справа №489/3377/15-ц
номер провадження 2/489/1825/15
Рішення Іменем України

06 серпня 2015 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.

секретаря Коденко К.В.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача - кредитної спілки Смірнова Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк», Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва, Державної податкової інспекції в Ленінському районі, Кредитної спілки «Надія», Закритого акціонерного товариства «Український мобільний зв'язок», третя особа - Ленінський відділ на майно, державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції (далі - ВДВС), про визнання права власності, виключення його з акту опису та звільнення з-під арешту

в с т а н о в и в:

У травні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в якому просила визнати за нею право власності на рухоме майно та виключити його з опису й звільнити з-під арешту.

У обґрунтування вимог вказала, що 31.03.2015 державним виконавцем проведено виконавчі дії з примусового проникнення до квартири АДРЕСА_1, яка належить на праві спільної власності їй, її сину ОСОБА_4 та ОСОБА_6 У ході проведення виконавчих дій державним виконавцем складений акт опису й арешту майна, яке не належить боржнику ОСОБА_4 та є її власністю.

При складанні акту державний виконавець залишила без уваги її пояснення, що відповідач не проживає в квартирі більше 20 років та власного майна в ній не має, що є порушенням Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою суду від 15.06.2015 за клопотанням представника позивача здійснено замінену неналежного відповідача ВДВС на належних відповідачів ПАТ «Кредитпромбанк», Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва (далі - УПФ), КС «Надія» та ЗАТ «Український мобільний зв'язок». Одночасно вирішено питання про залучення ВДВС до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів.

У судовому засіданні позивач та її представник вимоги підтримали та просили задовольнити.

Представник відповідача Кредитної спілки «Надія» проти задоволення позову заперечував. Інші відповідачі та представник третьої особи в судове засідання не з'явилися, що не перешкоджає розгляду справи.

Суд, заслухавши пояснення присутніх учасників процесу, дослідивши матеріали справи і оцінивши зібрані в ній докази, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що на примусовому виконанні ВДВС знаходиться зведене виконавче провадження № 26781673 з примусового виконання:

- виконавчого листа № 2-2825, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва 02.10.2007, про стягнення з ОСОБА_4 на користь ЗАТ «Український мобільний зв'язок» боргу в сумі 1277,97 грн.;

- виконавчого листа № 2-2128, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва 13.10.2009, про стягнення з ОСОБА_4 на користь КС «Надія» боргу в сумі 25511,55 грн.;

- виконавчого листа № 2-794, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва 01.03.2011, про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_4, ОСОБА_7 на користь ПАТ «Кредитпромбанк» заборгованості за кредитним договором № 28.3/95-КМК-02-07 від 12.07.2007 в розмірі 409483,45 грн.;

- виконавчого листа № 2а-8986/10/1470, виданого Миколаївським окружним адміністративним судом 17.01.2011, про стягнення з ОСОБА_4 на користь держави боргу в сумі 3531,62 грн.;

- рішення УПФ № 95 від 20.02.2013;

- вимоги УПФ про сплату боргу № ф-350 від 07.05.2009.

31.03.2015 у квартирі АДРЕСА_1, співвласником якої є відповідач ОСОБА_4, у присутності матері боржника ОСОБА_1, державним виконавцем ВДВС проведено виконавчі дії з опису та арешту майна, яке могло належати боржнику, про що складно акт опису й арешту майна до якого включено:

- 1/3 частки двокімнатної квартири АДРЕСА_1;

- ліжко темно-коричневого кольору;

- тумбочку темно-коричневого кольору у кількості 2 штук;

- шафи темно-коричневого кольору;

- трюмо темно-коричневого кольору;

- телевізор «Akai» чорного кольору;

- стінку темно-коричневого кольору;

- кондиціонер «LG» білого кольору;

- телевізор «Samsung» сірого кольору;

- пральну машину «Indesit» білого кольору;

- шафу темно-коричневого кольору.

Під час розгляду справи позивач та її представник вказували на те, що описане рухоме майно не є власністю боржника, який тривалий час в квартирі не проживає та власних речей не має, а належить його матері - позивачу.

З їх слів, основна частина майна була придбана позивачем та її чоловіком, а іншу частину (телевізор та пральну машинку) подаровано зятем.

Згідно статті 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Положеннями статті 392 цього Кодексу визначено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Згідно статті 57 наведеного Закону арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення (частина перша).

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту (частина друга).

Про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин (частина п'ята).

У відповідності до положень частини першої статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Згідно з роз'ясненнями, викладених у пункті 4 постанови Пленуму Верховного суду України від 27.08.1976 № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису», за правилами, установленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володінні ним.

Вимоги осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішується шляхом пред'явлення позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту (пункт 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.12.2003 № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження»)

Таким чином, у спорах про звільнення майна з-під арешту підставою для звернення до суду є оспорювання правомірності включення конкретного майна до акту опису майна. Особи, які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, звертаються до суду з позовом про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту.

При ухваленні рішення суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 60, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

При цьому, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Накладною приватного підприємця ОСОБА_8 від 04.04.2008 позивач підтвердила, що кондиціонер «LG 9 », вартістю 2500,00 грн. було відпущено на її ім'я, як покупця, є беззаперечним доказом власності позивача на дане майно.

Телевізор «Samsung», модель CS2158WTQ, дата покупки 29.11.2003, та пральна машинка «Indesit WIU 81», вартістю 1529,00 грн., дата покупки 09.03.2007, як пояснила позивач були куплені її зятем ОСОБА_9, що останній підтвердив в судовому засіданні, будучи допитаний як свідок.

ОСОБА_9 пояснив, що телевізор купляв для себе, що підтверджується його підписом на гарантійному талоні, а потім подарував його позивачу. Пральну машинку купив позивачу в подарунок в мережі магазинів «АБВ-Техніка», скориставшись дисконтною карткою колеги по роботі ОСОБА_12, що підтверджується чеком № НОМЕР_1 від 09.03.2007. Телевізор «Akai» був куплений в його присутності чоловіком позивача в 90-х роках. Коли конкретно і за яких обставин пояснити не зміг.

Щодо описаних меблів, свідок ОСОБА_9 заначив, що вони були куплені в період коли син позивача був студентом і не мав власного заробітку. Також пояснив, що ОСОБА_4 не проживає в квартирі з 1998 року, а з показань іншого свідка ОСОБА_10, сусідка позивача, в останнє його вона бачила в 80-х роках.

Роздруківкою фото маркування частини меблів позивач підтвердила, що шафа темно-коричневого кольору, входить до набору для прихожої Н-РеВерие - 3/3, 1988 року випуску, а стінка темно-коричневого кольору є набором меблів для загальної кімнати «Каліна 05Д4», 1989 року випуску.

Із студентського квитка ОСОБА_4 вбачається, що з 1987 року по 1993 рік він навчався на денному відділенні на факультеті кораблебудування.

Заперечуючи проти позову та доводів позивача та показань свідка представник кредитної спілки вказував на те, що при оформленні кредиту у травні 2007 року ОСОБА_4 в заяві-анкеті вказав, що проживає в АДРЕСА_1, в якій знаходиться його рухоме майно меблевий гарнітур, холодильник, телевізок (майно не ідентифіковано).

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_4 за вказаною адресою знявся з реєстрації з 10.06.2010.

Оцінюючи в сукупності наявні у справі докази та враховуючи те, що при вирішенні даного спору обов'язок з доведення права власності на майно покладається на позивача, суд приходить до висновку про доведеність позивачем права власності на кондиціонер «LG 9», Телевізор «Samsung», пральну машинка «Indesit WIU 81» та меблі - шафу темно-коричневого кольору (набір до прихожої Н-РеВерие - 3/3, 1988 року випуску) і стінку темно-коричневого кольору (набір меблів для загальної кімнати «Каліна 05Д4», 1989 року випуску).

У визнанні права власності на інше майно (телевізова «Akai» та меблів), що позивач підтвердила лише своїми поясненнями та показаннями свідка ОСОБА_9, слід відмовити через недоведеність (відсутні докази фактичного придбання майна позивачем чи її чоловіком та рік купівлі).

Так як звернення позивача до суду зумовлено описом й арештом майна через ухилення відповідача ОСОБА_4 від виконання рішень, що знаходяться на примусовому виконанні у ВДВС, відшкодування понесених позивачем витрат на сплату судового збору у відповідності до статті 88 ЦПК України пропорційно задоволеним вимогам, що складає 243,60 грн., слід покласти на відповідача ОСОБА_4

Керуючись статтями 10, 11, 14, 60-62, 88, 212-214 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на кондиціонер «LG 9 », пральну машинка «Indesit WIU 81», телевізор «Samsung», модель CS2158WTQ, шафу темно-коричневого кольору з набору для прихожої Н-РеВерие - 3/3, 1988 року випуску, стінку темно-коричневого кольору - набір меблів для загальної кімнати «Каліна 05Д4», 1989 року випуску, та звільнити його з-під арешту, який накладено відповідно до Акту опису й арешту майна від 31.03.2015, складеного державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції ОСОБА_11

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 243,60 грн. (двісті сорок три гривні 60 коп.).

У іншій частині вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, яка може бути подана до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.В.Коваленко

Повний текст рішення

підписано 10.08.2015.