БРОВАРСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
справа № 361/4755/15-ц
провадження № 2/361/2285/15
РІШЕННЯ

Іменем України

13 серпня 2015 року Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого - судді Селезньової Т.В.,

при секретарі - Лустіній Т.В.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Бровари цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,-

встановив:

Позивач просить поновити його на роботі у відповідача на займаній ним посаді начальника Київського відділення №18 і стягнути з відповідача середню зарплату за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день поновлення, а також моральну шкоду в розмірі 50000грн. Позовні вимоги мотивував тим, що своє звільнення 19.02.2015р. за п.1 ст.36 КЗпП вважає незаконним, оскільки він у лютому 2015 року не подавав заяву про звільнення, а відповідач використав його заяву про звільнення, яку він написав при прийнятті на роботу в листопаді 2014року під примусом керівництва; вказану заяву вважає недійсною, і вважає, що за цією заявою відповідач не мав права його звільняти; 18.02.2015р. він намагався подати заяву про анулювання раніше написаної заяви про звільнення, але відповідач відмовився прийняти таку заяву; також звільнення вважає незаконним, оскільки був звільнений у день знаходження на лікарняному (з 19.02.2015р. по 26.02.2015р.). Моральну шкоду вбачає в тому, що був незаконно звільнений, були грубо порушені його трудові і конституційні права, йому завдано моральних страждань, він був позбавлений можливості заробляти, він втратив душевний спокій, перебуває у роздратованому стані, не має засобів для забезпечення нормального рівня життя, що погіршило стан його здоров,я.

З приводу пропуску строку звернення з даним позовом до суду пояснив, що про звільнення дізнався 26.02.2015р., коли йому було видано трудову книжку з записом про звільнення, і він був ознайомлений з наказом. Раніше позову не подавав, бо не знав пр встановлений законом місячний строк для подання позову про поновлення на роботі, крім того збирав гроші на оплату юридичної консультації.

Відповідач позов не визнав, суду пояснив, що звільнення проведено законно, у відповідності до вимог КЗпП, за п.1 ст.36 КЗпП- за згодою сторін на підставі заяви працівника про звільнення, що дану заяву позивач подав саме у вказану в ній дату, заява була зареєстрованою в той же день в журналі вхідної кореспонденції. На день видання наказу про звільнення позивача адміністрації не було відомо про наявність лікарняного, крім того, відповідач вважає, що дана норма закону - щодо заборони для звільнення під час лікарняного - не стосуються звільнення за ст.36 КЗпП - за згодою сторін, тому сам факт звільнення в день, коли був відкритий лікарняний, не є порушенням. Так само відповідач не визнав інші позовні вимоги, зокрема про відшкодування моральної шкоди, не вбачаючи підстав для її відшкодування і не вбачаючи самої шкоди. Відповідач просив у позові відмовити і з причини пропуску строку позовної давності.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши подані докази, суд дійшов таких висновків:

Згідно наказу №1083-п від 20.11.2014р. позивач був прийнятий на роботу до відповідача на посаду начальника Київського відділення №18.

Згідно наказу №238-п від 19.02.2015р. про припинення трудового договору - позивач був звільнений з19.02.2015р. з посади начальника Київського відділення №18 за угодою сторін, за п.1 ст.36 КЗпП України, підстава - заява ОСОБА_1 №88 від 18.02.2015р.

Згідно наданим довідкам, розрахунковому листу за лютий 2015р., виписки по рахунку позивача, - розрахунок з позивачем проведено вчасно у повному розмірі, чого позивач не заперечує.

Згідно даним журналу реєстрації трудових книжок- трудова книжка звільненому працівнику видана своєчасно.

З листа, відправленого позивачу відповідачем, видно, що він одразу після звільнення повідомлявся про необхідність з,явитись за проведенням розрахунку і отриманням трудової книжки. Дані обставини і дотримання відповідачем вимог закону щодо процедури видання наказу, заповнення трудової книжки, розрахунку, позивач не оспорює.

Відповідач представив суду оригінал заяви, виконаної рукописним текстом (факт написання її особисто позивачем позивач не оспорює). В даній заяві ОСОБА_1 просив звільнити його з займаної посади з 19.02.2015р. за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України. На заяві є номер вхідної реєтрації №88 від 18.02.2015р.

Судом оглянуто журнал вхідної кореспонденції, в якій дійсно є порядковий запис №88 від 18.02.2015р. про реєстрацію заяви ОСОБА_1 про звільнення. І в даному журналі відсутній запис про подання заяви ОСОБА_1 про анулювання даної заяви чи подібного змісту. Тому ствердження позивача, що він подавав чи намагався подати заяву про анулювання заяви про звільнення- нічим не підтверджені.

Інших доказів сторони не подали.

Стосовно написання заяви то суд робить такі висновки:

В заяві зазначено день, з якого працівник просить його звільнити ( з 19 лютого 2015р.). Саме з тої дати проведено звільнення. Логічним є подання заяви напередодні (18.02.2015р.)

Посилання позивача, що дану заяву він написав ще при прийнятті на роботу, нічим не підтверджене. Крім того, навіть якщо таку заяву позивач написав у листопаді 2014р. (як він стверджує), то саме через цю підставу така заява не може бути визнана недійсною чи такою, що не відповідає волі особи, що її написала; даний факт не вказує на примус у написанні заяви і на відсутність добровільного волевиявлення позивача при її написанні. Інакше у позивача було вдосталь часу на захист свого права, на оспорення даної заяви чи її відкликання, на її неподання відповідачу. Тому дана заява визнається судом я такою, що написана працівником свідомо і без примусу, тобто є добровільним його волевиявленням. Позивач просив призначити експертизу даного документу - на предмет визначення часу написання розписки. Разом з тим, суд вважає недоцільним її призначення, враховуючи, що написання такої заяви позивач у будь-якому разі не заперечує, дана заява не була ним своєчасно, до видання наказу про звільнення , відкликаною.

Ствердження позивача, що він 18.02.2015р. подавав заяву пр анулювання даної заяви , нічим не підтверджене, спростоване записами в журналі реєстрації вхідної кореспонденції. Посилання позивача, що у нього відмовились прийняти таку заяву, нічим не підтверджені, є нелогічними, оскільки у такому разі позивач мав можливість подати її відповідачу у будь-який інший спосіб.

Згідно ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: п.1 - угода сторін.

Обмеження щодо проведення здійснення в період тимчасової непрацездатності, які встановлені ст..40 КЗпП України, стосуються лише припинення трудового договору за ініціативою власника. Припинення трудового договору за угодою сторін не має таких обмежень на законодавчому рівні. Тому видання наказу про звільнення у той самий день, коли відкритий лікарняний, не є порушенням трудового законодавства і не є порушенням процедури звільнення.

Таким чином, в межах заявлених позовних вимог і з підстав, зазначених позивачем, суд дійшов висновку, що звільнення проведено у відповідності до вимог трудового законодавства.

Таким чином, суд вважає, що позивач не довів незаконності його звільнення.

На законність звільнення вказує і той факт, що дізнавшись про своє звільнення, позивач протягом тривалого часу не вживав заходів щодо оспорювання звільнення чи заяви про звільнення протягом тривалого часу.

Згідно ст..233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Позивач, отримавши трудову книжку 26.02.2015р., позов про звільнення подав до суду 8 липня 2015р., тобто з пропуском строку, передбаченого ст..233 КЗпП.

Позивач не навів поважних причин пропуску даного строку, що також - при наявності відповідної заяви відповідача - є підставою для відмови у позові. Разом з тим, розглянувши спір по суті, суд дійшов висновку про необґрунтованість позову і саме з цих підстав у позові має бути відмовлено.

Згідно ст.235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Оскільки суд не вбачає підстав для поновлення позивача на роботі у відповідача, то відсутні і підстави для виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно ст.237-1КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В даному випадку судом не встановлено таких порушень трудових прав позивача з боку відповідача, які б могли бути підставою для покладення на відповідача обов'язку по відшкодуванню моральної шкоди. Крім того, позивач не довів заподіяння йому моральної шкоди.

Керуючись ст.36, 235. 237-1КЗпП України, ст. ст. 213, 214, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги через Броварський міськрайонний суд Київської області до Апеляційного суду Київської області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя Т.В. Селезньова