Справа № 466/3659/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(заочне)

17 липня 2015року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючої судді Білінської Г.Б.

при секретарі Папінко О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТзОВ «Львівські автобусні заводи» про стягнення заборгованої заробітної плати за вимушений прогул, недорахованих і недоплачених сум заробітної плати,-

установив:

19 травня 2015року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТзОВ «Львівські автобусні заводи» про стягнення заборгованої заробітної плати за вимушений прогул, недорахованих і недоплачених сум заробітної плати.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що з 1 квітня 2007 року по 4 травня 2009 року він працював в товаристві з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи» на посаді майстра виробничої дільниці кузовного виробництва, з 5 травня 2009року по 30 грудня 2011 року - на посаді слюсаря механоскладальних робіт четвертого розряду. Звільнений з підприємства 30 грудня 2011року за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України (наказ №190/вк від 30.12.2011р.).

У 2008 році підприємство повинно було працювати відповідно до виробничого табеля-календаря, затвердженого директором і погодженого профспілковим комітетом, відповідно до якого у грудні 2008 року було заплановано 23 робочих дні і 183 робочих години). Однак 11 грудня 2008 року адміністрацією підприємства було видано наказ №163, пунктом 3 якого встановлено для всіх працівників підприємства вважати вимушеною відпусткою без збереження заробітної плати дні з 12 по 31 грудня 2008 року. Заяви на надання такої відпустки він не писав, таким чином адміністрація встановила йому таку відпустку без його згоди. Профком не погодив наказ №163, натомість запропонував оплатити встановлені цим наказом неробочі дні як вимушений простій згідно статті 113 КЗпП України, про що зазначено в «Листі ознайомлення до наказу». Однак адміністрацією підприємства ця вимога була проігнорована, із 12 по 31 грудня 2008 року працівників підприємства на роботу не допустили, заробітна плата за цей період, як за вимушений простій, не була нарахована і не виплачена.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, надавши суду аналогічні пояснення зазначені в позовній заяві. Просили позов задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що стверджується відмітками в журналі реєстрації вихідної кореспонденції суду та повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою про особисте вручення, заперечень на позовну заяву відповідачем суду подано не було. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, згідно вимог ст.ст.169, 224 ЦПК України, на підставі наявних доказів.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, з'ясувавши дійсні обставини справи, права та обов'язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, що з 1 квітня 2007 року по 4 травня 2009 року ОСОБА_1 працював в товаристві з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи» на посаді майстра виробничої дільниці кузовного виробництва, з 5 травня 2009року по 30 грудня 2011 року - на посаді слюсаря механоскладальних робіт четвертого розряду. Звільнений з підприємства 30 грудня 2011року за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України (наказ №190/вк від 30.12.2011р.).

Пунктом 4.1 Колективного договору адміністрація підприємства зобов'язувалася забезпечити працівників матеріально-технічними ресурсами для виконання виробничої програми; пунктом 5.1.4 змінювати режим роботи тільки у встановленому законодавством порядку, пунктом 5.1.5 не допускалося встановлення робочого часу менш ніж 32 години на тиждень, граничний термін неповного робочого часу не повинен перевищувати 3 місяці на рік, пунктом 5.9 надання відпустки без збереження заробітної плати адміністрація повинна надавати за бажанням працівника згідно статті 25 Закону України «Про відпустки», пунктом 5.10 - за сімейними обставинами та з інших причин відпустка без збереження заробітної плати повинна надаватись за згодою сторін на термін не більше 15 календарних днів на рік.

У 2008 році підприємство повинно було працювати відповідно до виробничого табеля-календаря, затвердженого директором і погодженого профспілковим комітетом, відповідно до якого у грудні 2008 року було заплановано 23 робочих дні і 183 робочих години). Однак 11 грудня 2008 року адміністрацією підприємства було видано наказ №163, пунктом 3 якого встановлено для всіх працівників підприємства вважати вимушеною відпусткою без збереження заробітної плати дні з 12 по 31 грудня 2008 року. Заяви на надання такої відпустки ОСОБА_1 не писав, таким чином адміністрація встановила йому таку відпустку без його згоди. Профком не погодив наказ №163, натомість запропонував оплатити встановлені цим наказом неробочі дні як вимушений простій згідно статті 113 КЗпП України, про що зазначено в «Листі ознайомлення до наказу». Однак адміністрацією підприємства ця вимога була проігнорована, із 12 по 31 грудня 2008 року працівників підприємства на роботу не допустили, заробітна плата за цей період, як за вимушений простій, не була нарахована і не виплачена.

Наказом - постановою директора товариства від 11.12.2008р. №161 на 2009 рік на підприємстві був встановлений і погоджений з профспілковим комітетом виробничий табель - календар (2004 робочі години) у відповідності до листа Міністерства праці та соціальної політики України від 30.09.2008 року № 10338/0/14-08/13. Однак в подальшому адміністрацією товариства без погодження і згоди профспілкового комітету було видано ряд наказів, в тому числі №3/1 від 02.02.2009р., №9 від 23.02.2009р., якими табель - календар на 2009 рік було змінено. В результаті введення в дію цих наказів було істотно змінено умови праці і оплати працівників товариства, в тому числі і його, в бік погіршення.

Так, наказом №9 від 23.02.2009р.- встановлено з 23.02.2009р. до відміни даного наказу для всіх працівників підприємства 2-хденний робочий тиждень. Наказом №3/1 - встановлено з 01.04.2009р. один робочий день на місяць. Про таку зміну умов праці, за два місяці до їх введення, його, як і інших працівників товариства не було повідомлено. Первинна профспілкова організація, членом якої був ОСОБА_1, згоди на зміну умов праці і оплати не надавала.

Причина таких змін умов праці обґрунтовувалася таким чином: «у зв'язку з відсутністю комплектації, обігових коштів та відключенням електроенергії, що спричинено фінансовою кризою», «у зв'язку з відсутністю поступлення грошових коштів за укладеними замовленнями, припиненням кредитного фінансування з боку банків, що привело до неможливості закупки комплектації в повному обсязі на виготовлення продукції».

Територіальною державною інспекцією праці у Львівській області (лист від 31.08.2010р. №02-1407/04), зазначила, що «перегінних документів, а саме наказів на відпустку без збереження заробітної плати та інших документів, які б підтверджували правомірність не залучення працівників до роботи адміністрацією підприємства, не представлено. З дослідження відомостей нарахування та виплати заробітної плати встановлено, що працівникам за ці дні оплата праці адміністрацією підприємства не проводилась. З наведеного випливає, що в даному випадку мають місце ознаки вимушеного простою не з вини працівників, може свідчити про порушення вимог ч.1 ст.113 КЗпП України - час простою не з вини працівника не оплачувався з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу)».

Інспекція праці вповноважена проводити перевірку стану додержання законодавства про працю, що нею і було зроблено. Встановити, чи мав місце простій за підприємстві, чи була в ньому вина працівника, є повноваженням суду.

Судами України, якими неодноразово розглядалися позовні заяви працівників товариства по оплаті вимушеного простою у 2008 - 2009 рр., встановлено факт вимушеного простою, який відбувся на підприємстві не з вини працівників, а вимоги ао оплаті простою визнані правомірними, прийняті рішення по стягненню з Відповідача на користь позивачів заробітну плату за вимушений простій (№№40254430, 39809476, 40328056 Єдиного реєстру судових рішень).

Отже, факт простою був встановлений щодо нього, як працівника ТзОВ «Львівські автобусні заводи». Таким чином з 12 грудня 2008 року по 1 листопада 2009 року ОСОБА_1. перебував у вимушеному простої не зі своєї вини, оплата за який не була здійснена, про свідчить довідка Пенсійного Фонду України «Індивідуальні відомості про застраховану особу».

Розпорядженням Національної служби посередництва і примирення від 12.09.2008р. №165 було зареєстровано трудовий спір (реєстраційний номер 048-08Y13YB) між найманими працівниками ТОВ «ЛАЗи» та директором товариства. Однією з вимог спору (пункт 2) було «забезпечити працівників матеріально-технічними ресурсами для виконання виробничої програми згідно п.4.1 колективного договору...». Цей пункт (як і всі решта) адміністрацією товариства не був виконаний, в результаті працівників було не тільки не допущено до виконання своїх обов'язків, а й не забезпечено будь-якою іншою роботою.

Дні простою повинні бути оплачені відповідно до чинного законодавства, оскільки оплата за вимушений простій за відсутності вини працівника гарантована ст. 12 Закону України «Про оплату праці».

Разом з тим, в чинному законодавстві відсутні будь-які підстави щодо звільнення роботодавця від обов'язку здійснювати оплату за відсутності вини працівника.

У ст. 113 КЗпП України зазначено: час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). У п.6.9 Колективного договору, діючому на підприємстві, зазначено: « Час простою не з виті працівника оплачувати в порядку, визначеному ст.113 КЗпП України».

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013, «у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, па які працівник мас право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат».

Починаючи з листопада 2009року по день звільнення відповідач неправильно зараховував і не в повному обсязі виплачував йому заробітну плату.

З 05.05.2009 року відповідно до запису 20 його трудової книжки наказом №30-кс від 05.05.2009р. по підприємству ОСОБА_1 був переведений на посаду слюсаря механоскладальних робіт четвертого розряду і працював на цій посаді по день звільнення. Ніяких інших наказів в частині його переводу, переміщення, зміни посади, суттєвих умов праці, графіка роботи відповідач йому не доводив.

Відповідно до додатку 7 Колективного договору (рядок 2 графа 4) годинна тарифна ставка слюсаря механоскладальних робіт четвертого розряду становила 6,58 грн. Це підтверджується і даними мого розрахункового листка за травень 2009 року, налученого до позовної заяви.

Не дивлячись на те, що з 05.05.2009 р. ОСОБА_1 займав по штатному розкладу повну ставку (8 годин) на посаді слюсаря механоскладальних робіт четвертого розряду, заробітна плата йому не нараховувалася в повному обсязі. Згідно з даними «Індивідуальних відомостей про застраховану особу» у період з листопада 2009 року по грудень 2011 року суми нарахувань було значно занижено і не відповідало встановленій йому тарифній ставці.

Нараховані суми відповідачем не пояснювалися і не підтверджувалися, не зважаючи на те, що відповідно до пункту 6.10 Колективного договору адміністрація зобов'язувалася щомісячно за два дні до планової видачі зарплати видавати працівникам розрахункові картки (листки) із зазначенням нарахувань і утримань із заробітної плати працівника. Однак, починаючи з червня 2009 року розрахункові листки працівникам товариства не видавалися. Це підтверджується записом протоколу Територіальної державної інспекцією праці у Львівській області від 31.01.2012р. №13-01-084/0065 про адміністративне порушення.

Статтею 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Правовідносини щодо оплати праці визначені Главою VII КЗпП України та Законом України «Про оплату праці».

Згідно із ч.2 ст.97 КЗпП України, ст.1.5 Закону України «Про оплату праці», форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Статтею 14 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на державному (генеральна угода), галузевому (галузева угода), регіональному (регіональна угода) та виробничому (колективний договір) рівнях відповідно до Закону України «Про колективні договори і угоди».

Пунктом 6.2.1 Колективного договору адміністрація підприємства зобов'язувалася виплачувати працівникам підприємства основну заробітну плату згідно з годинними тарифними ставками і відрядними розцінками, встановленими даним колективним договором з дотриманням гарантій, передбачених чинним законодавством.

Пунктом 6.2.2 Колективного договору адміністрація підприємства зобов'язувалася виплачувати додаткову заробітну плату у вигляді премій, винагород, надбавок і доплат та інших заохочувальних і компенсаційних виплат, які передбачені даним колдоговором.

Пунктом 6.5 Колективного договору встановлено годинні тарифні ставки робітників згідно додатків 7, 7а, 76, 7в.

Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Відтак, відповідачем порушено вимоги чинного законодавства, мені не донарахована і не виплачена заробітна плата за період з 01 листопада 2009 року по 30 грудня 2011 року.

Відповідно до статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства праці роботодавцем працівник має право звернутися з позовом про стягнення йому належної заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Враховуючи вищенаведене, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст.10, 11, 62, 169, 209, 212, 213, 214, 215, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 34, 97, 113, 233 КЗпП України, суд, -

вирішив:

позов задовольнити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за вимушений простій за період з 12 грудня 2008 року по 30 жовтня 2009 року в розмірі 8763 (вісім тисяч сімсот шістдесят три) гривні 87 (вісімдесят сім) коп.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи» на користь ОСОБА_1 недонараховану і невиплачену заробітну плату за період з 1 листопада 2009 року по 30 грудня 2011 року в розмірі 17534 (сімнадцять тисяч п'ятсот тридцять чотири) гривні 70 (сімдесят) коп.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи» на користь держави судовий збір в розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 (шістдесят) коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів після отримання його копії.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з моменту його проголошення через Шевченківський районний суд м. Львова.

Суддя: Г. Б. Білінська