У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 серпня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.

суддів: Мартинюка В.І., Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Ситнік О.М.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на земельну ділянку, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Київської області від 17 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом. Зазначала, що на підставі договору дарування від 12 вересня 2006 року вона набула право власності на будинок АДРЕСА_1. Вважаючи, що із набуттям права власності на будинок до неї перейшло й право власності на земельну ділянку, просила задовольнити позов.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 жовтня 2014 року позов задоволено частково, визнано за позивачем право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком з надвірними будівлями та спорудами, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 17 березня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позову, визнано за позивачем право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована по АДРЕСА_1, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку.

ОСОБА_4 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив із того, що на момент виникнення у позивача права власності на житловий будинок чинним законодавством було передбачено лише перехід до набувача прав на земельну ділянку, яка зайнята житловим будинком з надвірними будівлями та спорудами і частину необхідну для їх обслуговування.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд зазначив про те, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок переходить право власності на земельну ділянку на якій він розміщений, без зміни її цільового призначення в обсязі і на умовах встановлених для попереднього землевласника.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна.

Судами встановлено, що 12 вересня 2006 року ОСОБА_5 подарував житловий будинок АДРЕСА_1, ОСОБА_3

Визнаючи за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку у розмірі 0,1000 га, апеляційний суд виходив із того, що попередньому власнику будинку ОСОБА_5 належала земельна ділянка для його будівництва і обслуговування саме в такому розмірі.

Однак із матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про право власності від 18 вересня 2014 року ОСОБА_5 належала земельна ділянка у розмірі 0,0608 га (кадастровий номер НОМЕР_1), що знаходиться по АДРЕСА_1.

Згідно свідоцтв про право власності на землю від 18 вересня 2014 року, які долучені до справи, ОСОБА_5 був також власником земельних ділянок у розмірі 0,0573 га та 0,0392 га, що знаходяться по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням: перша для індивідуального будівництва, друга - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Однак апеляційний суд, визнаючи за позивачем право власності на земельну ділянку площею 0,10 га по АДРЕСА_1, яка належала дарувальнику згідно державного акта виданого на підставі рішення Бориспільської міської ради від 3 листопада 2005 року № 2722-ХХХ-IV, не з'ясував, з урахуванням вказаних свідоцтв, в якому розмірі була закріплена земельна ділянка для будівництва і обслуговування набутого позивачем будинку на час ухвалення ним рішення та можливість визнання за останньою права власності на земельну ділянку площею 0,10 га без їх оспорення, не встановив чим викликані такі протиріччя та причину розбіжностей між свідоцтвом про право власності та державним актом про право власності на земельну ділянку.

Тому ухвалене ним рішення підлягає скасуванню.

Суд першої інстанції, визнаючи за позивачем право власності на земельну ділянку, яка зайнята будівлями та спорудами, і частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування, не вказав ні її розміру ні меж.

Колегія суддів вважає, що за встановлених обставин є підстави для виходу за межі доводів касаційної скарги як це передбачено ч. 3 ст. 335 ЦПК України та скасування і ухваленого судом першої інстанції рішення.

Наведені порушення судами норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179, 212 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, у зв'язку з чим справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суду, відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, необхідно врахувати правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України, прийнятій за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення в порядку Глави 3 Розділу V ЦПК України у справі № 6-2цс15 від 11 лютого 2015 року.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Київської області від 17 березня 2015 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук О.М. Ситнік