У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Леванчука А.О., НагорнякаВ.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітньої дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - служба у справах дітей Ужгородської міської ради Закарпатської області, про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, за касаційною скаргою ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_6, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернулася із позовом до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітньої дитини, посилаючись на те, що з 23 травня 2009 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. У шлюбі народилася дочка - ОСОБА_7, 2011 року народження, яка проживає разом із нею.

Подружнє життя з відповідачем у неї не склалося, оскільки мають різні погляди на життя, а тому збереження шлюбу є недоцільним та суперечить як її власним інтересам, так і інтересам дитини.

У зв'язку з цим ОСОБА_4 просила розірвати шлюб між нею та відповідачем, а неповнолітню дитину залишити проживати разом із нею.

У квітні 2015 року ОСОБА_5 подав до суду зустрічний позов, в якому просив визначити місце проживання дитини разом із ним, що буде відповідати інтересам дитини.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 28 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2015 року, позов ОСОБА_4 задоволено. Шлюб, зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Мукачеву Мукачівського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 176 між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 - розірвано. Неповнолітню дочку ОСОБА_7, 2011 рокународження, залишено проживати разом із матір'ю ОСОБА_4 У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, із ухваленням нового рішення у справі про відмову в задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із ст. 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Частиною 1 ст. 161 СК України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина,спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. На суспільстві і на органах публічної влади повинен лежати обов'язок здійснювати особливе піклування про дітей, що не мають сім'ї, і про дітей, що не мають достатніх засобів для існування. Бажано, щоб багатодітним сім'ям надавалась державна або інша допомога на утримання дітей.

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що, ухвалюючи оскаржувані у справі судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій з дотриманням вимог ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України правильно визначилися з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та виходячи із положень Сімейного кодексу України та принципу

6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дійшли обґрунтованого висновку про визначення місця проживання дитини разом із матір'ю ОСОБА_4 До того ж відповідач не надав достатніх та переконливих доказів того, що існують виключні обставини, за яких дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю.

Наведені в касаційній скарзі доводи заявника є необґрунтованими й правильність вищезазначених висновків судів не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_6, відхилити, рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

А.О. Леванчук
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана

Колегія суддів: