Справа № 229/3110/15-ц
Номер проавдження № 2/229/1242/2015
У Х В А Л А

іменем України

"17" серпня 2015 р. Суддя Дружківського міського суду Донецької області Гонтар А. Л. , розглянувши позовну заяву позивача ОСОБА_1 до відповідача Костянтинівського міськрайонного суду про стягнення матеріальної та моральної шкоди нанесеної незаконними діями Костянтинівського міскрайонного суду, -

В С Т А Н О В И В:

13 серпня 2015 р. до Дружківського міського суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Костянтинівського міськрайонного суду про стягнення матеріальної та моральної шкоди нанесеної незаконними діями Костянтинівського міскрайонного суду.

В позові ОСОБА_1 посилається на те, що 11 серпня 2014 року суддя Костянтинівського міськрайоного суду винесла ухвалу про відмову у відкритті провадження, на дану ухвалу позивач подав апеляційну скаргу, яку було задоволено.

Позивач, вважає, що діями судді йому було задано матеріальну та моральну шкоду.

Суддя, розглянувши матеріали позовної заяви, вважає, що треба відмовити у відкритті провадження по справі з наступних підстав.

Відповідно до ст. 122 ЦПК України суддя відкриває провадження у цивільній справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому цим Кодексом.

У відкритті провадження у справі суддя відмовляє, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Як вибачається із змісту позовної заяви ОСОБА_1, його вимоги зводяться до відшкодування матеріальної та моральної шкоди за дії судді при винесенні процесуального документу.

У низці рішень Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що право на суд, окремим аспектом якого є право на доступ до правосуддя, не є абсолютним (у рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21 лютого 1975 року, «ОСОБА_2 де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Відповідно до частини другої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Проте в зазначених вище випадках між позивачами та суддями (відповідачами) такі правовідносини не виникають, тому такі справи не можуть бути підсудні судам загальної юрисдикції.

Такі спори не пов'язані із захистом прав, свобод чи інтересів у публічно-правових відносинах від порушень з боку органів державної влади, оскільки оскаржені позивачем дії вчинені при здійсненні правосуддя, а тому законність таких дій може перевірятися лише судом вищої інстанції в порядку, передбаченому процесуальним законом.

Згідно з частиною першою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Таким чином, суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом.

Відповідно до статті 125 Основного закону України в Україні діють місцеві, апеляційні, вищі спеціалізовані суди та Верховний Суд України.

Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві. Питання притягнення судді до відповідальності врегульовано законами України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про Вищу раду юстиції».

Таким чином, на сьогодні чинне законодавство дає можливість громадянину повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення та дій судді під час здійснення правосуддя.

На переконання Верховного Суду України, законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність (статті 126 і 129 Конституції України). Зазначена правова позиція викладена, зокрема, в вищезгаданій постанові Верховного Суду України від 15 квітня 2008 року.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади» роз'яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Аналогічної позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету ОСОБА_3 Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

У Висновку № 3 (2002) згаданої Консультативної ради щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, зазначено, що за загальним принципом судді повинні персонально бути повністю звільненими від відповідальності стосовно претензій, які пред'являються їм у зв'язку з добросовісним здійсненням ними своїх функцій. Судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (у тому числі, наприклад, надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункт 66 Рекомендацій CM/Rec (2010) 12 Комітету ОСОБА_3 Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки).

З огляду на викладене , у відкритті провадження у такій справі слід відмовити на підставі пункту 1 частини другої статті 122 ЦПК України.

На підставі наведено та керуючись ст.ст. 15, 122 ч.2 п.1, 208, 209, 210 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позивачу ОСОБА_1 відмовити у відкритті провадження у справі за його позовом до Костянтинівського міськрайонного суду про стягнення матеріальної та моральної шкоди нанесеної незаконними діями Костянтинівського міскрайонного суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом 05 днів після отримання копіі до Апеляційного суду Донецької області через Дружківський міський суд.

ССуддя: ОСОБА_4