Номер провадження 22-ц/788/1460/15 Суддя-доповідач - Гагін М. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Гагіна М. В.,

суддів - Ільченко О. Ю. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 09 квітня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до суду з вказаною позовною заявою, вимоги якої представник уточнив та підтримав у судовому засіданні, обґрунтовуючи тим, що надала відповідачу у позику грошові кошти: 06 червня 2006 року у сумі 2000,00 грн. та 850 доларів США; 17 серпня 2006 року у сумі 600,00 доларів США; 07 вересня 2006 року у сумі 3300,00 доларів США; 04 жовтня 2006 року у сумі 15000,00 грн.; 22 лютого 2007 року у сумі 5000,00 грн.; 24 травня 2007 року у сумі 600,00 доларів США та 500,00 грн.; 25 червня 2007 року у сумі 2000,00 доларів США; 01 липня 2007 року у сумі 1050,00 доларів США; 24 липня 2007 року у сумі 1000,00 доларів США; 09 серпня 2007 року у сумі 2000,00 доларів США; 02 жовтня 2007 року у сумі 8000,00 доларів США; 01 грудня 2007 року у сумі 2000,00 доларів США та 5000,00 доларів США; 31 жовтня 2008 року у сумі 14000,00 грн.; у сумі 8000,00 доларів США.

У наданих відповідачем ОСОБА_3 розписках від 06 червня 2006 року та 07 вересня 2006 року зазначено строк повернення позики, який минув. В інших розписках строку повернення коштів не зазначено, тобто позика за цими розписками надавалася зі строком повернення «за вимогою».

07 серпня, 07 листопада, 14 листопада, 02 грудня 2014 року позивачем направлялися відповідачу як за адресою її реєстрації, так місцем проживання її близьких рекомендовані листи із вимогою про негайне повернення наданих у позику коштів.

Відповідач ОСОБА_3 ухиляється як від сплати боргу так і від участі у перемовинах з приводу його повернення, веде себе неадекватно в питаннях повернення існуючої заборгованості.

До сьогодні ОСОБА_3 не повернула взяті у позику грошові кошти, не виконує взяті на себе зобов'язання, що відповідно до вимог статті 610 Цивільного Кодексу України, є порушенням зобов'язання. І таке порушене право підлягає захисту судом.

Враховуючи вищевикладене, представник позивача просив суд стягнути з відповідача борг за договорами позики у сумі 36500 грн. та у сумі 34400 доларів США, проценти за користування позикою у сумі 25366,97 грн. та у сумі 20702,01 доларів США, та сплачений судовий збір у сумі 3654 грн.

Рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 09 квітня 2015 року позов ОСОБА_5 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 борг у розмірі 36500 грн. та 34400 доларів США, що за курсом НБУ станом на 09 квітня 2015 року становить 808755 грн. 52 коп., проценти за користування позикою у розмірі 25366 грн. 97 коп., 20702,01 доларів США, що за курсом НБУ станом на 09 квітня 2015 року становить 486711 грн. 19 коп. та сплачений при подачі позовної заяви судовий збір у розмірі 3654 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати зазначене рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

При цьому доводить, що відповідач грошових коштів від ОСОБА_5 не отримувала, розписку не складала та не підписувала.

Крім того вказує, що в наданих позивачем розписках різні підписи, відсутні прізвища ім'я по батькові особи, яка склала документ, відсутня дата складання, відсутнє найменування валюти, що не можливо встановити у якій валюті надавалась позика, якщо така була, відсутність назви документу, що не можливо встановити природу документу в рамках Цивільного кодексу України. Вважає, що документи, на яких обґрунтовує свої вимоги позивач не є належними та допустимими доказами.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, який підтримав доводи апеляційної скарги, представника позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_6, який заперечував проти доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не виконала зобов'язання з повернення коштів за договорами позики, а відтак право ОСОБА_5 порушене, оскільки розписки є підтвердженням грошового зобов'язання, тому відповідач повинен повернути взяті у борг грошові кошти та проценти за користування позикою.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

В абзаці четвертому пункту 1 статті 1 декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що іноземна валюта - це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Судом першої інстанції встановлено, що 06 червня 2006 року ОСОБА_5 надала у позику ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 2000 грн. та 850 доларів США, зобов'язавшись повернути суму позики до серпня 2006 року, що підтверджується розпискою.

Згідно квитанції №464678/1 від 17 серпня 2006 року ОСОБА_5 шляхом переказу, перерахувала кошти у сумі 600 доларів США на ім'я ОСОБА_3, за адресою АДРЕСА_1.

07 вересня 2006 року надала у позику ОСОБА_3 кошти у сумі 3200 доларів США, з обов'язком повернути до кінця поточного року, а 04 жовтня 2006 року надано кошти у сумі 15000 грн.

Також 22 лютого 2007 року ОСОБА_3 отримала від позивачки у позику грошові кошти у сумі 5000 грн., 24 травня 2007 року - 600 доларів США та 500 грн., 25 червня 2007 року - 2000 доларів США, 01 липня 2007 року - 1050 доларів США, 24 липня 2007 року - 1000 доларів США, 09 серпня 2007 року - 2000 доларів США, 02 жовтня 2010 року - 8000 доларів США, 01 грудня 2007 року - 8000 доларів США, 31 жовтня 2008 року - 14000 грн. та 8000 доларів США.

Проте, у порушення положень ст.1049 ЦК України та взятих на себе зобов'язань, ОСОБА_3 взяті у борг у ОСОБА_5, незважаючи на письмові вимоги кошти не повернула, що також підтверджується перебуванням у позивача оригіналів боргових розписок (ст.545 ЦК України) та які за її клопотанням приєднані до матеріалів цивільної справи.

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що заборгованість відповідача за договором позики в національній валюті України складає 36500 грн. та 25366 грн. 97 коп. процентів за їх користування з часу отримання до 28 лютого 2015 року (всього 61866,97 грн.), а також за договорами позики в іноземній валюті - 34400 доларів США та 20702 доларів 01 цент США процентів за користування позикою з дня отримання по 28 лютого 2015 року (всього 55102 доларів 01 цент США), що за офіційним курсом НБУ станом на 09 квітня 2015 року складає 1295466 грн. 71 коп.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності між сторонами у справі зобов'язальних правовідносин, що виникли з договорів позики, які підтверджені розписками ОСОБА_3 про отримання коштів від ОСОБА_5, й цим доказам надана належна оцінка як кожному окремо, так і взаємному їх зв'язку та сукупності.

В той же час, є помилковим висновок суду щодо наявності правових підстав для задоволення позову про стягнення з відповідача 600 доларів США як позики та 468 доларів 13 центів США процентів за користування позикою на підставі квитанції про переказ 600 доларів США від 17 серпня 2006 року, оскільки зазначена квитанція лише свідчить про переказ позивачем коштів в іноземній валюті на ім'я ОСОБА_3 і не містить відомостей про підстави їх переказу.

Матеріали справи також не містять належних і допустимих доказів про отримання відповідачем коштів за цим переказом, відтак і відсутні правові підстави для визначення такої суми як боргу за договором позики.

Таким чином, згідно п.2 ч.1 ст.307 та п.п.3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України, оскаржуване судове рішення у цій частині підлягає скасуванню з відмовою позивачу у задоволенні позову про стягнення з відповідача 600 доларів США та 468 доларів 13 центів США як процентів та у зв'язку з цим викладення резолютивної частини в новій редакції.

Доводи апеляційної скарги як не про отримання відповідачем коштів за договором позики, так і не зазначення в боргових розписках країни походження валюти не ґрунтуються на законі та не спростовують висновків суду.

Оскільки за змістом ст.1051 ЦК України саме на позичальнику лежить обов'язок доведення обставин належними і допустимими письмовими доказами на спростування договору позики.

Колегією суддів апеляційного суду роз'яснювалось представнику відповідача щодо вчинення відповідних процесуальних дій та наслідки їх не вчинення, зокрема як про надання відповідних письмових доказів, так і заявлення клопотання про призначення відповідної експертизи.

Проте, зазначеними процесуальними правами представник не скористався, належних і допустимих письмових доказів на спростування не отримання позики відповідачем чи отримання її у меншій сумі, суду не надано.

Незазначення в договорах позики, на підтвердження яких самою ж відповідачкою надані розписки, якої саме іноземної держави валюта бралася в борг, а саме іноземної держави долара (США, Австралії, Канади тощо) може вплинути лише на визначення розміру боргу, а не бути підставою для відмови про стягнення боргу.

Подана представником відповідача 12 серпня 2015 року до апеляційного суду заява про застосування позовної давності не може бути застосована судом на стадії апеляційного перегляду, оскільки у цій справі рішення ухвалено 09 квітня 2015 року, така заява до його ухвалення не подавалась, а тому зазначене клопотання не ґрунтується на вимогах ч.3 ст.267 ЦК України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.п.3, 4 ч.1 ст.309, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 09 квітня 2015 року у даній справі у частині задоволення позову ОСОБА_5 про стягнення з ОСОБА_3 600 доларів США за квитанцією про їх переказ від 17 серпня 2006 року та 468 доларів 13 центів США процентів річних скасувати та у цій частині позову відмовити.

У зв'язку з цим резолютивну частину рішення суду викласти в наступній редакції:

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 борг за договорами позики у грошовій одиниці України - 36500 грн. та проценти за користування позикою в сумі 25366 грн. 97 коп.; борг за договорами позики в іноземній валюті - 33800 доларів США та 20233 доларів 88 центів США процентів за користування позикою, а всього 54033 доларів 88 центів США, що за офіційним курсом НБУ на 09 квітня 2015 року становить 1270336 грн. 52 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набрало законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -