах від 25.05.2010 р. та 15.02.2012 р.

З урахуванням викладеного суд прийшов до висновку про те, що позивачем не було належним чином доведено обґрунтованості його позиції щодо обов'язковості прийняття до виконання відповідачем заяви позивача про звільнення з 04.03.2015 року. За таких умов відповідачем жодним чином не було порушено вимог закону при непроведенні такого звільнення у вказану дату. Натомість, як вбачається з матеріалів справи, позивач достеменно знав про те, що рішення про його звільнення 04.03.2015 р. прийнято не було, відповідний наказ не видано, про що свідчать його подальші аналогічні звернення до адміністрації відповідача. При цьому на роботу після 04.03.2015 року не вийшов, чим фактично вчинив прогул, за який його врешті й було звільнено з роботи. Будь-яких порушень чинного законодавства України з приводу такого звільнення суд першої інстанції не знайшов, з чим в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду. За таких умов підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

У відповідності до положень ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції належно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому передбачених законом підстав для скасування рішення суду при апеляційному розгляді колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді