Справа № 523/1479/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

"26" жовтня 2015 р. Суворовський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Бузовського В. В.,

при секретарі Петровської О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у залі суду, у місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус ОСОБА_5 про визнання договору дарування удаваним, визнання договором купівлі-продажу, визнання права особистої приватної власності,

встановив:

ОСОБА_1, звернулася до суду із зазначеним позовом та просила визнати договір дарування від 11.02.2014р., згідно до якого ОСОБА_4, подарувала, а вона та її сини ОСОБА_2, та ОСОБА_3, прийняли в дар в рівних частках АДРЕСА_1 недійсним, визнати договір дарування договором купівлі-продажу та визнати його дійсним. Крім того, просить визнати за нею право особистої власності на зазначену квартиру згідно договору купівлі-продажу, який насправді було вчинено, оскільки вона особисто сплатила кошти на придбання квартири, отримані від продажу іншої квартири, яка належала їй особисто.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, в судове засідання не зявилися про місце та час розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки не повідомляли, заяви про розгляд справи за їх відсутності не надходили.

Третя особа приватний нотаріус ОСОБА_5, надіслала письмові заперечення із клопотанням про розгляд справи за її відсутності.

Суд ухвалює заочне рішення відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України, про що не заперечувала позивачка та її представник (а.с. 66).

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Так встановлено, що АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_4, на підставі Свідоцтва про право на спадщину. 11.02.2014 року ОСОБА_4, передала безоплатно у власність в рівних частках кожному, а ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1, прийняли в дар в рівних частках кожний, квартиру АДРЕСА_2. На підтвердження безоплатної передачі квартири, між сторонами було укладено письмовий договір дарування посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 70, та зареєстрований в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11.02.2014р., (а.с. 5-7).

В силу частин 1-3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами першою другою статті 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В силу ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно до ст. ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець)

передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

В силу ст. 717 ЦК України, За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Частиною другою ст. 719 ЦК України визначено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Удаваний правочин недійсним не може бути визнаний, оскільки сторони насправді його не вчиняли.

Пунктом 25 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009р., визначено, що за удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. на відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги позову задоволенню не підлягають, за тих підстав, що удаваний правочин (в даному випадку, як вважає позивачка таким є договір дарування) недійсним не може бути визнаний, оскільки сторони насправді його не вчиняли. Крім того, позивачкою не доведено та не надано жодного належного та допустимого доказу про те, що насправді між сторонами було укладено оплатний договір в даному випадку договір купівлі-продажу, та те що позивачка сплатила певну грошову суму за придбання квартири, та те, що сплачені нею кошти належали їй особисто.

Суд не приймає до уваги посилання позивачки на вимоги ч. 3 ст. 215, ст. 220 ЦК України, як на підставу своїх вимог, оскільки зазначені нею норми права не регулюють виниклі правовідносини.

За тих самих підстав суд не приймає до уваги посилання позивачки (за текстом позову), як на підставу вимог те, що вона помилилася щодо обставин правочину, які мають істотне значення (ст. 229 ЦК України), оскільки таке посилання має застосовуватися до того правочину, який насправді вчинили сторони, а не до удаваного.

Враховуючи те, що вимога про визнання права особистої власності на квартиру є похідною від вимог про визнання договору дарування недійсним, удаваним, визнання договору купівлі-продажу дійсним, які задоволенню не підлягають, то і така вимога не може бути задоволена.

З іншими вимогами або з інших підстав позивачка до суду не зверталася.

Керуючись ст. 235 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 58, 61, 212-215 ЦПК України суд,

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, удаваним, визнання договором купівлі-продажу, визнання права особистої приватної власності відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача поданою протягом 10-ти днів з дня отримання копії рішення.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: