У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

Коротуна В.М., ПаріновоїІ.К.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Орган опіки та піклування Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради, приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу Руденко Вікторія Аркадіївна, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, зняття з реєстрації; за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», ОСОБА_3, треті особи: Орган опіки та піклування Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради, приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу Руденко ВікторіяАркадіївна, про визнання іпотечного договору недійсним, за касаційними скаргами ОСОБА_4 в інтересах малолітньої ОСОБА_6 та Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Орган опіки та піклування Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради, приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу Руденко В.А., про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, зняття з реєстрації, посилаючись на те, що за між сторонами 11 грудня 2007 рокуукладено кредитний договір, згідно з яким остання отримала кредит у розмірі 378 750 грн зі сплатою 15 % річних.

Унаслідок неналежного виконання ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань перед банком виникла заборгованість у розмірі 403 838 грн 07 коп.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором банку було передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1

У вересні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_3 про визнання іпотечного договору недійсним посилаючись на те, що укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 11 грудня 2007 року договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, не відповідає вимогам закону і порушує права його малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користування вказаною квартирою.

У грудні 2014 року ОСОБА_4 уточнив позовні вимоги та просив визнати іпотечний договір, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3від 11 грудня 2007 року за № DNK0GІ, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, номер за РПВН: 16638792, зареєстрований в Державному реєстрі іпотек за реєстраційним номером 6202303, недійсним, із виключенням із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів про іпотеку та заборону відчуження об'єкта нерухомого майна - квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2015 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Визнано іпотечний договір від 11 грудня 2007 року № DNK0GІ, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, недійсним, із виключенням із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів про іпотеку та заборону відчуження об'єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2.

Додатковим рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2015 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 вересня2015 року рішення та додаткове рішення суду першої інстанції скасовано.

Ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит від 11 грудня 2007 року № DNK0GІ у розмірі 403 838 грн 07 коп., яка утворилась станом на 16 лютого 2009 року, звернуто стягнення на належну на праві власності ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу банком вказаного предмета іпотеки, з укладанням від імені відповідачки договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ним всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки, з початковою ціною 505 тис. грн.

У задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення відмовлено.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання іпотечного договору недійсним відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в інтересах малолітньої ОСОБА_6просить скасувати рішення апеляційного суду, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та залишити в силі рішення та додаткове рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення апеляційного суду в частині відмови в задоволенні їх позовних вимог, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та направити в скасованій частині справу на новий апеляційний розгляд. У решті рішення залишити без змін.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційні скарги підлягають задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Установлено, що 11 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 укладено договір про іпотечний кредит № DNK0GІ000002253, відповідно до умов якого остання отримала кредит у сумі 378 750 грн зі сплатою 15 % на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення -11 грудня 2027 року.

Відповідно до умов укладеного договору відповідачка зобов'язалася щомісяця сплачувати кредит, нараховані відсотки за користування кредитними коштами, а у разі неналежного виконання зобов'язання передбачено нарахування та сплата штрафних санкцій (а. с. 6-13 т. 1).

На забезпечення виконання взятих на себе зобов'язань за вищевказаним кредитним договором ОСОБА_3 11 грудня 2007 року уклала з банком іпотечний договір № DNK0GІ, згідно з яким передала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 15-18).

У вказаному договорі іпотекодавець гарантував, що предмет іпотеки не є спільною власністю, а також відсутність прав третіх осіб на користування та розпорядження тим чи іншим способом предметом іпотеки (а. с. 15-18 т. 1).

Крім того, в анкеті-заяві про надання кредиту від 25 жовтня 2007 року, на підставі якої банк виносив рішення про надання заявнику кредитних коштів у сумі 378750 грн, вона зазначила, що дітей у неї немає (а. с. 65 т. 2).

Згідно зі ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

При укладенні договорів іпотеки щодо нерухомого майна, право власності або право користування яким мають малолітні діти, обов'язково вимагається дозвіл органів опіки та піклування.

Відповідно до ст. 29 ЦК України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків.

Місце проживання неповнолітньої малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона фактично проживає. Однак місце проживання дитини за фактичним місцем проживання батьків не є безумовним, якщо судом буде встановлено інше постійне місце проживання дитини.

Якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_3 повідомляла банк про проживання або реєстрацію в указаній квартирі її малолітньої дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, як не містять доказів й того, що довідку від 10 грудня 2007 року № 1793, видану КЖЕП № 43, про відсутність реєстрації в спірній квартирі малолітньої дитини на момент укладання договору іпотеки надано не ОСОБА_3 та вона є підробленою.

Також не містять матеріали справи доказів звернення ОСОБА_4 до правовоохоронних органів із заявою про порушення ОСОБА_3 прав дитини.

За таких обставин висновок апеляційного суду про відмову в задоволенні позовних вимог щодо визнання договору іпотеки недійсним ґрунтується на вимогах закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно зі ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання договору іпотеки недійсним обставини справи досліджено повно, зібраним доказам дана оцінка.

Однак не можна повністю погодитися з рішенням апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог банку.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак таким вимогам рішення апеляційного суду в указаній частині не відповідає.

Згідно з положеннями статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, у резолютивній частині рішення суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Однак апеляційний суд на вказане уваги не звернув та, звертаючи стягнення на предмет іпотеки, в резолютивній частині рішення не вказав усі складові заборгованості, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, та, встановлюючи початкову ціну предмета іпотеки в розмірі, визначеному в договорі іпотеки, не звернув уваги на те, що згода сторін була на момент укладання договору - 2007 рік, а станом на 2015 рік така згода відсутня як відсутня й оцінка майна суб'єктом оціночної діяльності.

Оскільки виселення є наслідком задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, то рішення апеляційного суду в цій частині також підлягає скасуванню.

Зазначені порушення процесуального закону унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, та є відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування рішення апеляційного суду в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» та передачі справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_4 в інтересах малолітньої ОСОБА_6 та Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2015 року в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У решті рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М.Коротун

А.В.Маляренко

І.К.Парінова