Справа № 748/850/15-ц Провадження № 22-ц/795/1610/2015 Головуючий у I інстанції -Криворученко Д. П. Доповідач - Страшний М. М.
Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - судді Страшного М.М.,

суддів - Тагієва С.Р., Шарапової О.Л.,

при секретарі - Нечасному Л.О.

з участю - відповідача ОСОБА_1,його представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського районного суду від 20 липня 2015 року у справі за позовом ПАТ "Дельта Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 20 липня 2015 року позов ПАТ „Дельта Банк" задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 06.10.2011 року в сумі 11 593 грн. 17 коп., вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 просять скасувати дане рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в позові, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апелянти вважають, що позовна заява була подана до суду без додержання вимог ст. 119,120 ЦПК України, оскільки позивач ставив питання про стягнення заборгованості на користь Акціонерного товариства „Дельта Банк", в той час як позивачем є ПАТ „Дельта банк". Крім того, позивачем не було надано доказів наявності у ОСОБА_3 як уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації права видавати довіреності від імені ПАТ „Дельта Банк". Проте незважаючи на ці порушення, суд першої інстанції розглянув справу по суті. На думку апелянтів, суд в своєму рішенні згідно положень Закону України „Про банки і банківську діяльність" повинен був підтвердити кандидатуру ліквідатора, але НБУ такого ліквідатора досі не призначив. Також апелянти посилаються на те, що проведені судом розрахунки суми заборгованості є незрозумілими. Крім того, в апеляційній скарзі звертається увага на те, що сторони в кредитному договорі визначили, що всі спори між ними вирішуються третейським судом, а тому суд безпідставно відкрив провадження у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем порушені взяті на себе зобов'язання щодо повернення кредитних коштів та що позивач не скористався своїм правом змінити позовні вимоги у частині стягнення заборгованості по комісії, а не відсотками.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком, оскільки судом першої інстанції обставини справи з'ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Судом встановлено, 06 жовтня 2011 року між ТОВ „Комерційний Банк „Дельта" (правонаступником якого є ПАТ „Дельта Банк") та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 001-24505-061011, відповідно до якого останній отримав кредитну лінію на загальну суму 100 000 грн. та на день укладення договору з встановленим кредитним лімітом на платіжну картку в сумі 10 000 грн.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Випискою по кредитному договору № 001-24505-061011и підтверджено, що ОСОБА_1 за період з 19 жовтня 2011 року по 27 жовтня 2011 року знято кредитних коштів на загальну суму 9742 грн. 24 коп. Також ОСОБА_1 здійснювалось погашення кредиту - 04.11.2011 року, 06.12.2011 року, 11.01.2012 року, 14.02.2012 року, 21.03.2012 року, 09.04.2012 року на суму 11 835 грн.

За період з 28 квітня 2012 року по 03 травня 2012 року ОСОБА_1 повторно знято 9550 грн. кредитних коштів, проте в період з 23 травня 2012 року по 23 грудня 2014 року здійснено погашення коштів лише на суму 3660 грн. Останнє погашення заборгованості було здійснено 23 грудня 2014 року в сумі 200 грн.

Відповідачем ОСОБА_1 дана інформація не спростована, як і не підтверджено його твердження про повне погашення заборгованості по кредиту.

Отже, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про те, що заявлені ПАТ „Дельта Банк" вимоги про стягнення заборгованості по тілу кредиту (як поточної так і простроченої) підлягають задоволенню.

Судом першої інстанції обгрунтовано відмовлено в задоволенні вимог ПАТ „Дельта Банк" про стягнення 9116 грн. 91 коп. як відсотків за користування кредитом, враховуючи заяву ПАТ „Дельта Банк" (а.с.77) та не подання ним відповідної заяви про уточнення позовних вимог.

Доводи апелянтів про те, представник позивача просив стягнути заборгованість на користь акціонерного, а не публічного акціонерного товариства „Дельта Банк" не можуть бути визнані підставою для скасування рішення суду, оскільки це жодним чином не вплинуло на законність судового рішення.

Не приймаються до уваги і доводи апелянтів про відсутність у ОСОБА_3 як уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації права видавати довіреності від імені ПАТ „Дельта Банк", оскільки таке право прямо передбачене ст. 37 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", про що обгрунтовано зазначено судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Посилання апелянтів на те, що сторони в кредитному договорі визначили, що всі спори повинні вирішуватись третейським судом, також не можуть бути визнано підставою для скасування рішення суду. Договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду за захистом. Пред'явлення позову до суду за наявності такого договору не дає підстав для повернення позову чи відмови у відкритті провадження у справі. Відповідної заяви проти вирішення спору в суді як це передбачено п. 6 ч. 1 ст. 207 ЦПК України від відповідача до початку з'ясування обставин у справі не надходило.

Враховуючи викладені обставини, а також матеріали справи, у їх сукупності, а також оцінюючи, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, апеляційний суд вважає законними та обгрунтованими висновки суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.

Таким чином, справа судом першої інстанції розглянута повно та об'єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано правильно.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Чернігівського районного суду від 20 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: