_________________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/410/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.08.2015 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого-судді: Маломуж А.І.;

за участю секретаря: Месропнцевої О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «Про визнання заповіту недійсним»,-

ВСТАНОВИВ:

03.10.2013 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, яка в подальшому уточнювалася.

Свій позов мотивував тим, що після смерті його батька ОСОБА_3 та матері ОСОБА_4 відкрилась спадщина, спадкоємцями якої по закону є позивач та відповідач. Звернувшись до нотаріальної контори з заявою про прийннят спадщини, позивачу стало відомо, що батьками за час їх життя було складено заповіт, відповідно до якого все майно вони заповідали моєму рідному братові - ОСОБА_2. Також, позивач вказував, що на момент складення заповіту його мати була онкохворою людиною та проходила курс лікування хіміотерапією (медикаментозний курс включав наркотичні речовини), а також він в ході судових засідань уточнював підстави позовної заяви, а саме те, що підпис у заповіті є підробленим та не належить його батькам, а бланки заповітів є підробленимим. У зв'язку з цим позивачем було заявлено клопотання про проведення технічної експертизи, яке були задоволене судом.

В судовому засіданні позивач позовну заяву підтримав, просив суд її задовольнити.

Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позов не визнали та просили у задоволенні позову відмовити з підстав наведених в письмових пояснення та запереченнях наданих в судовому засіданні.

Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення та доводи сторін та їх представників, висновки експертизи, проаналізувавши докази надані сторонами, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи із наступних підстав.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем, а також заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Відповідно до ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

За змістом Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року якої визначено те, що заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою за правилами, викладеними в пунктах цієї Інструкції. На бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках. Присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою. Свідками можуть бути особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: нотаріус; особи, на користь яких складено заповіт; члени сім'ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом;заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Текст заповіту має містити відомості про особу свідків, а саме: прізвище, ім'я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому.

З положень ст. 202 та ст. 1233 ЦК України заповіт є одностороннім правочином, тобто дією однієї сторони, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 1254 ЦК України передбачено, що заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт, а також скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

Відповідно до роз'яснень п. 19 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Як встановлено судом, при оформленні даного заповіту були дотримані вимоги до форми заповіту, а саме: заповіт складено у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт особисто підписаний заповідачем ОСОБА_4і при його складані та посвідченні дотримано таємницю заповіту, відповідно до ст. 1255 ЦК України. Даний заповіт, відповідно до вимог ст. 1251 ЦК України, було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, на якого покладено обов'язки щодо вчинення нотаріальних дій.

Аналогічні вимоги Цивільного кодексу України передбачені щодо загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину та визнання його недійсності для оспорюваних правочинів (ст.ст. 203,215 ЦК України).

Згідно з ст. 16, ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених ст. 203 цього Кодексу, зокрема, у зв'язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", - правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Отже, визнання правочину недійсним можливе лише з підстав, передбачених Цивільним кодексом України.

Так, в ході розгляду справи судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3.

Після його смерті відкрилась спадщина на ? частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті батька були ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Однак, відповідно до матеріалів справи, 02 лютого 1999 року ОСОБА_3 склав заповіт, відповідно до якого усе належне йому майно заповідав ОСОБА_2.

У встановлений законом строк ОСОБА_2 не звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

Так, в ході судових засідань позивачем не було ініційовано питання про проведення психоло-психіатричної експертизи з питання неусвідомлення батьком складання заповіту.

Також позивачем не ініціювалося питання проведення технічної та почеркознавчої експертизи за заповітом батька.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині визнання заповіту батька ОСОБА_3 є безпідставними та задоволенню не підлягають.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1.

Із заповіту від 03 лютого 1999 року посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенко О.В. за реєстром №0656, від імені ОСОБА_4 вбачається, що заповіт складено та підписано в двох примірниках, один із яких зберігається у справах приватного нотаріуса ОМНО Носенко О.В., а другий видається ОСОБА_4

Згідно ст. 8 Закону України «Про нотаріат», нотаріальна таємниця - сукупність відомостей, отриманих під час вчинення нотаріальної дії або звернення до нотаріуса заінтересованої особи, в тому числі про особу, її майно, особисті майнові та немайнові права і обов'язки тощо. Нотаріус та особи, зазначені у статті 1 цього Закону, а також помічник нотаріуса зобов'язані зберігати нотаріальну таємницю, навіть якщо їх діяльність обмежується наданням правової допомоги чи ознайомленням з документами і нотаріальна дія або дія, яка прирівнюється до нотаріальної, не вчинялась. Довідки про вчинені нотаріальні дії та копії документів, що зберігаються у нотаріуса, видаються нотаріусом виключно фізичним та юридичним особам, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії. Витяг зі Спадкового реєстру про наявність складеного заповіту видається тільки заповідачу.

За змістом ст. 1255 ЦК України, нотаріус, інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт, свідки, а також фізична особа, яка підписує заповіт замість заповідача, не мають права до відкриття спадщини розголошувати відомості щодо факту складення заповіту, його змісту, скасування або зміни заповіту.

Із висновку судово-технічної експертизи за № 117-П від 14 травня 2015 року вбачається, що бланк заповіту ОСОБА_4 серія ААР №437676 виготовлений за допомогою плоского та високого друку. В бланк заповіту ОСОБА_4, складеного та посвідченого 03.02.1999 року зміни реквізитів не вносилися.

Вказаний висновок №117-П від 14 травня 2015 року суд оцінює як належний та допустимий доказ, який будь-яких сумнівів у суду не викликає щодо його правильності та повноти дослідження з врахуванням при цьому всіх наданих сторонами доказів.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що волевиявлення ОСОБА_4 на час підписання заповіту не було вільним і не відповідало його волі.

Окрім того, позивачем до розгляду справи по суті не було заявлено клопотання про призначення судової психоло-психіатричної експертизи ОСОБА_6 з питання усвідомлення своїх дій під час складання заповіту. Клопотання про витребування медичної документації за померлою ОСОБА_6 було заявлено після розпочинання слухання справи по суті та після спливу значного проміжку часу з початку слухання цивільної справи та у відповідності до вимог ст. 137 ЦПК задоволенню не підлягало.

Підстави для визнання заповіту недійсним, судом в судовому засіданні не встановлено та не підтверджено дані обставини і висновком експерта №117-П від 14 травня 2015 року.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Так, в ході судового засідання 14.08.2015 року позивач вказував на інщі доводи взнання заповіту недійсним, проте вони не приймаються судом до уваги, оскільки відповідно до ст. 31 ЦПК України до початку розгляду справи судом по суті позивач може змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви, що не було ним зроблено у відповідності до вимог закону.

Також, в ході судового засідання відповідачем надано пояснення, що померла матір дійсно хворіла на онкозахворювання, проте дані обставини мали місце у 1989 році, що не оскаржувалося позивачем, а заповіт було складено у 1999 році.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведена в судовому засіданні недійсність заповіту від 03 лютого 1999 року. За цих обставин, суд відмовляє позивачу ОСОБА_2 у задоволенні позову про визнання заповіту недійсним.

Керуючись ст. 203, ст. 215, ст.ст. 1233-1234, 1247 ЦК України, ст.ст.60,84,88,212,213,215 ЦПК України, Постановою Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні уточненого позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «Про визнання заповіту недійсним» - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Маломуж А. І.