АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер справи: 667/473/15-ц
Номер провадження №22-ц/791/2180/2015 Головуючий в І інстанції: Котьо І.В.
Категорія: 42 Доповідач: Майданік В.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року серпня місяця 04 дня колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючого: Майданіка В.В.

суддів: Орловської Н.В.,

Кутурланової О.В.

при секретарі: Павловській Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, діючої в інтересах ОСОБА_3, на рішення Комсомольського районного суду м.Херсона від 24 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4, діючого в інтересах ОСОБА_5, до ОСОБА_3, Державної міграційної служби України в Херсонській області про визнання незаконною державної реєстрації місця проживання фізичної особи та виселення з житлового приміщення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року ОСОБА_4, діючий в інтересах ОСОБА_5, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та Комсомольського районного відділу Державної міграційної служби України в Херсонській області, в якому просив: виселити відповідача ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1; визнати рішення Комсомольського районного відділу Державної міграційної служби України у м.Херсоні від 22 травня 2013 року щодо державної реєстрації відповідача в спірній квартирі незаконним та скасувати; стягнути з обох відповідачів на його користь судовий збір в розмірі 243.60 грн. з кожного.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача послався на ст.391 ЦК України, зазначивши, що позивач є власником спірної квартири, згоди на проживання у квартирі відповідача не надавав, останній у квартирі проживає незаконно. Також на обґрунтування позовних вимог представник позивача послався на порушення п.п.2.2, 2.6 Порядку реєстрації місця проживання … фізичних осіб (затверджений наказом МВС України від 22.11.2012 року №1077 і зареєстрований в МЮ України 18.12.2012 року за №2109/22421), зазначивши, що позивач не надавав згоди на вселення та реєстрацію відповідача у квартирі, а тому здійснення державної реєстрації місця проживання відповідача за вказаною адресою є незаконною.

У своєму письмовому запереченні проти позову відповідач послався на те, що з часу встановлення рішенням суду від 26.08.2010 року опіки над ОСОБА_6 та призначення його (відповідача) опікуном він та ОСОБА_6 жили разом, він готував їжу, прибирав квартиру тощо. Тобто він вселився в квартиру на законних підставах і не може бути з неї виселений.

Ухвалою суду від 21 травня 2015 року було замінено первісного відповідача, а саме Комсомольського районного відділу Державної міграційної служби України в Херсонській області, належним відповідачем, а саме Державною міграційною службою України в Херсонській області.

Рішенням Комсомольського районного суду м.Херсона від 24 червня 2015 року позов задоволено. Суд вирішив: визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 виселити відповідача з вказаної квартири.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, діюча в інтересах ОСОБА_3, просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити. При цьому послалась на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема,зазначила, що суд не звернув увагу на те, що згідно правилам опіки як правило опікун повинен проживати разом з підопічним і може бути прописаний на житловій площі останнього. Також вказала, що законодавством не передбачено отримання згоди органу опіки та піклування або співвласника на реєстрацію в спірній квартирі. Також вказала, що суд не звернув уваги на її доводи про те, що відповідач вселився до квартири рідного брата задовго до встановлення над ним опікунства, тому він вселився в неї не як опікун, а як член сім'ї ОСОБА_6, який був єдиним власником квартири на той момент, тому згода позивача на вселення відповідача не була потрібною. Також зазначила, що виселення є незаконним, оскільки ОСОБА_3 зайняв жиле приміщення не самоправно, в момент його вселення позивач до квартири не мав жодного відношення.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.12.2010 року позивач ОСОБА_5 є спадкоємцем на 3/4 частки майна померлої ОСОБА_7. Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з 1/2 частини вказаної вище квартири АДРЕСА_1. Свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом на 3/4 частки вищезазначеного спадкового майна видано ОСОБА_5 Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частку вищезазначеного спадкового майна ще не видано (а.с.6).

16 грудня 2010 року за позивачем було зареєстровано право власності на 3/8 частки вказаної квартири (а.с.7).

Згідно довідок ТОВ ?Україна? від 28 лютого 2014 року №920/1 та від 06.01.2015 року №22 у спірній квартирі проживав ОСОБА_6 з 06.06.1973 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 року. На день його смерті (03.10.2013р) з ним проживав та був прописаний з 22.05.2013 року відповідач ОСОБА_3 - брат, 1953 р.н., який проживає там і на теперішній час (а.с.8, 12).

Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 26.08.2010 року, яке набрало чинності 06.09.2010 року, у справі за заявою ОСОБА_3, заінтересована особа орган опіки та піклування Комсомольського району, про визнання особи недієздатною і призначення опікуна заяву було задоволено. Суд вирішив: визнати ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 - недієздатним; встановити опіку над ним, призначивши його опікуном ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.46).

Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року (а.с.93).

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року (а.с.92).

У провадженні Комсомольського районного суду м.Херсона перебувала інша цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 (третя особа - Третя Херсонська державна нотаріальна контора) про зміну черговості одержання права на спадкування.

Рішенням суду від 25.11.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 15.01.2015 року, в позові було відмовлено.

Вказаними судовими рішеннями встановлено, що ОСОБА_3 є рідним братом ОСОБА_6 Останньому, а також ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності належала зазначена квартири (на підставі свідоцтва про право власності на житло №3544, виданому Фондом комунального майна м.Херсона 01.09.1993 року). Після смерті ОСОБА_7 ОСОБА_6 став власником 1/8 частини вказаної квартири (на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Третьої Херсонської державної нотаріальної контори 15.12.2010 року). 03 жовтня 2013 року ОСОБА_6 помер. Після його смерті до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_5 (27.10.2013 року) як спадкоємець першої черги за правом представлення, оскільки його батько ОСОБА_8 (являвся рідним сином ОСОБА_6.) помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, а також звернувся ОСОБА_3 (рідний брат померлого), як спадкоємець другої черги, при цьому зазначив про намір звернутися до суду з позовом про визнання права на прийняття спадщини разом із спадкоємцями першої черги. Також встановлено, що ОСОБА_3 не доведено наявність підстав, з якими закон пов'язує право суду змінити черговість одержання права на спадкування. При цьому судом було зазначено, що з моменту визнання ОСОБА_6 недієздатним та встановлення над ним опіки (06.09.2010 року) і по день його смерті (ІНФОРМАЦІЯ_4 року) ОСОБА_6 тривалий час (загалом більше 2 років) перебував на стаціонарному лікуванні в Херсонській обласній психіатричній лікарні, де знаходився під наглядом працівників вказаного медичного закладу. ОСОБА_3 не надано доказів на підтвердження того, що в період перебування ОСОБА_6 в лікарні він ніс будь-які додаткові витрати на його утримання чи лікування. Із вказаного та довідки щодо пенсії померлого зроблено висновок, що ОСОБА_3 не довів існування потреби нести додаткові витрати власним коштом на утримання особи, яка перебувала під його опікою.

Таким чином, власником 3/8 частин зазначеної квартири є позивач у цій справі і він же прийняв спадщину після смерті свого діда ОСОБА_6 на решту 5/8 частин.

Що стосується позовної вимоги про виселення, то колегія суддів враховує таке.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що оскільки відповідач вселився в спірну квартиру як член сім'ї ОСОБА_6, право власності якого на 5/8 частин спірної квартири припинилось в день його смерті, а саме 03 жовтня 2013 року, то право користування відповідача, як члена його сім'ї, також припинилось з цього часу і відповідач ОСОБА_3 не має законних прав на проживання у спірній квартирі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони є правильними та відповідають нормам чинного законодавства.

Так, згідно ч.1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) (на відміну від договору найму (оренди) житла - ст.ст.810, 814 ЦК України).

У зв'язку з відсутністю договірних відносин з власником квартири, яким є позивач, та припиненням права власності на квартиру ОСОБА_6 у зв'язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_4 року, відповідач втратив право користування цією квартирою, оскільки його права похідні від прав колишнього власника квартири. Власник квартири відповідно до ст.391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню.

Що стосується позовної вимоги про визнання незаконною державної реєстрації місця проживання фізичної особи, то колегія суддів враховує таке.

Згідно з п.п.2.2, 2.6 Порядку реєстрації місця проживання … фізичних осіб (затверджений наказом МВС України від 22.11.2012 року №1077 і зареєстрований в МЮ України 18.12.2012 року за №2109/22421): для реєстрації місця проживання особа подає до органу документ на право проживання (ордер, договір найму, свідоцтво про право власності), у разі відсутності таких документів реєстрація здійснюється за згодою на реєстрацію місця проживання власника/співвласників житла, наймача та членів його сім'ї.

Відповідно до п.2.6. зазначеного Порядку працівник територіального підрозділу ДМС України, а після утворення центрів - адміністратор центру (крім внесення відомостей про реєстрацію місця проживання до паспортного документа та картки реєстрації особи): правильність заповнення заяви про реєстрацію місця проживання та наявність документів, необхідних для реєстрації місця проживання, про що ним вчиняється відповідний запис у заяві.

Відповідно до п.4.3 Правил опіки та піклування (затверджені наказом Держкомсіммолоді, МО України, МОЗ України, Мінпраці №34/166/131/88 від 26.05.1999р, зареєстровано в МЮ України 17.06.1999р за №387/3680): опікун над психічно хворим, який є небезпечним для себе або для оточуючих, повинен сповістити про це районний (міський) відділ внутрішніх справ і вжити заходів щодо направлення підопічного в психіатричну лікарню для лікування. Як правило, опікун (піклувальник) повинен проживати разом з підопічним і може бути прописаний на житловій площі останнього на період виконання своїх обов'язків.

Задовольняючи позов в цій частині, суд виходив з відсутності згоди позивача, як співвласника, на реєстрацію відповідача у спірній квартирі.

Однак до такого висновку суд дійшов при порушенні норм матеріального і процесуального права, що згідно з п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду.

У своїй позовній заяві представник позивача вказав, що лише із змісту позовної заяви ОСОБА_3 про зміну черговості одержання спадщини (із її копії на а.с.9-10 вбачається, що вона подана в березні 2014 року) його довіритель дізнався про те, що ОСОБА_3 вселився у спірну квартиру. У вказаній позовній заяві вказується, що з 2009 року ОСОБА_3 постійно доглядав за ОСОБА_6, проживав з ним в той час, коли той не перебував у лікарні.

Таким чином, є неспростованими такі посилання відповідача, як те, що з часу встановлення рішенням суду від 26.08.2010 року опіки над ОСОБА_6 та призначення відповідача опікуном ОСОБА_6, що був власником квартири, відповідач проживав у спірній квартирі, тобто вселився в той час, коли позивач ще не був її співвласником. Отже, його вселення до квартири ще до визнання брата недієздатним було правомірним, а проживання в ній після визнання недієздатним було у відповідності до п.4.3 Правил опіки та піклування, а отже законним. І хоча він був зареєстрований у ній лише з 22.05.2013 року, однак сама по собі відсутність реєстрації не може служити підставою для визнання проживання незаконним.

У зв'язку з цим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про визнання незаконною та скасування державної реєстрації місця проживання фізичної особи підлягає скасуванню з ухваленням нового рішенні в цій частині про відмову в позові. В іншій частині рішення суду, яке ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, відповідно до ст.308 ЦПК України слід залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги в частині виселення не обґрунтовані вимогами закону, не підтверджені належними доказами і висновків суду не спростовують. Зокрема, посилання на вселення відповідача до квартири зі згоди власника ОСОБА_6, задовго до встановлення над ним опіки і до моменту, коли позивач став співвласником квартири до уваги не приймаються, оскільки зі смертю ОСОБА_6, що сталася ІНФОРМАЦІЯ_4 року, відповідач втратив право користування цією квартирою, оскільки його права похідні від прав колишнього власника квартири.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 309 ЦПК України, Порядком реєстрації місця проживання … фізичних осіб, затвердженим наказом МВС України від 22.11.2012 року №1077 і зареєстрований в МЮ України 18.12.2012 року за №2109/22421, Правилами опіки та піклування, затвердженими наказом Держкомсіммолоді, МО України, МОЗ України, Мінпраці №34/166/131/88 від 26.05.1999р, зареєстрованими в МЮ України 17.06.1999р за №387/3680, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, діючої в інтересах ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Комсомольського районного суду м.Херсона від 24 червня 2015 року в частині вирішення позову ОСОБА_4, діючого в інтересах ОСОБА_5, до ОСОБА_3, Державної міграційної служби України в Херсонській області про визнання незаконною та скасування державної реєстрації місця проживання фізичної особи - скасувати та ухвалити нове рішення, яким в цій частині в задоволенні позову відмовити.

В іншій частині це ж рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і на нього може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з моменту його проголошення.

Головуючий:

Судді: