У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Парінової І.К.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Веселівської районної державної адміністрації Запорізької області, ОСОБА_4, відділу Держкомзему у Веселівському районі, третя особа - Головне управління Держземагентства у Запорізькій області Управління Держземагентства у Мелітопольському районі Запорізької області, про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, за касаційною скаргою Веселівської районної державної адміністрації Запорізької області на рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 31 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 03 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Веселівської районної державної адміністрації Запорізької області, ОСОБА_4, відділу Держкомзему у Веселівському районі, третя особа - Головне управління Держземагентства у Запорізькій області Управління Держземагентства у Мелітопольському районі Запорізької області, про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, посилаючись на те, що 24 березня 1992 року Виконавчим комітетом Веселівської районної ради народних депутатів Запорізької області було прийнято рішення № 79 «Про відвід земель», відповідно до п. 1 якого Виконавчий комітет Веселівської районної ради народних депутатів Запорізької області вирішив дозволити складання проекту відведення під фермерське господарство її чоловіку ОСОБА_5 на площі 20 га ріллі на землях запасу Таврійської сільської ради (за умови реєстрації на території Таврійської сільської ради).

17 квітня 1992 року Веселівською районною радою народних депутатів Запорізької області Української РСР ОСОБА_5 було видано державний акт на право довічного успадкованого володіння землею НОМЕР_1.

12 січня 1992 року Веселівською районною зареєстровано ФГ «ГЕМА».

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Відповідно до довідки Веселівської державної нотаріальної контори від 20 квітня 2006 року ОСОБА_3 є спадкоємцем всього майна, що залишилося після померлого ОСОБА_5, у тому числі спірної земельної ділянки.

Позивач указувала, що 19 березня 2012 року під час звернення до відділу Держкомзему у Веселівському районі Запорізької області вона дізналась про існування розпорядження голови Веселівської районної державної адміністрації Запорізької області від 15 лютого 2012 року № 45 «Про припинення права користування та передачу земельної ділянки до земель запасу Таврійської сільської ради», відповідно до п. п. 1, 2, 3 якого вирішено в зв'язку зі смертю голови ФГ «Гема» ОСОБА_5 визнати державний акт на право довічного успадкованого володіння землею НОМЕР_1, виданого на ім'я ОСОБА_5, таким, що втратив чинність, земельну ділянку загальною площею 59,3 га, в тому числі 50 га ріллі, передати до земель запасу Таврійської сільської ради; відділу Держкомзему у Веселівському районі внести зміни до земельно-облікових документів.

25 березня 2012 року ОСОБА_4 без згоди ОСОБА_3, не маючи державного акта та інших правовстановлюючих документів, які б підтверджували його право власності на оспорювану земельну ділянку, почав обробляти зазначену земельну ділянку.

13 серпня 2012 року між Веселівською районною державною адміністрацією Запорізької області в особі голови ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено договір оренди земельної ділянки № 18.

16 жовтня 2012 року ОСОБА_3 була зареєстрована як голова ФГ «Гема».

Відповідно до п. 1.5 Статуту ФГ «Гема» для організації діяльності господарству передана в постійне користування земельна ділянка загальним розміром 59,3 га, що розташована на землях Таврійської сільської ради Веселівського району та надана на підставі рішення Веселівської районної ради від 17 квітня 1992 року № 5.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 21 лютого 2013 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2014 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково, скасовано розпорядження голови Веселівської районної державної адміністрації Запорізької області ОСОБА_6 «Про припинення права користування та передачу земельної ділянки до земель запасу Таврійської сільської ради» від 15 лютого 2012 року № 45. У касаційному порядку вказані судові рішення не переглядалися.

Позивач указувала також, що ОСОБА_4 заподіюється шкода її правам та інтересам, оскільки вона є єдиним спадкоємцем всього майна після померлого чоловіка ОСОБА_5, заяви до Веселівської державної нотаріальної контори про відмову від спадщини вона не подавала та зазначена земельна ділянка перебуває у користуванні ФГ «Гема», головою якого вона є. Просила визнати договір оренди земельної ділянки від 13 серпня 2012 року № 18 недійсним.

Ухвалою Веселівського районного суду Запорізької області від 05 березня 2014 року залучено в якості третьої особи у справі Головне управління Держземагенства у Запорізькій області Управління Держземагенства у Мелітопольському районі Запорізької області.

Рішенням Веселівського районного суду Запорізької області від 31 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 03 вересня 2014 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки від 13 серпня 2012 року № 18, укладений між Веселівською районною державною адміністрацією Запорізької області в особі голови райдержадміністрації ОСОБА_6 та ОСОБА_4, зареєстрований у відділі Держкомзему у Веселівському районі Запорізької області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис 26 жовтня 2012 року за № 00326.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі Веселівська районна державна адміністрація Запорізької області просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із наявності підстав для визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, оскільки цим договором порушуються права позивача на користування спірною земельною ділянкою.

Проте таких висновків суди дійшли передчасно.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 ст. 212 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, заявник указує на те, що судами першої та апеляційної інстанцій не взято до уваги той факт, що позивачем ОСОБА_3 як фізичною особою взагалі, не визначено, які саме її, як фізичної особи, права чи законні інтереси порушує спірний правочин, з огляду на ту обставину, що вона особисто не є ні користувачем, ні власником спірної земельної ділянки.

Установлено, що 17 квітня 1992 року Веселівською районною радою народних депутатів Запорізької області Української РСР ОСОБА_5 було видано державний акт на право довічного успадкованого володіння землею НОМЕР_1.

Тобто, ОСОБА_5 на праві довічного успадковуваного володіння отримав спірну земельну ділянку, яка надавалася громадянам, для ведення селянського (фермерського) господарства відповідно до Земельного кодексу УРСР від 18 грудня 1990 року (в редакції від 15 березня 1991 року) та на підставі Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20 грудня 1991 року.

12 січня 1992 року Веселівською районною державною адміністрацією було зареєстровано ФГ «Гема».

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Відповідно до довідки Веселівської державної нотаріальної контори від 20 квітня 2006 року ОСОБА_3 є спадкоємцем всього майна, що залишилося після смерті ОСОБА_5

13 серпня 2012 року між Веселівською районною державною адміністрацією Запорізької області в особі голови ОСОБА_6, з однією сторони, та ОСОБА_4, з іншої сторони, було укладено договір оренди земельної ділянки № 18.

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суд з даним позовом.

Частиною 1 ст. 92 Земельного кодексу України (далі ‒ ЗК України) установлено, що право постійного користування земельною ділянкою ‒ це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно з ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті, а відповідно до ч. 3 цієї статті право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.

Відповідно до ст. 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснив судам, що відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Згідно з ч. 1 ст. 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до ч. 2 ст. 407 ЦК України у редакції, що діяла на час відкриття спадщини, та ч. 2 ст. 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Обґрунтовуючи заперечення проти позову, відповідачі посилалися на те, що в чинному земельному законодавстві України не передбачено можливості переходу права довічного успадковуваного землеволодіння, посвідченого державним актом, до спадкоємців у випадку смерті особи, яка набула це право у період з 15 березня 1991 року до 13 березня 1992 року. Право користування земельною ділянкою державної власності, що виникло у особи на підставі такого державного акта на право користування, не входить до складу спадщини і припинилося зі смертю особи, якій належало таке право (а. с. 98, 104).

На порушення вимог ст. ст. 212‒214, 315 ЦПК України суди на зазначені положення закону уваги не звернули; доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірили; фактичних обставин не встановили та дійшли передчасного висновку про задоволення позову, який ґрунтуються на припущеннях, що в силу вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України не допустимо; вказуючи про те, що земельна ділянка, яка є предметом оскаржуваного договору оренди, належить ФГ «Гема», головою якого є ОСОБА_3, не вказав, чим саме це підтверджується, оскільки вона була надана фізичній особі, який потім створив ФГ «Гема», та не звернув уваги на те, що до суду з позовом ОСОБА_3 звернулася як фізична особа; указуючи про те, що ОСОБА_3, як спадкоємиці всього майна після смерті ОСОБА_5, належить і спірна земельна ділянка, суд не вказав, якими нормами права передбачено право позивача на спадкування земельної ділянки, яка належала спадкодавцеві на підставі державного акта на право довічного успадкованого володіння землею, чим не сприяв всебічному й повному з'ясуванню обставин справи.

Суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, в ухвалі не зазначив конкретні обставини і факти, що спростовують такі доводи, та прийшов до передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таке ж положення відображено у ст. 3 ЦПК України, відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Отже, саме на суд як на державний орган покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, у зв'язку з чим суд має право й зобов'язаний визначити характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, а також встановити суб'єктний склад спору.

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч. ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Суд не має права вирішувати питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду (п. п. 11, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

Зазначені порушення процесуального закону унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, та є відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування ухвалених у даній справі судових рішень та передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Веселівської районної державної адміністрації Запорізької області задовольнити частково.

Рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 31 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 03 вересня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак