Справа № 461/6938/15 Головуючий у 1 інстанції: Котельва К.О.
Провадження № 22-ц/783/5308/15 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Бакуса В.Я., Гірник Т.А.,

секретар: Іванова О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 22 червня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гарант Плюс» про звернення стягнення на предмет застави, -

в с т а н о в и л а :

ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 22 червня 2015 року позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гарант Плюс» про звернення стягнення на предмет застави повернуто позивачу в частині вимог до фізичної особи ОСОБА_1 , та відмовлено у відкритті провадження в частині вимог до юридичної особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гарант Плюс».

Вказану ухвалу оскаржив позивач ПАТ «Ідея Банк»

В апеляційній скарзі просять ухвалу скасувати та справу повернути до Галицького районного суду м. Львова для відкриття провадження у справі та подальшого її розгляду. Вважають ухвалу необґрунтованою, безпідставною та такою, що постановлена з порушенням норм процесуального законодавства, а тому підлягає скасуванню. Зазначають, що відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд керувався тим, що між позивачем та ТОВ «Гарант Плюс» виникли відносини господарського характеру на підставі договору щодо надання фінансових послуг, але з таким висновком суду апелянт не погоджується, оскільки предметом спору є позовні вимоги щодо повернення грошових коштів за договором кредиту за рахунок предмету забезпечення заставного автомобіля та за рахунок стягнення з поручителя грошових коштів. Зазначають, що договір поруки відповідно до цивільного законодавства є видом забезпечення виконання зобов`язань та регулюється цивільним законодавством, тому твердження суду першої інстанції щодо того, що між ПАТ «Ідея Банк» та ТОВ «Гарант Плюс» виникли господарські відносини на підставі договору поруки та те, що на підставі договору поруки між зазначеними сторонами виникли господарські правовідносини щодо надання фінансових послуг і мають розглядатися в господарському судочинстві є хибними та такими, що не відповідають діючому законодавству України та позиції вищих судових органів. Крім цього зазначають, що позов поданий відповідно до п. 14 ст. 110 ЦПК України.

В судове засідання сторони (їх представники) не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності (відсутності їх представників), зважаючи на те, що такі особи повідомлялись належним чином про час та місце судового розгляду, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило, доказів поважності причин їх неявки (неявки представників) суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України.

Враховуючи неявку всіх осіб, що беруть участь у справі та вимоги ч.2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Суд першої інстанції, постановляючи оскаржену ухвалу про повернення позовної заяви позивачу в частині вимог до фізичної особи та відмовляючи у відкритті провадження в частині вимог до юридичної особи ТзОВ «Фінансова компанія «Гарант Плюс», виходив з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст.109 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування.
Відповідно до ч.1 ст.15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
Згідно з ч.1 ст.16 ЦПК України, не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.
Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено зазначені вище норми ЦПК України та наголошено, що, вирішуючи питання про відкриття провадження, суд повинен виходити з того, що у порядку цивільного судочинства розглядаються справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за КАС України або ГПК України віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів.
В таких випадках, згідно цього ж пункту Постанови, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого судочинства.
У зв`язку із тим, що в одній і тій самій справі нерідко беруть участь як юридичні, так і фізичні особи, які є кредитором, боржником, поручителем, заставодавцем, майновим поручителем тощо, Верховний Суд України в узагальненні судової практики з розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин від 24.10.2011 року в п.1 розділу "Складні процесуальні питання, що виникають при вирішенні справ з кредитних правовідносин" наголосив на тому, що при з`ясуванні питання щодо належності справи до розгляду в порядку цивільного судочинства суд має керуватися вимогами статей 15, 16 ЦПК, відповідно до яких суди розглядають справи, що стосуються цивільних правовідносин, і при цьому не повинні допускати об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з п.1 ч.1 ст.12 ГПК України, господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав.

Частиною 1 ст.179 ГК України встановлено, що майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Відповідно до ч.ч. 4,5 ст.3 ГК України, сферу господарських відносин становлять господарсько-виробничі, організаційно-господарські та внутрішньогосподарські відносини. Так, зокрема, господарсько-виробничими є майнові та інші відносини, що виникають між суб`єктами господарювання при безпосередньому здійсненні господарської діяльності.
Крім цього, суд першої інстанції, зазначає, що між позивачем та ТзОВ "Фінансова компанія "Гарант Плюс" виникли господарські правовідносини щодо надання фінансових послуг та робить висновок про те, що спір в цій частині, згідно з п.1 ч.1 ст.12 ГПК України, повинен розглядатися в порядку господарського судочинства.
Зважаючи на те, що позивач також заявив позовні вимоги до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави, суд першої інстанції, також, дійшов висновку про те, що позовні вимоги про звернення стягнення на предмет застави та позовні вимоги до ТзОВ "Фінансова компанія "Гарант Плюс" мають різний предмет та різні підстави для вирішення спору, тобто предметом зазначеного вище спору є різні самостійні договірні відносини, що мають розглядатися за правилами цивільного та господарського судочинства.
Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції обґрунтованими, такими, що відповідають встановленим обставинам та вимогам закону.
Як вбачається із матеріалів справи, зокрема, позовної заяви, Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» подано позов в Галицький районний суд м. Львова, що заявлений до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гарант плюс», у якому заявлено дві позовній вимоги: про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення кредитних зобов`язань на користь ПАТ «Ідея Банк» за кредитним договором №910.75740, укладеним між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 , а саме автомобіль GELLY JL7152, 2010 року випуску, колір сірий, номер шасі НОМЕР_1 , шляхом продажу зазначеного автомобіля ПАТ «Ідея Банк» будь-якій третій особі покупцю від імені власника, для чого надати ПАТ «Ідея Банк» усі права та повноваження на відчуження транспортного засобу, в тому числі, але не виключно: проводити всі необхідні дії в органах ДАІ МВС України та всіх інших державних та недержавних органах, установах та про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ТзОВ «Фінансова компанія «Гарант Плюс» на користь ПАТ «Ідея Банк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 100 грн.

Дійсно, вимоги позивача до відповідача фізичної особи та відповідача юридичної особи повинні розглядатись за правилами різних видів судочинства, а саме цивільного та господарського та об`єднання таких вимог в одне провадження не допускається. Зважаючи на вказане, вимоги п.1 ч.2 ст. 122, ч.1 ст. 109 ЦПК України, судом підставно відмовлено у відкритті провадження в частині вимог однієї юридичної особи(ПАТ «Ідея Банк») до іншої юридичної особи (Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гарант плюс»), що виникли з приводу укладеного між ними договору поруки №15/226 від 10.06.2015 року та повернуто позивачу заяву в частині вимог до фізичної особи ( ОСОБА_1 ), зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання якої знаходиться за межами територіальної підсудності Галицького районного суду м.Львова (м.Вінниця вул. Некрасова, 66, корп. в/ч).
Вказане відповідає, також, правовій позиції Верховного Суду України викладеній у Постановах, ухвалених в порядку глави 3 розділу V ЦПК України, що є обов`язковими до застосування, а саме у справі №6-467цс15 від 1.07.2015 року та 6-745цс15 від 1.07.2015 року.
Зважаючи на вказане, доводи апеляційної скарги слід визнати необґрунтованими, а саму скаргу відхилити, ухвалу ж суду першої інстанції слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.2 п.1, 312 ч.1 п.1, 313, 314 ч.1 п.4, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» відхилити.

Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 22 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді : В.Я. Бакус

Т.А. Гірник