Справа №577/2421/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1885/15 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Ткачук С. С.,

суддів - Ільченко О. Ю. , Кононенко О. Ю.

за участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

розглянувши матеріали справи за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 26 серпня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_3, третя особа виконавчий комітет Конотопської міської ради Сумської області, про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, вселення, визначення кімнати для проживання,

в с т а н о в и л а:

Звернувшись до суду із позовом ОСОБА_5 просила зобов'язати відповідача не чинити їй разом з дітьми перешкод в користуванні житловим будинком № 203 по вул. Ярківській в м. Конотопі Сумської області, в якому вона проживали, вселити їх до зазначеного житлового будинку, а також надати ключі від будинку та визначити кімнату для проживання.

Свої вимоги мотивує тим, що в м. Конотоп по вул. Ярківській знаходиться житловий будинок № 203, власником якого, на підставі договору дарування від 24.04.2003 р., є ОСОБА_3 з яким вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 01.03.2003 р. по 02.03.2015 р. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей. Після одруження вони з відповідачем стали проживати в цьому житловому будинку однією сімєю. Згодом відносини з чоловіком погіршилися і в листопаді 2014 року він вигнав її з дітьми на вулицю. Оскільки вона не має іншого власного житла, вимушена була йти жити до своєї бабусі. Вирішити питання мирним шляхом з відповідачем не вдається, тому звернутися до суду.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 26.08.2015 р. позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_5 в користуванні житловим будинком № 203 по вул. Ярківській в м. Конотопі Сумської області.

Вселено ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до житлового будинку № 203 по вул. Ярківській в м. Конотопі Сумської області і зобов'язано ОСОБА_3 надати ключі від будинку та визначити кімнату для проживання.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 243,60 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник відповідача ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та постановити нове про відмову позивачу в задоволенні заявленого позову у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що хоч зазначений будинок і належить ОСОБА_3, про те він не чинить ніяких перешкод позивачу з приводу проживання в будинку та ніколи не виганяв її та дітей з будинку. Також ставить під сумнів показання свідків, які підтвердили факт, що відповідач виганяв позивача з дітьми з будинку, лише зі слів інших осіб, яких назвати не можуть. Зазначає, що шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, тому проживати позивач має право лише на підставі договору найму та лише за згоди власника.

В судовому засіданні представники відповідача підтримали доводи скарги і просили рішення скасувати, бо судом не враховано факт відмови позивача від підписання договору найма, т.я. власник будинку не згодний з її проживанням на тих самих умовах, які були до розірвання шлюбу. На пропозиції апеляційного суду надати докази з цього приводу, послалися на визнання цього факту позивачем.

Позивач заперечила на скаргу і просила залишити рішення в силі, пояснив, що питання виділення їй кімнати та укладення договору найму з відповідачем не вирішувалось, останній не пропонував їй підписати такого договору.

З боку виконавчого комітету Конотопської міської ради надійшов лист про розгляд справи без їх участі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 01.03.2003 р. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 4-6).

Після реєстрації шлюбу родина ОСОБА_6 проживала у житловому будинку № 203 по вул. Ярківська в м. Конотопі, який належить відповідачу на праві приватної власності на підставі договору дарування від 24.04.2003 р. (а.с. 3, 7).

Рішенням Конотопського міськрайонного шлюбу від 02.03.2015 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 розірвано, залишено на виховання ОСОБА_5 малолітніх дітей (а.с. 43).

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 14.07.2015 р. ОСОБА_5 разом з дітьми зараз проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_3, власником будинку являється її бабуся ОСОБА_8 (а.с. 50).

Із матеріалів, зареєстрованих в журналі ЄО № 2170 від 18.03.2015 р., вбачається, що до Конотопського МВ УМВС України в Сумській області звернулася з заявою ОСОБА_5 про те, що її колишній чоловік ОСОБА_3 не впускає її до спільного будинку. Під час розгляду заяви відбиралися пояснення від ОСОБА_3, з яких вбачається, що він підтверджує факт, що після розірвання шлюбу він запропонував колишній дружині забрати все майно з будинку (а.с. 44-49).

Доводи апеляційної скарги про те що, відповідач не чинив перешкод у користуванні власним житловим будинком спростовуються матеріалами перевірки заяви позивача до правоохоронних органів з підстав того, що відповідач не впускав її разом з дітьми до будинку.

Як пояснила позивач і це не було спростовано представниками відповідача, вона у листопаді 2014 року дійсно з дітьми після сварки з чоловіком пішла до бабусі, але повернувшись не мала можливості зайти у будинок. Наміру змінити моє місце проживання не мала і своїх речей з приміщення будинку не забирала.

Окрім того, у своїх поясненнях, наданих під час допиту дільничним інспектором міліції Конотопського МВ УМВС, відповідач пояснив свої неправомірні дії через те, що « з дружиною він не проживає, а будинок в якому вони проживали було подаровано йому».

Усуваючи перешкоди у користуванні позивачу разом з дітьми будинком шляхом їх вселення в приміщення будинку, суд першої інстанції правильно виходив з положення ст. 156 ЖК України, бо сторони підтвердили в судовому засіданні, що після реєстрації 01.03.2003р. шлюбу та подарування 24.04.2003р. відповідачу зазначеного житлового будинку, позивачка вселилась як член його сімї і користувалася жилим приміщення разом з дітьми нарівні з власником, іншої угоди про порядок користування приміщенням будинку між ними не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Отже, якщо між подружжям відсутня інша угода про порядок користування приміщенням, то дружина, як член сім'ї власника квартири, яка проживає разом з ним у квартирі, що йому належить, користується жилим приміщенням нарівні з власником квартири.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У звязку з тим, що питання іншого порядку користування приміщенням будинку сторонами на час ухвалення судом рішення не вирішувався, суд першої інстанції на законних підставах вселив позивача разом з дітьми в будинок, зобовязав останнього надати їй ключ.

Відповідно до ст. 9, 156, 157 ЖК УРСР сам факт припинення сімейних відносин із власником будинку не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Передбачені цими статтями ЖК УРСР обмеження не є порушенням права власності. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце.

Але колегія суддів не може погодитися з судовим рішенням в частині задоволення позовних вимог про зобовязання відповідача визначити кімнату для проживання колишній дружині та дітям.

Згідно з ч.3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Так, правильно встановив обставини справи, суд першої інтонації не звернув уваги на те, що іншої угоди про порядок користування приміщенням будинку між сторонами на час ухвалення рішення не існувало, а тому покладення зобовязання на відповідача визначити кімнату для проживання є передчасним, таким, що суперечить нормі частини 4 ст. 156 ЖК України.

Як наведено вище представник відповідача не підтвердив факт незгоди відповідача на безоплатне користування жилим приміщенням та пропонування ним іншого порядку користування приміщенням будинку шляхом укладення договору найму.

Таким чином рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог щодо визначення кімнати для проживання на підставі ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в цих вимогах.

В іншій частині рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статей 213,214 ЦПК України, є законним та обґрунтованим, тому відповідно до ст. 308 ЦПК України колегія суддів залишає без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 26 серпня 2015 року в частині задоволення вимог про визначення кімнати для проживання скасувати і відмовити в цих вимогах.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: