АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
______________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Барановської Л.В., Мазурик О.Ф.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 3 квітня 2015р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

встановила:

у березні 2014р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 4 560 000грн. боргу, хоча прописом зазначив 456 000грн., що еквівалентно 30 000 євро, судовий збір та витрати на правову допомогу.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 21 червня 2008р. надав відповідачу у борг 20 000 євро, які остання зобов'язалася повернути не пізніше 21 жовтня 2008р., що підтверджено відповідною розпискою, проте грошові кошти не повернула. Однак, 12 січня 2011р. він передав відповідачу у борг ще 12 000 євро, які остання зобов'язалася повернути частинами: 5000 євро до10 липня 2011р., а 7 000 євро до 12 січня 2012р. Влітку 2011р. відповідач сплатила 2 000 євро, які за їх згодою були зараховані у рахунок боргу за першою розпискою, а у подальшому повертати грошові кошти відповідач відмовилася.

Рішенням суду від 3 квітня 2015р. позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 763 800грн. боргу та сплачений судовий збір у сумі 3 654грн.

У поданій апеляційній скарзі відповідач просить змінити рішення суду, зменшивши розмір боргу до 50 920грн., посилаючись на неповно встановлені обставини справи та неправильне застосування судом норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення позивача, який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 21 червня 2008р. між сторонами укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримала від позивача 20 000 євро, які зобов'язалася повернути 21 жовтня 2008р. Даний договір підтверджено розпискою відповідача.

12 січня 2011р. між сторонами укладений другий договір позики, відповідно до якого відповідач отримала від позивача 12 000 євро, які зобов'язалася повернути частинами: 5000 євро 10 липня 2011р., а 7000 євро 12 січня 2012р. Даний договір підтверджено розпискою

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7166/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Кривов'яз А.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
відповідача.

Укладення договорів та отримання грошових коштів відповідачем під час розгляду

- 2 -

справи судом першої інстанції не оспорювалося.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач грошові кошти у повному обсязі позивачу не повернула, борг становить 30 000 євро, які підлягають стягненню з відповідача. Також суд першої інстанції виходив з того, що позовна давність була перервана виплатою відповідачем у липні 2011р. частини боргу за договором від 21 червня 2008р. у розмірі 2000 євро, що не заперечувала відповідач під час судового розгляду.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду не можна, так як він не відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та не ґрунтується на нормах матеріального права.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов'язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 545 ЦК України встановлено, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документу кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач стверджувала, що борг по договору від 21 жовтня 2008р. нею повністю виплачений, але позивач відмовився їй повернути розписку, а борг за договором від 12 січня 2011р. становить 2000 євро, оскільки 10 000 євро були виплачені, про що позивачем робилися відмітки на розписці.

Позивачем повернення боргу, крім 2000 євро влітку 2011р., заперечувалося, у підтвердження чого суду були надані оригінали розписок. При цьому, на розписці від 12 січня 2011р. відсутні відмітки про отримання позивачем грошових коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

За таких обставин та враховуючи положення ст. 545 ЦК України, саме відповідач

- 3 -

зобов'язана була довести повернення позивачу грошових коштів. Проте, таких доказів відповідачем суду надано не було, а відтак, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що грошові кошти за договорами позики, крім 2000 євро, відповідачем повернені не були.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Певний період часу, початок якого визначений календарною датою або подією, починається з наступного дня після вказаної дати або дня події, які, в свою чергу, до цього строку не включаються.

Частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Отже, трирічний строк позовної давності у спорі, що виник між сторонами з приводу повернення грошових коштів по розписці від 21 червня 2008р., обчислюється з 22 жовтня 2008 року і закінчується 21 жовтня 2011 року.

З даним позовом позивач звернувся до суду 4 березня 2014р., тобто з пропуском трирічного строку.

Частиною 1 статті 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовних давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Під час судового розгляду сторони визнали, що влітку 2011р. відповідачем позивачу було сплачено 2000 євро.

Однак, позивач стверджував, що вказана сума була за згодою відповідача зарахована на погашення боргу за розпискою від 21 червня 2008р., а відповідач дану обставину заперечувала, стверджуючи, що сплатила частину боргу за розпискою від 12 січня 2011р., так як зобов'язалася 10 липня 2011р. повернути 5 000 євро.

За таких обставин і відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України саме позивач повинен був довести, що зазначений платіж був здійснений відповідачем у рахунок погашення боргу за розпискою від 21 жовтня 2008р. Проте, таких доказів позивачем суду надано не було.

Твердження суду, що вказана обставина не заперечувалася відповідачем, не відповідають матеріалам справи, оскільки такого визнання відповідачем зроблено не було, а у запереченнях на позов відповідач зазначала, що борг за розпискою від 21 жовтня 2011р. був повернений до 12 січня 2011р., а у 2011р. здійснювалося погашення боргу за розпискою від 12 січня 2011р., а відтак, суд першої інстанції прийшов до неправомірного висновку про переривання перебігу позовної давності.

Оскільки відповідачем під час розгляду справи судом першої інстанції було заявлено про застосування позовної давності до вимог про стягнення грошових коштів за розпискою від 21 жовтня 2008р., позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, а доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими та правомірними.

Разом з тим, відповідачем не надано доказів виплати позивачу 10 000 євро за розпискою від 12 січня 2011р., позивачем визнається повернення тільки 2000 євро, тому колегія суддів вважає, що борг у сумі 10 000 євро підлягає стягненню з відповідача на користь

- 4 -

Позивача, а доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Офіційний курс євро, встановлений Національним банком України на 3 квітня 2015р., становив 25,46грн., тому з відповідача підлягає стягненню 254 600грн.

Судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, допущено порушення норм процесуального права при оцінці наданих сторонами доказів, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 3 квітня 2015р. скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 254 600грн. боргу та 2546грн. судового збору, а всього 257 146грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: