Справа № 369/2612/14-ц Головуючий у І інстанції Усатов Д. Д.
Провадження № 22-ц/780/6736/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 22.12.2015
УХВАЛА

Іменем України

22 грудня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагєєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 липня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення та виселення, зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про виселення,

заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року позивач ПАТ «КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом про звернення стягнення та виселення. Заявлені вимоги мотивував тим, що 19 квітня 2007 року між ВАТ «КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, і ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за яким остання отримала кошти в сумі 645200 доларів США терміном на 20 років зі сплатою щомісячно відсотків в розмірі 0,84 % на суму залишку. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком і позичальником 19 квітня 2007 року було укладено договір іпотеки, згідно якого ОСОБА_4 передала в іпотеку банку належний їй будинок, розташований по вул. Польовій, 116 в с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області. Вказував, що за умовами кредитного договору позичальник мав повертати кредит щомісячними платежами в розмірі 6798,21 доларів США, однак не виконує цих обовязків і має прострочену заборгованість в розмірі 96089,31 долари США; вимога банку про дострокове повернення кредитних коштів залишена позичальником без задоволення. Станом на 24 лютого 2014 року борг за кредитом становить 844374,83 долари США, з яких тіло кредиту 522951,25 долари США, відсотки 4185,89 долари США, пеня 221392,43 долари США, комісія 117845,26 долари США. Вказував, що 07 серпня 2013 року при проведенні представником банку і позичальником огляду будинку для його оцінки було виявлено проживання в будинку відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3, які не є власниками будинку. Посилаючись на ч. 2 ст. 1050 ЦК України, ст. ст. 33, 38, 39 Закону України «Про іпотеку» та умови кредитного договору, просив в рахунок погашення боргу за кредитним договором в розмірі 844374,83 долари США звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок по вул. Польовій, 116 в с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ «КБ «ПриватБанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу із будь-якою особою з наданням ПАТ «КБ «ПриватБанк» всіх повноважень продавця, необхідних для продажу предмета іпотеки, в тому числі з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів, у всіх установах, отриманням всіх документів та довідок, здійснення необхідних платежів, виселити ОСОБА_2 і ОСОБА_3 із будинку по вул. Польовій, 116 в с. Софіївська Борщагівка зі зняттям із реєстраційного обліку та стягнути судові витрати.

У квітні 2014 року ОСОБА_4 подала до суду зустрічну позовну заяву, в якій просила виселити відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 із будинку по вул. Польовій, 116 в с. Софіївська Борщагівка та стягнути судові витрати. Позовні вимоги мотивувала тим, що 19 квітня 2007 року вона уклала із ПАТ «КБ «ПриватБанк» кредитний договір, на підставі якого отримала кошти в сумі 645200 доларів США терміном на 20 років. В забезпечення виконання зобовязань в цей же день між нею і банком було укладено договір іпотеки, за яким передала в іпотеку банку придбаний нею у відповідача ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 19 квітня 2007 року житловий будинок по вул. Польовій 116 в с. Софіївська Борщагівка. Вказувала, що при огляді будинку 07 серпня 2013 року було виявлено, що в будинку проживають колишній власник ОСОБА_2 та його мати ОСОБА_3, які зобовязались виселитися при продажу будинку.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 липня 2014 року позови ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 задоволено, ухвалено в рахунок погашення боргу за кредитним договором в розмірі 844374,83 долари США звернути стягнення на предмет іпотеки у вигляді житлового будинку по вул. Польовій, 116 в с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області шляхом укладання банком від імені ОСОБА_4 договору купівлі-продажу з будь-якою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів у всіх установах, отриманням всіх документів та довідок, з можливістю здійснення ПАТ «КБ «ПриватБанк» всіх передбачених правовими актами дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. Також виселено ОСОБА_2 і ОСОБА_3 із будинку по вул. Польовій, 116 в с. Софіївська Борщагівка зі зняттям із реєстраційного обліку.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 05 лютого 2015 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_3, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 липня 2014 року в частині задоволення позову ПАТ «КБ «ПриватБанк» про виселення та в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позову ПАТ «КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення, а також у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 про виселення.

Відповідач ОСОБА_2, не погоджуючись із рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 липня 2014 року, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 липня 2014 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що 08 лютого 2008 року банк звертався до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, про що 22 грудня 2012 року ухвалене відповідне рішення. Подаючи позов в 2008 році, банк визнав строк повернення кредиту таким, що настав, та перервав строк позовної давності. Вказує, що не був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи і таким чином був позбавлений можливості подати заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Відповідно до ст. 318 ЦПК України якщо апеляційні скарги на рішення або ухвалу суду першої інстанції були подані в установлені цим Кодексом строки, але надійшли до суду після закінчення апеляційного розгляду справи або коли строки на подання апеляційної скарги у зв'язку з пропущенням їх з поважних причин були поновлені або продовжені і особа, яка подала апеляційну скаргу, не була присутня під час розгляду справи, апеляційний суд розглядає цю скаргу за правилами цієї глави. Залежно від обґрунтованості скарги, зазначеної в частині першій цієї статті, суд ухвалює рішення або постановляє ухвалу відповідно до статті 307 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано рішення або ухвалу апеляційного суду.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в частині, залишеній без змін рішенням Апеляційного суду Київської області від 05 лютого 2015 року, відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив із того, що позичальник ОСОБА_4 не виконує передбачених кредитним договором обовязків по поверненню кредиту шляхом внесення щомісячних платежів, має прострочену заборгованість, що у свою чергу порушує права ПАТ «КБ «ПриватБанк», які підлягають до захисту шляхом дострокового повернення кредитних коштів у спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи колегія суддів вбачає, що 19 квітня 2007 року між ВАТ «КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, і ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, згідно якого відповідач отримала в банку на споживчі потреби кредит готівкою в розмірі 645200 доларів США терміном на 20 років зі сплатою щомісячно відсотків в розмірі 0,84 %. Повернення кредиту згідно п. 7.1 договору передбачено шляхом внесення позичальником щомісячних платежів за кредитом та відсотками в розмірі 6798,21 доларів США.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком та ОСОБА_4 19 квітня 2007 року укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, за яким позичальник передала в іпотеку належне їй майно: житловий будинок по вул. Польовій 116 в с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області.

ОСОБА_4 не виконує обовязків по щомісячному поверненню кредиту, має прострочену заборгованість у розмірі 96089,31 долари США, у звязку з чим банк скористався правом на дострокове повернення кредиту, передбачене п. 2.3.7 кредитного договору. Письмова вимога банку від 03 квітня 2013 року про необхідність дострокового повернення кредитних коштів та наслідки її невиконання у вигляді звернення стягнення на предмет іпотеки залишена позичальником без задоволення.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася.

Відповідно до ст. ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду.

Таким чином, з урахуванням наведених вимог закону, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції в частині звернення стягнення на предмет іпотеки.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, колегія суддів вважає, що останнім не доведено, що звернення стягнення на предмет іпотеки на майно, власником якого він не є, за умовами договору іпотеки, стороною якого він не був, будь-яким чином порушує його права, свободи або інтереси.

При цьому колегія суддів враховує, що питання про виселення ОСОБА_2 із будинку по вул. Польовій 116 в с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 липня 2014 року в частині, залишеній без змін рішенням Апеляційного суду Київської області від 05 лютого 2015 року, не вирішувалося.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо необхідності застосування строків позовної давності за кредитним договором від 19 квітня 2007 року, в рахунок погашення заборгованості за яким звертається стягнення на предмет іпотеки.

Так, в матеріалах справи міститься копія рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 грудня 2009 року, яким за позовом ЗАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості по кредитному договору від 19 квітня 2007 року в розмірі 5325138 грн., відмовлено в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання недійсним договору поручительства.

Даних про те, що таке рішення було виконано, матеріали справи не містять.

Разом із тим, відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року, право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4).

Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для предявлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для предявлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена.

Відтак, звернення стягнення на предмет іпотеки в звязку із невиконанням боржником зобовязань за кредитним договором не порушує прав ОСОБА_2 як поручителя, із якого заборгованість за кредитним договором була стягнута раніше, а оскільки заборгованість за кредитним договором не погашена, судом правомірно звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Так як вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки були заявлені позивачем до іншого відповідача, а до ОСОБА_2 заявлено вимоги про виселення як до особи, що проживає в спірному будинку, в яких було судом відмовлено, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про застосування до вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки строку позовної давності за заявою останнього.

Колегія суддів погоджується, що справа була розглянута у відсутність апелянта, який не був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, що свідчить про порушення судом норм процесуального права.

Однак відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Наведені відповідачем в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду щодо наявності передбачених законом підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки та не свідчать про неправильне вирішення справи судом в цій частині.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Кашперська Т.Ц.

Судді : Фінагєєв В.О.

ОСОБА_6