22-ц/775/752/2015(м)
Категорія 47 Головуючий у 1 інстанції Шатілова Л.Г.
Доповідач Ткаченко Т.Б.
У х в а л а

І м е н е м У к р а ї н и

05 серпня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

Головуючого - Ткаченко Т.Б.,

Суддів - Гаврилової Г.Л., Лісового О.О.

при секретарі - Брежнєві Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за позовом прокурора міста Маріуполя Донецької області до ОСОБА_1 міської ради Донецької області, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення ОСОБА_1 міської ради № 6/40-4501 від 10 липня 2014 року за апеляційною скаргою ОСОБА_1 міської ради Донецької області на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 червня 2015 року,

В с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року прокурор міста Маріуполя звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 міської ради, ОСОБА_2, просив визнати незаконним та скасувати рішення ОСОБА_1 міської ради від 10 липня 2014 року № 6/40-4501.

В обґрунтування позову посилався на те, що в результаті проведеної перевірки виявлено факт прийняття ОСОБА_1 міською радою на черговій сесії від 10 липня 2014 року рішення № 6/40-4501, яким затверджено проект землеустрою з відведенням та надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1000 га (кадастровий номер 141233:6600:01:005:0239) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по вул.26 Бакинських комісарів, б/н в Іллічівському районі м.Маріуполя.

Зазначив, що рішення ОСОБА_1 міської ради прийнято у порушення вимог ст.ст.114, 118, 186-1 ЗК України, оскільки згідно висновку від 03 вересня 2013 року Головне управління містобудування та архітектури міської ради не погодило проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки по вул.26 Бакинських комісарів, б/н м.Маріуполя громадянці ОСОБА_2 для будівництва жилого будинку, у звязку з тим, що відведена земельна ділянка знаходиться у санітарно-захисній зоні підприємств 1-3 класу шкідливості, в якій забороняється будівництво житлових обєктів.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 червня 2015 року позовні вимоги прокурора міста Маріуполя Донецької області до ОСОБА_1 міської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення ОСОБА_1 міської ради № 6/40-4501 від 10 липня 2014 року задоволено.

Рішення ОСОБА_1 міської ради Донецької області від 10 липня 2014 року № 6/40-4501 визнано незаконним та скасовано.

Стягнуто з Маріуполської міської ради на користь держави судовий збір у розмірі 121,80 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір 121,80 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 міська рада, в особі її представника ОСОБА_3, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та закрити провадження у справі.

Зокрема зазначає, що судом невірно та без достатніх правових підстав розглянуто справу за позовом прокурора, оскільки у останнього відсутні повноваження для звернення до суду з зазначеним позовом; не звернуто увагу судом на те, що ОСОБА_1 міська рада не надавала дозволу на розміщення або будівництво житлового будинку у вказаній санітарно-захисній зоні і наведені прокурором в позовній заяві норми законодавства не містять заборону у наданні земельної ділянки у власність у санітарно-захисній зоні; судом не звернуто уваги, що в оскаржуваному рішенні є посилання на висновок Головного управління містобудування та архітектури щодо знаходження земельної ділянки у санітарно-захисній зоні; судом не зясовано, в якому статусі виступає відповідач у спірних правовідносинах, а саме: як субєкт владних повноважень чи як субєкт господарських правовідносин та суд дійшов невірного висновку про скасування рішення, оскільки воно є ненормативним актом, який вичерпує свою дію після його реалізації, у даному випадку після оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

У відповідності із ч.2 ст.305 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу у відсутності відповідачки ОСОБА_2, яка належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи телефонограмою, про що свідчить запис в книзі телефонограм апеляційного суду за № 1978 (а.с.88,89). З заявою про відкладення розгляду справи до суду не звернулась.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 міської ради (далі ММР) ОСОБА_3, який просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати та закрити провадження у справі, заперечення прокурора Кучер А.Ю., яка просила апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права і не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи що рішенням ОСОБА_1 міської ради № 6/40-4501 від 10 липня 2014 року затверджено проект землеустрою з відведення та надано у власність земельну ділянку площею 0,1000 га (кадастровий номер :01:005:0239) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по вулиці 26 Бакинських комісарів, б/н в Іллічівському районі м.Маріуполя ОСОБА_2 (а.с.6-7).

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами.

Відповідно до пункту «б» частини першої статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Положеннями ст. 39 ЗК України визначено, що використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови.

Згідно ст.114 ЗК України санітарно-захисні зони створюються навколо об'єктів, які є джерелами виділення шкідливих речовин, запахів, підвищених рівнів шуму, вібрації, ультразвукових і електромагнітних хвиль, електронних полів, іонізуючих випромінювань тощо, з метою відокремлення таких об'єктів від територій житлової забудови.

У межах санітарно-захисних зон забороняється будівництво житлових об'єктів, об'єктів соціальної інфраструктури та інших об'єктів, пов'язаних з постійним перебуванням людей.

Згідно п. 4.11 ДБН-360-92, затверджених наказом Держкоммістобудування від 17.04.1992 року № 44 у санітарно-захисній зоні не допускається розміщувати житлові будинки, дитячі дошкільні установи, загальноосвітні школи, установи охорони здоров'я та відпочинку, спортивні споруди, сади, парки, садівницькі товариства й городи.

Пунктом 6.3.1. плану зонування території м. Маріуполя Донецької області визначено, що у санітарно-захисних зонах не допускається розміщувати житлові будинки.

Відповідно до листа Головного управління містобудування та архітектури від 01.04.2015 № 0601-18/349-01 та викопіювань із Генерального плану, який затверджено рішенням міської ради від 21.02.2012 року № 6/16-1538 та плану зонування території міста Маріуполя Донецької області, який затверджено рішенням міської ради від 18.06.2013 року № 6/28- Г-І10, земельна ділянка, яка була надана у власність ОСОБА_2 знаходиться у санітарно-захисній зоні підприємств 1-3 класу шкідливості (ПАТ «ММК ім. Ілліча, МЗВМ) (а.с.19-21).

Отже, факт знаходження земельної ділянки по вул.26 Бакинських комісарів, б/н м.Маріуполя, яка на підставі оскаржуваного рішення передавалась у власність ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, підтверджується матеріалами справи та не заперечувалось представником ММР в апеляційному суді.

Погодитись з доводами апелянта, що ММР не надавала дозволу на розміщення або будівництво житлового будинку у вказаній санітарно-захисній зоні, а тому рішення ММР № 6/40-4501 від 10 липня 2014 року є законним, погодитись не можна, оскільки відповідно до ст.ст.1, 20 ЗК України, використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства та земля повинна використовуватись за цільовим призначенням.

Пунктами 1, 3.4. рішення ММР № 6/40-4501 від 10 липня 2014 року передбачено, що земельна ділянка передається у власність ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Гр. ОСОБА_2 необхідно використовувати земельну ділянку відповідно цільовому призначенню.

Пунктами 3.7. і 3.8. цього рішення покладено на ОСОБА_2 обовязок розробити проектно-кошторисну документацію на індивідуальний житловий будинок та затвердити її в головному управлінні градобудівництва і архітектури міської ради, оформити в інспекції державного архітектурно-будівельного контролю дозвіл на виконання будівельних робіт і здати обєкт в експлуатацію.

ММР здійснюючи функції і повноваження місцевого самоврядування, а саме приймаючи оскаржуване рішення, повинна була діяти у спосіб визначений Конституцією України та іншими законами, використовувати землі житлової забудову відповідно до генерального плану м.Маріуполя, плану земельно-господарського устрою з дотриманням державних стандартів і норм, місцевих правил забудови. Але вищевказане рішення ММР не відповідає зазначеним положенням.

Відповідно до положень ч.9 ст.118 ЗК України відповідний орган місцевого самоврядування, після отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надає її у власність.

Статтею 186-1 ЗК України визначені повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, відповідно до якого проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах населеного пункту або земельної ділянки за межами населеного пункту, на якій розташовано обєкт будівництва або планується розташування такого обєкта, подається також на погодження до структурних підрозділів районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій у сфері містобудування та архітектури, а якщо місто не входить до території певного району, - до виконавчого органу міської ради у сфері містобудування та архітектури, а в разі, якщо такий орган не утворений, - до органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань містобудування та архітектури чи структурного підрозділу обласної державної адміністрації з питань містобудування та архітектури.

Як вбачається з висновку № 06-03-5/441-01 від 03 вересня 2013 року Головне управління містобудування та архітектури ОСОБА_1 міської ради Донецької області проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки по вул.26 Бакинських комісарів, б/н м.Маріуполя ОСОБА_2 для будівництва житлового будинку не погодило, у звязку з тим, що відведена земельна ділянка знаходиться у санітарно-захисній зоні підприємств 1-3 класу шкідливості, про що безпосередньо зазначено у самому висновку (а.с.15-16), що є порушенням ст.ст.118, 186-1 ЗК України.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду, що рішення ОСОБА_1 міської ради № 6/40-4501 від 10 липня 2014 року не відповідає вимогам закону та підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги про те, що в рішенні ММР є посилання на висновок Головного управління містобудування та архітектури щодо знаходження земельної ділянки у санітарно-захисній зоні являються неспроможними, оскільки вищенаведеними нормами передбачено затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність тільки після отримання погодженого проекту.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.36-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ, чинного на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон № 1789-ХІІ) та звернення прокурора з позовом до суду, представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом.

Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що прокурор до звернення до суду з даним позовом не звернувся до ММР з поданням на виявлені порушення закону у оскаржуваному рішенні, також не може бути підставою для задоволення скарги, оскільки положеннями ст.23 Закону № 1789-ХІІ, прокурор вправі як внести подання на виявлені порушення закону з вимогою скасування нормативно-правового акта, окремих його частин або приведення його у відповідність із законом, так безпосередньо звернутися до суду щодо визнання незаконним нормативно-правового акта відповідного органу повністю чи в окремій його частині; визнання протиправним рішення чи окремих його положень і щодо скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень; визнання протиправними дій чи бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії або утриматися від вчинення певних дій.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності у прокурора права на звернення до суду з даним позовом являються необґрунтованими, оскільки відповідно до положення ст.ст.23, 36-1 Закону № 1789-ХІІ, ст.45 ЦПК України прокурор мав право та навів підстави звернення до суду у даному випадку. Незаконне надання у власність ОСОБА_2 спірної земельної ділянки порушує інтереси держави у сфері контролю за використанням і охороною земель, ефективного використання земельних ресурсів. Органи місцевого самоврядування повинні дотримуватися конституційного обовязку здійснювати повноваження щодо реалізації прав на землю громадян України виключно відповідно до вимог Закону.

Крім того, у даній справі ММР є відповідачем по справі, і жодні інші органи державної влади та місцевого самоврядування, у даному випадку не наділені повноваженнями щодо оскарження рішень ММР. За таких обставин прокурор набуває у даній справі статусу позивача та діє в інтересах держави та Українського народу, яким делеговано раді право на розпорядження землями в межах визначної території.

Відповідно до ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Матеріали справи не містять відомостей щодо отримання відповідачкою ОСОБА_2 державного акту на право власності на спірну земельну ділянку. Більш того, за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 27 березня 2015 року відомості щодо спірної земельної ділянки (кадастровий номер :01:005:0239) відсутні. В подальшому, ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 квітня 2015 року, було заборонено реєстрацію за відповідачкою право власності на спірну земельну ділянку (а.с.22, 30, 31).

Тому погодитися з апелянтом, що суд не мав права скасувати рішення ММР, оскільки воно є ненормативним актом, який вичерпує свою дію після його реалізації, у даному випадку після оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку, являються безпідставними.

Колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотримання норм матеріального і процесуального права, в ньому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються допустимими доказами, дослідженими в судовому засіданні і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 міської ради відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання чинності безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т.Б.Ткаченко

Судді Г.Л.Гаврилова

ОСОБА_4