Cправа № 127/8504/15-ц
Провадження № 2/127/3245/15
ВІННИЦЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

28 липня 2015 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі:

головуючого-судді Гуменюка К.П.,

при секретарі Чернюк Г.В.,

за участю позивача-відповідача ОСОБА_1

представника позивача-відповідача ОСОБА_2,

відповідача-позивача ОСОБА_3,

представника відповідача-позивача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та про вселення у житлове приміщення за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом,-

в с т а н о в и в :

15 квітня 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням і вселення.

В позовній заяві зазначає, що з 15 жовтня 1996 року до 24 травня 2005 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, під час якого у порядку спадкування набув право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. На час звернення до суду із даним позовом, у зазначеній квартирі зареєстровані сторони та їх діти: син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Після розірвання шлюбу сторони продовжували проживати у зазначеній квартирі і на підставі укладеного між ними договору купівлі-продажу від 29 червня 2010 року право власності на цю квартиру було зареєстровано за ОСОБА_3

Проте, у листопаді 2011 року, незважаючи на усну домовленість про безперешкодне проживання ОСОБА_1 у квартирі, ОСОБА_3 подала до суду позов про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а він в свою чергу звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири

Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 25 квітня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 26 липня 2012 року, в задоволенні обох указаних позовів відмовлено.

В березні 2013 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовною заявою до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та про вселення у житлове приміщення, при цьому ОСОБА_3 звернулась із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання його таким, що втратив право на користування квартирою у звязку з відсутністю в житловому приміщенні без поважних причин понад 1 рік.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 16 травня 2014 року, в задоволенні первісного позову ОСОБА_10 та зустрічного позову ОСОБА_3, відмовлено.

Як на підставу свого позову ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_3 продовжує чинити йому перешкоди у користуванні квартирою: змінила замки на вхідних дверях квартири, ключів від нового замка не надає, чим порушує його право на житло, як члена сімї, тому ОСОБА_1 просив зобовязати її не чинити йому перешкоди у користуванні квартирою № 70 у будинку № 28 по вул. Баженова у м. Вінниці та вселити його до цієї квартири.

До початку розгляду справи по суті, судом було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_6, зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Зустрічний позов мотивовано тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 29 червня 2010 року, укладеного між сторонами у справі, вона є власником квартири АДРЕСА_1, у якій на час звернення до суду з зустрічним позовом, проживає вона разом з дітьми. ОСОБА_1 у зазначеній квартирі не проживає з грудня 2010 року, забрав усі свої речі, при цьому ніякі перешкоди у користуванні житлом йому не створюються.

В судовому засідання позивач ОСОБА_11 та його представник ОСОБА_2 вимоги первісного позову підтримали в повному обсязі, просили суд його задовільнити, заперечували щодо задоволення зустрічного позову, просили суд у його задоволенні відмовити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 вимоги зустрічного позову підтримали в повному обсязі, просили суд його задовільнити, вимоги первісного позову не визнали у його задоволенні просили суд відмовити.

Вислухавши думку позивача, відповідача та їх представників, а також свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, надавши належну оцінку усім доказам, що є у справі, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні первісного та зустрічного позову з наступних підстав.

Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частин 1, 2 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно частини 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 24 травня 2005 року між ними було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії І-АМ № 000841, видане 24 травня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції (а.с. 9).

Згідно договору купівлі-продажу від 29 червня 2010 року ОСОБА_1 продав квартиру АДРЕСА_2 колишній дружині ОСОБА_3 (а.с. 55).

Право власності на зазначену вище квартиру у встановленому законом порядку було зареєстровано за ОСОБА_3, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 57).

Даючи оцінку правовідносинам, що є предметом судового розгляду, суд виходить із наступного.

Статтею 8 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», ратифікованою Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», закріплено право на житло.

Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини 4 статті 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Як зазначено в пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.

З огляду на зазначене, спірні правовідносини, які є предметом розгляду по даній справі, виникли між ОСОБА_1, як колишнім членом сімї та ОСОБА_3, як власника житла.

Як на підставу заявленого первісного позову ОСОБА_1 посилається на ту обставину, що ОСОБА_3 було змінено замок до вхідних дверей квартири, при цьому, ключів від нового замка останньою надані не були, про що можуть підтвердити свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що є матір'ю ОСОБА_1. Проживає по сусідству з відповідачем, квартира останньої та свідка розташовані на одному поверсі (у спільному тамбурі).

ОСОБА_3 чинить її сину та їй перешкоди в користуванні квартирою, не дає спілкуватися з онуками. При цьому підтвердити ту обставину, що відповідачем чиняться перешкоди у спосіб, який зазначений позивачем ОСОБА_1, а саме, заміною замка до вхідних дверей квартири, не змогла, зазначивши, що їй таке не відомо, замок було замінено лише у тамбурі, заміною якого, весною 2015 року, займався чоловік свідка. Крім того додала, що позивач ОСОБА_1 у приміщенні квартири, за відсутності ОСОБА_3, спілкується зі своїми дітьми.

Свідок ОСОБА_14 судом не був допитаний, оскільки позивачем було відкликано клопотання про його допит.

Щодо тверджень представника позивача ОСОБА_1-ОСОБА_2, що обставиною, яка підтверджує порушення ОСОБА_3 право на користування житловим приміщенням квартири, є те, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до суду за захистом свого порушеного права, суд зазначає наступне.

Користуючись правом, встановленого статтею 3 ЦПК України на звернення до суду за захистом, ОСОБА_1 звертався до суду з позовами до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири (в листопаді 2011 року), про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та про вселення у житлове приміщення (02 квітня 2013 року), про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та про вселення у житлове приміщення (в жовтні 2014 року).

За результатами розгляду вищезазначених позовів рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 25 квітня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 26 липня 2012 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, було відмовлено.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 16 травня 2014 року, в задоволенні позову ОСОБА_10 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та про вселення у житлове приміщення, відмовлено.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02 грудня 2014 року, за заявою позивача, судом було залишено без розгляду позов ОСОБА_10 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та про вселення у житлове приміщення.

Наведенні вище рішення суддів, які набули законної сили, дають підстави для висновку, що позови ОСОБА_1 до ОСОБА_3 були безпідставними, оскільки у їх задоволенні було відмовлено.

ОСОБА_1, звертаючись до суду з даним позовом, просив, також, суд захистити його порушене право, шляхом вселення у квартиру АДРЕСА_3, при цьому обставина, яка б підтверджувалась належними та допустимими доказами про незаконне його виселення із зазначеної квартири, судом не встановлена.

З огляду на вищевикладене, в судовому засіданні ОСОБА_1Г не доведено та нічим не підтверджено факт існування перешкод в користуванні спірною квартирою ОСОБА_3.

Інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту існування перешкод в користуванні спірною квартирою ОСОБА_1 суду не надав, а тому первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та про вселення у житлове приміщення не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування квартирою № 70 в будинку № 28 по вул. Баженова в м. Вінниці, суд виходив з наступного.

В пункті 39 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Згідно статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 156 Житлового кодексу члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Отже, припинення сімейних відносин з відповідачем ОСОБА_3, як власником квартири, не позбавляє ОСОБА_1, як колишнього члена сім'ї, права користування приміщенням квартири.

Вичерпного переліку поважних причин відсутності члена сім'ї понад встановлені строки житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи.

Як вже було встановлено судом, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 24 травня 2005 року між ними було розірвано.

Згідно договору купівлі-продажу від 29 червня 2010 року ОСОБА_1 продав квартиру АДРЕСА_2 колишній дружині ОСОБА_3

Право власності на зазначену вище квартиру у встановленому законом порядку було зареєстровано за ОСОБА_3.

ОСОБА_3, звертаючись до суду із зустрічною позовною заявою про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою, посилалась на те, що ОСОБА_1 без поважних причин не проживає в квартирі понад 1 рік, доказом чого є акт № 883, складений 30 травня 2015 року на підставі відомостей, повідомлених ОСОБА_15, ОСОБА_16 та в присутності ОСОБА_3 (а.с. 58).

В даному акті зазначено, що ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_2 не проживає з 01 жовтня 2011 року.

Суд не бере до уваги свідчення свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16, оскільки свідок ОСОБА_15 доводиться рідною сестрою ОСОБА_1, які перебувають у неприязних стосунках, а свідок ОСОБА_16 доводиться хрещеною матірю (дитини, дітей) свідка ОСОБА_15, також свідок ОСОБА_16 перебуває у дружніх стосунках з ОСОБА_3, оскільки знайомі близько 20 років.

Свідок ОСОБА_17, повідомила на запитання суду, що підтверджуючи відомості в акті про відсутність ОСОБА_1 в квартирі з 2011 року, виходила з того, що бувала у квартирі ОСОБА_3 приблизно 1 раз на тиждень, у вечірній час, при цьому ОСОБА_1 в квартирі не бачила. Однак, судом не може бути розцінено як беззаперечний доказ вищезазначені свідчення свідка ОСОБА_17 відсутності ОСОБА_1 в квартирі понад один рік.

З огляду на зазначене, судом не беруться до уваги свідчення зазначених вище свідків, оскільки судом ставиться під сумнів обєктивність повідомлених ними суду обставин як в судовому засіданні, так і при складанні акту № 883 від 30 травня 2015 року.

Крім того, оцінюючи покази усіх свідків в окремості та у взаємному звязку, вони є суперечливими, зокрема, свідок ОСОБА_12 свідчила про те, що ОСОБА_1 до квартири ОСОБА_3 має безперешкодний доступ, оскільки спілкується з дітьми, при цьому свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_17 свідчать про відсутність ОСОБА_1 в квартирі з 01 жовтня 2011 року. Крім того, свідок ОСОБА_12 доводиться матірю свідку ОСОБА_18, які в свою чергу перебувають у неприязних стосунках.

Інших доказів, які підтверджували, що ОСОБА_1 був відсутній в квартирі АДРЕСА_2 без поважних причин понад один рік, судом не встановлено.

З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку про відмову в задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом.

У звязку з відмовою в задоволенні первісного та зустрічного позовів, судові витрати слід залишити за сторонами, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 405 ЦК України, ст.ст. 64, 156 ЖК Української РСР, ст. ст. 3, 4-6, 10, 11, 15, 57-62, 88, 213-215 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та про вселення у житлове приміщення, відмовити.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області, шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Вінницького міського суду

Вінницької області ОСОБА_19