Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" січня 2015 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого судді САВЛУК Т.В.

при секретарі Гноілек М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та реєстрацію в житловому приміщенні, та зобов'язати негайно звільнити житлове приміщення та знятись з реєстраційного обліку,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, звертаючись з позовом до суду, просила визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на проживання та реєстрацію в житловому приміщенні, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та зобов'язати ОСОБА_2 негайно звільнити житлове приміщення та знятись з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1, що є предметом позову.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, пояснила, що на підставі Договору дарування квартири від 10 листопада 2006 року позивач набула права власності на квартиру АДРЕСА_1. На момент укладання договору дарування та до цього часу в цій квартирі зареєстровані: відповідач ОСОБА_2 разом з малолітніми дітьми: ОСОБА_3 та ОСОБА_8, онуки позивача, та син позивача - ОСОБА_4, який добровільно виселився з квартири та проживає за іншою адресою. Оскільки сімейне життя відповідача та сина позивача - ОСОБА_4 не склалось, на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 14 квітня 2010 року шлюб між подружжям розірвано. Зважаючи на те, що відповідач була зареєстрована в цій квартирі за згодою попереднього власника квартири ОСОБА_5, будучи обізнаною про зміну власника, продовжує проживати в квартирі, без згоди нового власника квартири, тобто позивача, не несе жодних зобов'язань по утриманню квартири, не сплачує за спожиті житлово-комунальні послуги, квартира перебуває в антисанітарному стані, потребує ремонту, що унеможливлює проживання в квартирі малолітніх дітей, онуків позивача. З моменту набуття права власності на цю квартиру, позивач неодноразово просила відповідача звільнити квартиру та знятись з реєстраційного обліку, оскільки має намір продати квартиру, однак вимоги позивача залишились без належного реагування з боку відповідача. Позивач вважає, відповідач отримала право на проживання та реєстрацію в квартирі на підставі домовленості з попереднім власником, а після зміни власника житла втратила право на проживання та реєстрацію в цьому житловому приміщенні, тому зобов'язана звільнити житлове приміщення та знятись з реєстраційного обліку, оскільки не отримала дозвіл на проживання від нового власника.

Представник позивача ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та додаткових письмових пояснень, які долучено до матеріалів справи.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила в позові відмовити, пояснила, що з 1997 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, сином позивача. За згодою ОСОБА_5, бабусі чоловіка, яка на той час була власником квартири АДРЕСА_1, відповідач вселилась та проживала в цій квартирі, а після народження старшої доньки - ОСОБА_3, була разом з дитиною зареєстрована в цій квартирі, постійно проживає квартирі разом з двома малолітніми дітьми, оскільки після розірвання шлюбу чоловік відповідача ОСОБА_4 добровільно виселився з квартири, має інше житло. Відповідач обізнана, що даний час власником квартири є позивач, однак відповідач не чинить жодних перешкод позивачу у користуванні квартирою, вимушена проживати в квартирі разом з дітьми, оскільки не має іншого житла, також вважає, що має право користуватись квартирою, як член сім'ї власника квартири, у зв'язку з чим просить відмовити у задоволенні позову за відсутності правових підстав визнавати її такою, що втратила право користування квартирою, та зобов'язувати знятись з реєстраційного обліку.

Представник відповідача ОСОБА_7 в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в позові відмовити, пояснив, що, за згодою попереднього власника ОСОБА_5, відповідач, як дружина ОСОБА_4, онука власника квартири, вселилась та до цього часу проживає в квартирі АДРЕСА_1, зареєстрована в квартирі разом з двома малолітніми дітьми. На думку представника, сам факт набуття позивачем права власності на квартиру, не є безумовною підставою для визнання осіб, які на законних підставах вселились та проживають в квартирі, за згодою попереднього власника, такими, що втратили право на проживання, та вирішувати питання щодо зняття їх з реєстраційного обліку, за відсутності правових підстав, які визначенні чинним законодавством. В той же час, позивачем пред'явлено вимоги про визнання відповідача такою, що втратила право на проживання та реєстрацію в житловому приміщенні, з посиланням на положення ст.ст.316-319, 321, 325, 328, 382, 386, 391 Цивільного кодексу України, які регулюють питання захисту прав власника, однак не передбачають такого виду захисту прав власника житла як визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та примушування негайно звільнити житлове приміщення та знятись з реєстраційного обліку, тому за відсутності наведених позивачем правових підстав для звернення з такими вимогами до суду позов не підлягає задоволенню.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 10 листопада 2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено Договору дарування квартири, за умовами якого Дарувальник, ОСОБА_5 в особі ОСОБА_4, передала в дар у власність Обдарованій, ОСОБА_1, квартиру АДРЕСА_1. (а.а.8)

Відповідно до Реєстраційного посвідчення НОМЕР_1, яке видане Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 13 листопада 2006 року, за ОСОБА_1 зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_1. (а.с.9)

Відповідно до відомостей, викладених у довідці Житлової ремонтно-експлуатаційної організації №403 (форма №3) від 14 листопада 2014 року (вих. №1099), в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_4 (з 13 серпня 1996 року); ОСОБА_2 ( з 12 жовтня 2004 року); ОСОБА_3, 2004 року народження, ( з 12 жовтня 2004 року); ОСОБА_8, 2009 року народження, ( з 19 травня 2009 року). (а.с.10)

Згідно положень частин другої ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має право передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинене нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 Цивільного кодексу України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. (ст. ст. 379, 382 Цивільного кодексу України).

Права власника житлового будинку квартири визначені у ст. 383 Цивільного кодексу України та ст.150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.156 Житлового кодексу України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Таким чином, виходячи з положень ст.ст. 15,16, 386, 391 ЦК гарантовано власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому.

У відповідності до положень норм статей 16,391,386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Як убачається з матеріалів справи, підтверджується наявними у справі доказами, позивач ОСОБА_1 набула права власності на квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується Договором дарування квартири від 10 листопада 2006 року, у встановленому порядку зареєструвала право власності на даний об'єкт нерухоме майна, це право позивача не оспорюється відповідачем в межах розгляду даної справи.

Відповідно до ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Звертаючись з позовом до суду, позивачем ОСОБА_1 пред'явлено вимоги про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право на проживання та реєстрацію в житловому приміщенні, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та зобов'язати ОСОБА_2 негайно звільнити житлове приміщення та знятись з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на положення ст.ст. 316-319, 321, 325, 328, 382, 386, 391 Цивільного кодексу України.

Разом з тим, правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, колишніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї колишнього власника житла, є різними за своєю правовою природою.

Як роз'яснено у п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07.02.2014 за № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивач посилається на покази свідків ОСОБА_4, сина позивача, та ОСОБА_9 , чоловіка позивача, які були допитані в судовому засіданні.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що з 1997 року перебував з ОСОБА_2, відповідачем у справі, у зареєстрованому шлюбі, який припинено в 2010 році на підставі рішення суду, під час шлюбу народились двоє дітей : доньки - ОСОБА_3 та ОСОБА_8. За життя, його бабуся ОСОБА_5, яка була власником квартири АДРЕСА_1, зареєструвала в цій квартирі відповідача разом з малолітніми дітьми. Після припинення шлюбу, відповідач продовжує проживати в квартирі, наміру звільняти квартиру не має, хоча його мати, як новий власник квартири, неодноразово зверталась до відповідача з вимогою звільнити квартиру. Свідок наголосив, що відповідач не має законних прав проживати в цій квартирі, не виконує обов'язків щодо утримання житла та не сплачує за житлово-комунальні послуги, квартира перебуває в антисанітарному стані, що впливає на стан здоровя малолітніх дітей, які проживають в цій квартирі разом з матірю.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що відповідач, як колишня дружина його сина ОСОБА_2, після припинення шлюбу не бажає звільнити квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності його дружині - ОСОБА_1,пропозиції позивача добровільно виселитись з квартири та знятись з реєстраційного обліку залишились без належного реагування з боку відповідача, яка самостійно розпоряджається квартирою, в квартирі постійний безлад та антисанітарія, за житлово-комунальні послуги відповідач не сплачує, відмову виселитись з квартири мотивує тим, що в квартирі проживають та зареєстровані її малолітні діти, та відсутністю іншого житла, де вона може проживати разом з дітьми, однак, на думку свідка, відповідач свідомо ухиляється від виселення з квартири, маніпулюючи інтересами дітей, хоча позивач не має наміру залишити дітей, її онуків, без житла.

Суд критично відноситься до показів свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_9, оскільки вони є заінтересованими особа, близькими родичами позивача, між свідками та відповідачем виникли неприязнені стосунки, пов'язані з конфліктами, які виникають з приводу користування квартирою.

З огляду на викладене, суд, діючи в межах заявлених позовних вимог, як це передбачено ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України, дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зобов'язати негайно звільнити житлове приміщення, є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки виходячи зі змісту позовної заяви та пояснень, наданих позивачем у судовому засіданні, позивачем не наведено правових підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, як і відсутні докази, які давали б підстави вважати, що з боку відповідача чиняться перешкоди, які обмежують право позивача, як власника житла, реалізувати право на користування та розпорядження житлом, ці обставини не доведено позивачем під час розгляду даної справи по суті, в той же час відповідно до положень ч.4 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Зняття з реєстрації місця проживання - це юридична процедура, здійснення якої свідчить про офіційне вибуття особи з місця постійного або тимчасового проживання.

Відповідно до ч. 1 ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

За змістом вказаної норми зняття з реєстрації здійснюється на підставі рішення суду виключно щодо: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; визнання фізичної особи померлою.

З огляду на те, що Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, що пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення вказаного Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, питання про зняття з реєстрації особи за місцем проживання взаємопов'язане і залежать від вирішення питання про житлові права особи, наявність чи відсутність у особи таких прав, які регулюються нормами житлового законодавства (ст.ст. 71, 72, 156 ЖК України).

Як роз'яснено у п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07.02.2014 за № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з наведеного, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині визнання відповідача такою, що втратила право на реєстрацію в житловому приміщення, та зобов'язати негайно знятись з реєстраційного обліку, оскільки ці вимоги є похідними та безпосередньо залежать від доведення обставин відсутності у відповідача права на користування житловим приміщенням, при цьому суд враховує, що правовідносини, що пов'язанні зі зняттям з реєстрації місця проживання, регулюються Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", яким не передбачено підстав для негайного зняття фізичної особи з реєстраційного обліку.

Згідно ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави.

За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та реєстрацію в житловому приміщенні, та зобов'язати негайно звільнити житлове приміщення та знятись з реєстраційного обліку є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, у зв'язку ухваленням судом рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 15, 16, 311, 321, 379, 382, 383, 382, 386, 391 Цивільного кодексу України, ст.ст. 150, 156 Житлового кодексу України, ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07.02.2014 за № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", ст.ст.1, 4, 10, 11, 57, 58, 60, 88, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та реєстрацію в житловому приміщенні, та зобов'язати негайно звільнити житлове приміщення та знятись з реєстраційного обліку.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду міста Києва, яка подається через Дніпровський районний суд міста Києва, протягом десяти днів з дня його проголошення.

С у д д я