Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 300/145/15-ц

Провадження № 2/300/92/2015

31.07.2015 року смт.Воловець

Воловецький районний суд Закарпатської області в особі: головуючого судді Вотьканича В.А., за участю секретаря судового засідання Іванової Н.Я., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання недійсним та розірвання договору, стягнення грошових коштів, матеріальної та моральної шкоди, встановив:

У лютому 2015 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися в суд з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» в якому просили:

1. Визнати недійсним та розірвати договір фінансового лізингу № 00136

2. Стягнути з відповідача на користь позивачів 25 000 гривень боргу, 500 гривень витрат на правову допомогу та судові витрати.

Позов мотивовано тим, що 01 грудня 2014 року позивач ОСОБА_1 уклав з відповідачем, товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» договір фінансового лізингу №00136 на передачу йому транспортного засобу, автомобіля та сплатив 25000 (двадцять пять тисяч гривень, що підтверджується квитанціями «Приват Банку» від 01.12.2014 року.

Відповідач отримав гроші в сумі 25 000 грн. та зобовязаний був згідно з договором передати позивачу у власність транспортний засіб, автомобіль Ford Focus. Проте, після отримання грошей відповідач свої зобовязання по договору не виконав.

Позивач вважає, що відповідач через порушення ним умов пункту 13 Договору фінансового лізингу № 00136 від 01 грудня 2014 року порушив його право споживача, оскільки відповідач відмовився передати автомобіль у власність позивача, тобто відмовився в односторонньому порядку від виконання зобовязань по договору.

Крім того, в позовній заяві зазначається, що договір був укладений з порушенням вимог статті 65 Сімейного кодексу України, згідно з якою дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою. Відсутність згоди дружини позивача ОСОБА_2 на укладення договору фінансового лізингу є підставою для визнання договору недійсним.

Заявою від 21 травня 2015 року представник позивача збільшив позовні вимоги і просив стягнути 2000 гривень витрат на правову допомогу, замість 500 гривень та 1 000 тисячу гривень моральної шкоди. У заяві зазначається на те, що в порушення Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі передбачено умови, що обмежують права споживача, при цьому відповідач уклав договір з використанням нечесної підприємницької діяльності, що є підставою для визнання договору недійсним.

У судове засідання сторони не зявилися, подали заяви про розгляд справи за без їхньої участі.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, які були надані сторонами, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судом встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли на підставі договору фінансового лізингу №00136 від 01 грудня 2104 року, якого укладено в простій письмові формі.

Згідно з пунктом 1.1. предметом фінансового лізингу є автомобіль Ford Focus, вартість якого згідно з пунктом 8.2. договору становить 16 578 (шістнадцять тисяч пятсот сімдесят вісім) доларів США 25 центів, за гривневим еквівалентом 250 000 (двісті пятдесят тисяч) гривень.

З досліджених судом платіжних документів, зокрема квитанцій про банківські операції (а.с.16) вбачається, що позивач ОСОБА_1 сплатив відповідачеві авансовий платіж в сумі 25 000 (двадцять пять тисяч) гривень.

Відповідно до ч.1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає, або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 1 глави 58 ЦК України та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом (ч.2 статті 806 ЦК України).

Відповідно до ч.3 статті 806 ЦК України особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

В ч.3 статті 760 ЦК України (Параграф 1. Загальні положення про найм (оренду) глави 58 ЦК України) передбачено, що особливості найму окремих видів майна встановлюються цим кодексом та іншими законами.

Згідно з ч.1 статті 6 Закону України « Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Відповідно до вимог ч.2 статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

У ч.1 статті 220 ЦК України закріплено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

У відповідності з ч.2 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом недійсним.

Враховуючи, що при укладенні договору фінансового лізингу від 01 грудня 2014 року сторонами не було недодержано вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, а між сторонами існує спір щодо дійсності договору, суд вважає, що є підстави для визнання такого договору недійсним.

Згідно з ч.1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

На підставі викладеного суд визнав, що вимога позивача щодо повернення сплачених ним коштів у сумі 25 000 гривень підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання про визнання недійсним договору лізингу з підстав порушення сторонами при його укладенні вимог статті 65 Сімейного кодексу України, у звязку з відсутністю згоди дружини позивача на укладення договору суд виходить з того, що в матеріалах справи відсутні докази того, що укладаючи договір, позивач ОСОБА_1 розпоряджався майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому за таких обставин відсутність згоди дружини позивача ОСОБА_2 на укладення договору фінансового лізингу не є підставою для визнання договору недійсним.

Суд не визнає належною підставою для визнання договору фінансового лізингу недійсним та розірвання договору ту обставину, що відповідач безпідставно не виконує зобовязання щодо передачі автомобіля позивачеві після сплати авансового платежу, оскільки пунктом 9.1. договору від 01 грудня 2014 року передбачено, що авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу в розмірі 50 відсотків від вартості предмета лізингу зазначеного у договорі та у специфікації, а позивач зазначеної суми авансового платежу не сплатив.

Згідно з пунктом 4.1. договору лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця таких платежів: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.4., або в п.9.6. договору.

Враховуючи, що договір фінансового лізингу, який визнається судом недійсним, не створює для сторін юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, суд визнав, що для захисту прав споживача розірвання договору, не є необхідним способом захисту прав.

Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди суд виходить з того, що згідно із ч.2 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

З врахуванням того, що позивач не довів належними доказами факт заподіяння йому моральної шкоди, суд вважає, що така позовна вимога задоволенню не підлягає.

Витрати позивача на правову допомогу складають 2 000 гривень, що підтверджено актом здачі-приймання виконаних робіт по договору.

Судові витрати підлягають стягненню з відповідача на підставі ч.3 статті 88 ЦПК України.

Керуючись статтями 10, 11, 209, 212, 213, 214, 215, 217, 218 ЦПК України, суд вирішив:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання недійсним та розірвання договору, стягнення грошових коштів, матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 00136 від 01 грудня 2014 року, укладений між «Лізинговою компанією Автофінанс» та ОСОБА_1.

Стягнути з відповідача «Лізингова компанія Автофінанс» грошові кошти в сумі 25 000 (двадцять пять тисяч) гривень на користь ОСОБА_1, сплачені ним як авансовий платіж, та витрати на правову допомогу в сумі 2 000 (дві тисячі) гривень, а всього 27 000 (двадцять сім тисяч) гривень.

Стягнути з відповідача «Лізингова компанія Автофінанс» судовий збір в розмірі гривні копійок на розрахунковий рахунок НОМЕР_1, МФО 380236, ідентифікаційний .

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Закарпатської області через Воловецький районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами які не були присутні в судовому засіданні протягом того ж часу з дня отримання копії рішення.

Головуючий В.А. Вотьканич