Справа № 591/4244/15-ц
Провадження № 2/591/1651/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2015 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого - судді Бурда Б.В.

при секретарі - Терещенко М.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-я особа - приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Дуванова Тамари Петрівни про визнання недійсним договору дарування частини житлового будинку, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач свої вимоги мотивує тим, що 04.11.2006 року між нею та відповідачем було укладено договір дарування за яким вона подарували відповідачу 328/500 частин житлового будинку, що розташований у АДРЕСА_1 . Зазначила, що вказаний договір вона уклала з відповідачем в наслідок обману відповідача, яка обіцяв її доглядати та утримувати до смерті після повернення в Україну. У зв'язку з обманом, вона помилялася щодо фактичного змісту правочину, що був вчинений, а саме вона вважала, що укладає договір довічного утримання, а не договір дарування. Вважає, що під час укладення оспорюваного договору вона помилялася щодо істотних умов договору в наслідок обману відповідача, якій є її сином та якому вона довіряла, а тому вказаний договір є недійсним. Тому просить визнати недійсним договір дарування.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали.

Представник відповідача позов заперечив і пояснив, що спірний договір відповідав волевиявленню сторін, а тому просять відмовити у задоволенні позову. Окрім того заявив клопотання по застосування строків давності.

3-я особа повідомлена про час т місце розгляду справи, але до суду не з'явилася.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши фактичні обставини у межах заявлених позовних вимог та перевіривши їх доказами наданими сторонами, вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач є матір'ю відповідача. Даний факт був зазначений та визнаний сторонами, а тому доказуванню не підлягають.

Також встановлено, що 04 листопада 2006 року сторонами був укладений договір дарування, якій був посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Дувановою Т.П., за яким позивач подарувала належну їй на праві власності частку будинку. А саме, 328/500 частин будинку з надвірними будівлями, якій розташований у АДРЕСА_1. (а.с. 5)

На думку суду даний договір відповідає дійсним намірам сторін та не є недійсним виходячи з наступного.

Як вбачається із змісту письмового правочину вчиненого сторонами (договору дарування), підписаного ними у присутності нотаріуса та посвідченого останнім - під час його укладення сторони підтвердили, що вказаний договір відповідає дійсним намірам сторін, спрямований на створення відповідних юридичних наслідків, не носить характеру мнимої та удаваної угоди, не приховує інших угод між сторонами. Також з змісту договору вбачається, що їх волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Під час укладення договору сторонам були роз'яснені положення ЦК України щодо визнання правочинів недійсними. Зазначені обставини сторони посвідчили своїми підписами на тексті договору.

Після вчинення вказаного договору відповідач прийняла дарунок, а відповідач 22.05.2007 року знялася з реєстрації у вказаному будинку та виїхала на постійне проживання з межі України до Сполучених Штатів Америка.

Посилання позивача на те, що в наслідок обману відповідача вона помилялася щодо природи укладеного договору та вважала, що укладає договір довічного утримання, не були підтверджені позивачем належними доказами.

Відповідно до положень ст. 717 ЦК України - За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

В той же час, договір довічного утримання, а тим більше заповіт, за своїм змістом є зовсім іншими видами правочинів.

Пояснення свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, на яких позивач посилається в обґрунтування свого позову, суд не може взяти до уваги, оскільки данні свідки не були очевидцями домовленостям що мали місце між сторонами оспорюваної угоди, не були присутні під час її укладення чи посвідчення, а про всі обставини щодо спірного договору вони дізналися зі слів. Фактично дані свідки лише підтвердили недоброзичливі стосунки між сторонами, що склалися в останній час. Окрім того, суд вважає за необхідне зауважити, що свідок ОСОБА_4 є колишньою дружиною відповідача, свідок ОСОБА_6 - син відповідача та свідка ОСОБА_4, а ОСОБА_7 співмешканка свідка ОСОБА_6

Пояснення позивача та вказаних свідків щодо обставин виїзду позивач з кордон, а саме те, що позивач виїздила у гості до іншого свого сина - брата відповідача, спростовуються наданими суду доказами.

Так, з паспорту громадянина України виданого на ім'я позивача, оригінал якого було досліджено під час судового розгляду та копія приєднана до матеріалів справи, вбачається, що позивач через декілька місяців після укладення спірного договору, знялася з реєстраційного обліку на території України та в паспорті міститься відмітка про виїзд на постійне проживання до США (а.с. 44)

Аналогічна відмітка міститься в паспорті громадянина України для виїзду за кордон на ім'я позивача, якій був наданий для огляду в судовому засіданні та копія якого була приєднана до матеріалів справи (а.с. 52 зворотній бік)

З паспорту громадянина України для виїзду за кордон виданого на ім'я позивача вбачається, що після укладення спірного договору, позивач отримала візу класу IR5 (закордонний паспорт сторінка 9 штамп а.с. 52), що свідчить що позивачу був наданий статус іммігранту по сімейній категорії без обмежень - батьки громадян США.

Більш того, позивач отримала Permanent Resident Card, яка підтверджує наявність у позивача дозволу на постійне проживання в США особі, як не є громадянином США. (а.с. 53)

Наведені вище докази вказують на те, що позивач мала намір виїхати з території України на постійне місце проживання з кордон, у зв'язку з чим вона розпорядилася належним їй майном та подарувала частку свого будинку своєму синові - відповідачу у даній справі.

В судовому засіданні сама позивач пояснила суду, що вона поїхала в США попробувати жити з старшим сином, але їй не сподобалося та вона повернулася в Україну. Після повернення до України, зареєструвалася у будинку та та стали жити, але стосунки з сином та його новою дружиною у неї не склалися.

Враховуючи наведені вище обставини суд вважає, що фактичними підставами для звернення до суду з даним позовом стали не обставини укладення спірного договору, а взаємовідносини між сторонами договору, які склалися через певний час після укладення цього договору. Про що, зокрема, свідчить той факт, що позивач раніше вже зверталася до суду з аналогічним позовом, але подала клопотання про залишення його без розгляду (а.с. 25 та пояснення сторін у судовому засіданні) .

Відповідно до вимог ст. 10, 11 ЦПК України суд вирішує справи на засадах змагальності, не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених позовних вимог, на підставі поданих ними доказів.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції " роз'яснено, що виходячи зі змісту ст. 59 ЦПК України та з урахуванням положень ч. 1 ст. 218 ЦК України, не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму.

Позивач не надала суду жодних належних доказів на підтвердження того, що вона помилялася щодо природи та правових наслідків укладеного правочину. Також позивач не надала жодних належних доказів на підтвердження того, що нотаріус, якій посвідчував спірний договір, порушив вимоги закону ( не впевнилася в добровільності дій сторін, розумінні ними своїх дій, не роз'яснила сторонам зміст договору та його правові наслідки, не ознайомила сторони договору перед його підписання з його змістом) та правила вчення нотаріальних дій під час укладення спірного договору.

Правовідносини, що виникли між сторонами є цивільними та врегульовані ст. 717 -722 ЦК України.

З огляду на встановлені судом факти та вимоги закону, що регулюють правовідносини, що виникли між сторонами, спірний договір відповідав волевиявленню сторін та був спрямований на настання передбачених ним наслідків. Враховуючи викладене, суд вважає що вимоги позивача не ґрунтуються на законі, а тому у задоволенні позову слід відмовити за необґрунтованістю вимог.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57-60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову за необґрунтованістю вимог.

Рішення суду може бути оскаржено сторонами до Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області через Зарічний районний суд м. Суми, шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення суду (для осіб, що не були присутні при проголошення рішення, в той же строк з часу вручення копії рішення) апеляційної скарги.

суддя