Справа №484/4423/14-ц 21.12.2015 21.12.2015 21.12.2015
Провадження №22-ц/784/3043/15
Справа №484/4423/14-ц Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Провадження №22-ц/784/3043/15 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

Іменем України

21 грудня 2015 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

Головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Самчишиної Н.В., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Гордійчук С.С.,

за участі: позивача - ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 листопада 2015 року, ухвалене у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області та Служба у справах дітей Первомайської міської ради Миколаївської області, про припинення права власності на 1/2 частку квартири та стягнення грошової компенсації її вартості,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 предявив вищезазначений позов до ОСОБА_4.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що йому та ОСОБА_4 належить на праві спільної часткової власності по ? частці квартири АДРЕСА_1.

Після розірвання шлюбу між ним та ОСОБА_4 виникали суперечки з приводу користування вказаною квартирою, а тому користуватися своєю власністю він не має можливості.

Ним пропонувались ОСОБА_4 декілька варіантів вирішення питання щодо спільного користування належною їм на праві власності квартирою мирним шляхом, але остання з ними не погоджувалась.

Посилаючись на те, що між співвласниками спільне володіння та користування нерухомим майном неможливе через постійне вчинення перешкод з боку відповідача, навіть після ухвалення Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області рішення від 29 січня 2013 року про порядок користування спірним майном, а також на те, що виділ в натурі належних їм часток неможливий, та з врахуванням уточнень, просив припинити право власності на належну йому частку в спільному майні та стягнути з іншого власника квартири компенсацію вартості ? частки в сумі 250 387 грн.

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 листопада 2014 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Службу у справах дітей Первомайської міської ради Миколаївської області.

Наступною ухвалою того ж суду від 03 грудня 2014 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено Орган опіки та піклування Первомайської міської ради Миколаївської області.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 листопада 2015 року у задоволенні позовних вимогах відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову щодо стягнення грошової компенсації з відповідача суд першої інстанції виходив з того, що частка позивачки у праві власності є ? та не може бути виділена в натурі через неподільність спірного обєкта між усіма співвласниками, але з врахуванням правового режиму спірного майна, суд вважав неможливим обмеження прав одного власника за рахунок іншого.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з такого.

Так, відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

В силу положень ст.ст.21,24,41 Конституції України, ст.ст.319,358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Виходячи із цих положень правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до положень ч.1 ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

Крім того, відповідно до розяснень, викладених у п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року за №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок», виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено міськрайонним судом, з 26 листопада 1994 року по 23 листопада 2012 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.9).

За час подружнього життя вони придбали у власність в рівних частках по ? кожний, квартиру АДРЕСА_1, уклавши з продавцем ОСОБА_6 договір купівлі продажу від 21 грудня 2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за №4304 (а.с.11,12).

За рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 листопада 2012 року шлюб між сторонами розірваний (а.с.9).

Встановлено, що між сторонами відсутня домовленість про порядок користування належною кожному з них власністю та подальше спільне володіння і користування нерухомістю є неможливим.

З часу розірвання шлюбу та на сьогодні в зазначеній квартирі проживає відповідач та неповнолітня дитина сторін - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від за №98-99, проведеної Одеським науково дослідним інститутом судових експертиз 06 квітня 2015 року на підставі ухвали Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 січня 2015 року, виділ позивачу ? частки квартири неможливий, оскільки квартира є двокімнатною, загальна площа якої 50.40 кв.м., житлова площа 27.70 кв.м., розташована на третьому поверсі пятиповерхового будинку.

Ринкова вартість спірної двокімнатної квартири на час проведення експертизи склала 500 774 грн. (а.с.122-134).

Наступним висновком експертизи, проведеної 21 вересня 2015 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Наукове виробниче підприємство «УкрСпецБудЕкспертиза» на підставі ухвали Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 червня 2015 року, ринкова вартість вищезазначеної квартири станом на 15 вересня 2015 року визначена в розмірі 371 001 грн. (а.с.217-233).

Відповідно до ч.2 ст.364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст.183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання (ч.2 ст.364 ЦК України).

Тобто, виходячи зі змісту вищевказаних норм та положень ст.ст.21,24,41 Конституції України, ст.ст.316,317,319,358,361 ЦК України, передбачене ч.2 ст.364 ЦК України право співвласника на виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками і такому його праву співвласника, що виділяється, кореспондується обовязок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна на час розгляду справи судом.

При цьому зазначеною нормою передбачено, що обовязковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимоги про призначення компенсації, і не передбачається обовязкової згоди інших співвласників на такий виділ та не ставиться право співвласника на виділ у залежність від згоди інших співвласників і мотивів, з яких власник має намір реалізувати своє право на виділ.

Однак слід врахувати положення ч.5 ст. 319 ЦК України, відповідно до яких власник не може використовувати право власності на шкоду правам та свободам громадян.

Уточнивши свої вимоги з врахуванням висновків судової будівельно-технічної експертизи, позивач просив стягнути з відповідача на його користь компенсацію вартості належної йому ? частки спірної квартири, яка складає 250 387 грн. 00 коп.

Разом з тим, під час вирішення справи про стягнення грошової компенсації вартості частки нерухомого майна, що знаходиться у спільній частковій власності, крім указаної спеціальної норми, необхідно враховувати й загальні засади цивільного законодавства (ст.3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності й розумності, зважаючи на права та інтереси всіх співвласників. Одночасно треба ретельно вивчити обставини справи з метою зясування, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні, та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки.

Обмежуючи право позивача на грошову компенсацію вартості частки квартири, якою фактично володіють та користуються лише відповідачі, і враховуючи при цьому інтереси останніх (їхнє скрутне матеріальне становище), суду потрібно перевірити можливості сплати відповідачами такої компенсації та зважати на те, що правовий режим спільної часткової власності повинен ураховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 р. у справі № 6-4цс14.

З матеріалів справи слідує, що рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 січня 2013 року, за позовом ОСОБА_3 було визначено порядок користування квартирою №23 по вулиці Горького, 34-А в місті Первомайську Миколаївської області, що, на думку колегії суддів, не виключає можливості користування нею позивачем.

До того ж, із матеріалів справи та наявної у справі довідки, убачається, що відповідач ОСОБА_4 є працездатною особою та працює на посаді завідуючої методичним кабінетом в підрозділі Управління освіти Первомайської міської ради Миколаївської області та за останні шість місяців, починаючи з березня 2015 року по серпень 2015 року, остання отримала заробітну плату в загальному розмірі 23 643 грн. 79 коп. (а.с.265). Доказів отримання нею іншого доходу, окрім заробітної плати, матеріали справи не містять (а.с.268 -270).

Спірна квартира є єдиним і постійним місцем проживання відповідача та неповнолітньої дитини (а.с.266).

За такого, на думку колегії суддів, реалізація позивачем права на отримання грошової компенсації вартості його частки в квартирі порушить права ОСОБА_4, оскільки вона не в змозі сплатити йому таку компенсацію.

Отже, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, міськрайонний суд, правильно застосувавши положення ст.364 ЦК України, на підставі поданих сторонами доказів, оцінених відповідно ст.ст.10,60 ЦПК України, із дотриманням норм процесуального права, а також врахувавши правові висновки, висловлені у постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 6-4цс14, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України, обґрунтовано виходив із того, що стягнення грошової компенсації вартості частки спірного майна та припинення права власності позивача на неї суперечить засадам справедливості, добросовісності та розумності, а також того, що таким чином будуть порушені права відповідача, яка не має змоги платити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки.

За таких обставин, встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті рішення, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Твердження особи, яка подала апеляційну скаргу про незаконність, необґрунтованість ухваленого судом рішення, порушення норм матеріального права, на думку колегії суддів, є необґрунтованими, а обставини, на які вона посилається - недоведеними та не підтвердженими належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку відповідно до вимог ст.212 ЦПК України та незгоди позивача з висновками міськрайонного суду по їх оцінці.

Обґрунтованих доводів про порушення судом першої інстанції норм процесуального або матеріального права, а також посилання на обставини, які давали б суду апеляційної інстанції підстави для переоцінки доказів та спростування висновків суду, апеляційна скарга також не містить.

Оскільки, суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ч.1 ст.308 ЦПК України підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.307,308,314,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити, а рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 листопада 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, і з цього часу може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: Н.В. Самчишина

ОСОБА_9