Справа № 369/7254/14 Головуючий у І інстанції Усатов Д. Д.
Провадження № 22-ц/780/4088/15 Доповідач у 2 інстанції Таргоній Д. О.
Категорія 18 12.08.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

12 серпня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Таргоній Д.О.,

суддів: Гуля В.В., Антоненко В.І.,

за участю секретаря Якимчук Ю.С.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, публічного акціонерного товариства «МАРФІН-БАНК», третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю «Є-ІНЖИНІРИНГ» про визнання майна спільною власністю та визнання недійсним іпотечного договору.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши матеріали справи та доводи учасників судового процесу, колегія суддів,

ВСТАНОВИЛА:

у липні 2014 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до відповідачів з позовом, посилаючись на те, що 24.12.2008 р. між ПАТ «Марфін Банк» та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кара В.В. та зареєстрованого в реєстрі за №2053.

Зазначений іпотечний договір ОСОБА_5 було укладено в якості забезпечення виконання зобов'язань ТОВ «Є-ІНЖИНІРІНГ» за кредитним договором №257/К від 28.03.2008 р., укладеним з ПАТ «Марфін Банк».

Предметом іпотечного договору є:

- домоволодіння, загальною площею 828,9 кв. м., житловою площею 230,1 кв.м., яке знаходиться за адресою: Київська область, АДРЕСА_1

- земельна ділянка, на якій розташоване вищевказане домоволодіння, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 3 230 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2

Згідно іпотечного договору вартість предмета іпотеки складає 20 112 000,00 грн.

Позивачка вважає, що вказаний іпотечний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки був укладений без її відома та без її згоди як особи, яка проживає з ОСОБА_3 однією сім'єю, а відповідно - все набуте майно та кошти, є їх спільною сумісною власністю, а отже ОСОБА_3 не мав права самостійно укладати відповідний правочин та передавати в забезпечення виконання умов кредитного договору спільне сімейне нерухоме майно.

Протягом розгляду справи ОСОБА_2 подала заяву про збільшення позовних вимог та остаточно просила суд:

- визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на майно: домоволодіння, загальною площею 828,9 кв. м., житловою площею 230,1 кв.м., яке знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, АДРЕСА_1 що належить ОСОБА_3 на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно (Серія НОМЕР_1), виданого 16.03.2005 р. виконавчим комітетом Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області на підставі рішення виконкому Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 25.02.2005 р за №82, зареєстровано Києво-Святошинським бюро технічної інвентаризації 18.03.2005 р. в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним №10181112 в книзі 5 за номером 1442;

- визнати недійсним іпотечний договір від 24.12.2008 р., укладений між ПАТ «Марфін Банк» та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кара В.В. та зареєстрованого в реєстрі за №2053.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 травня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 1997 року по теперішній час. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивачка звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила змінити рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 травня 2015 року в частині задоволення позовних вимог про встановлення факту, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Встановити факт проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 без шлюбу з 1997 року по теперішній час». Також просила скасувати рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на майно: домоволодіння, загальною площею 828,9 кв. м., житловою площею 230,1 кв.м., яке знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, АДРЕСА_1 що належить ОСОБА_3 на праві власності;

- визнати недійсним іпотечний договір від 24.12.2008 р., укладений між ПАТ «Марфін Банк» та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кара В.В. та зареєстрованого в реєстрі за №2053.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення в частині задоволення позовних вимог та встановлення факту спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 1997 року по теперішній час не відповідає.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ст. 119 ЦПК України, позовна заява подається в письмовій формі та повинна відповідати вимогам, встановленим законом.

Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява ОСОБА_2, подана до суду 21.07.2014 року, а також Заява про збільшення позовних вимог (а.с. 70-109), яка прийнята судом 26.12.2014 року, не містять позовної вимоги про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 1997 року по теперішній час.

Таким чином, вирішивши питання про встановлення зазначеного факту суд першої інстанції фактично вийшов за межі позовних вимог, порушивши вимоги ст. 11 ЦПК України.

З огляду на вказане колегія суддів апеляційного суду не приймає доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в частині зміни формулювання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 травня 2015 року.

В той же час, колегія суддів апеляційного суду вважає обгрунтованими висновки суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні вимог про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання недійсним договору іпотеки.

Так, судом встановлено, що 24.12.2008 р. між ПАТ «Марфін Банк» та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кара В.В. та зареєстрованого в реєстрі за №2053.

Зазначений іпотечний договір ОСОБА_5 було укладено в забезпечення виконання зобов'язань ТОВ «Є-ІНЖИНІРІНГ» за кредитним договором №257/К від 28.03.2008 р.

Згідно умов іпотечного договору ОСОБА_3 відповідає перед ПАТ «Марфін Банк» за виконання зобов'язань ТОВ «Є-ІНЖИНІРІНГ» (позичальник) за кредитним договором.

Предметом іпотечного договору є:

- домоволодіння, загальною площею 828,9 кв. м., житловою площею 230,1 кв.м., яке знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, АДРЕСА_1

- земельна ділянка, на якій розташоване вищевказане домоволодіння, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 3 230 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2

Згідно іпотечного договору вартість предмета іпотеки складає 20 112 000,00 грн.

Відмовляючи в задовленні даної частини позовних вимог, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що на момент укладання спірного договору іпотеки єдиним власником як домоволодіння, так і земельної ділянки.

Відповідно до ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

За змістом вказаних норм підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Згідно вимог ст.ст.572,575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Згідно ст.578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Згідно із ч.1 ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Відповідно до ч.2 ст.214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.335 цього Кодексу.

При вирішенні спору колегія суддів враховує також правовий висновок, який зробив Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 16 травня 2012 року при розгляді справи № 6-36цс 12, предметом якої був спір про визнання недійсним договору іпотеки. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю, як і встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі ст.74 СК України, пов'язується з набранням законної сили рішенням суду, яким такі юридичні факти встановлені, у зв'язку із цим визнання недійсним договору іпотеки, який був укладений до цього, не впливає на зміст правовідносин, які склалися у зв'язку з укладенням договору іпотеки.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Позивачка не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні вимог є законним і обгрунтованим, підстав для його скасування в цій частині не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 травня 2015 року - скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_2 з 1997 року по теперішній час. Ухвалити у цій частині нове рішення, яким в задоволенні даної позовної вимоги відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: