АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер справи: 666/8832/14-ц
Номер провадження №22 -ц/791/1141/15 Головуючий в І інстанції Дорошинська В.Е.
Категорія: 51 Доповідач: Фурман Т.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року липня місяця 28 дня колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого: Фурман Т.Г.

Суддів: Пузанової Л.В.

Чиркової К.Г.

При секретарі: Предместніковій Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 12 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКОМЕД» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеною позовною заявою, зазначаючи про те, що 01.10.2006 року він був прийнятий до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКОМЕД» ( далі - ТОВ «ЕКОМЕД») на посаду менеджера із розвитку бізнесу.

Наказом директора ТОВ «ЕКОМЕД» №153-К від 05.12.2014 року його звільнено із займаної посади на підставі п.2 ст.41 КЗпП України, а саме у зв'язку з винними діями працівника, який безпосередньо обслуговує товарні цінності, що дають підстави для втрати довір'я до нього.

Посилаючись на те, що його звільнено з роботи незаконно, оскільки займана ним посада не передбачала повної матеріальної відповідальності та не була пов'язана із безпосереднім обслуговуванням грошових або товарних цінностей, ним не було вчинено жодних умисних чи з необережності дій, які б надавали роботодавцю підстави для втрати до нього довір'я, позивач просив суд визнати його звільнення з роботи за п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України незаконним, поновити його на посаді менеджера з розвитку бізнесу ТОВ «ЕКОМЕД», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 12 березня 2015 року в задоволенні заявлених вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити його вимоги, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, на порушення норм матеріального та процесуального права.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу товариство з обмеженою відповідальністю «ЕКОМЕД» доводи апелянта не визнало, рішення суду просить залишити без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що ОСОБА_2, працюючи на посаді менеджера з розвитку бізнесу, з яким укладено договір про повну матеріальну відповідальність, вчинив дії, що дали підстави для втрати довір'я до нього, що належними та допустимим доказами було доведено роботодавцем, а тому позивач у відповідності до законодавства про працю обґрунтовано був звільнений з роботи за п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна з огляду на наступне.

Судом встановлено та із матеріалів справи вбачається, що 01.10.2006 року ОСОБА_2 був прийнятий на посаду менеджера з розвитку бізнесу ТОВ «ЕКОМЕД» /а.с.33/.

Наказом №7-Г від 10.06.2010 року позивача призначено відповідальним за зберігання та використання печаток №5 для видаткових накладних, №5 для податкових накладних регіонального представника з продажу товарів медичного призначення /а.с.34/.

Наказом №27-Г від 27.12.2012 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 призначено представниками з продажу товарів медичного призначення ТОВ «ЕКОМЕД» в Херсонському регіоні. Відповідальним за організацію роботи в регіоні призначено ОСОБА_2 /а.с.35/.

В цей же день позивач був ознайомлений з посадовою інструкцією менеджера продаж, з ним був укладений типовий договір про повну матеріальну відповідальність /а.с.36-37, 38/.

Наказом №153-К від 5 грудня 2014 року ОСОБА_2 був звільнений з посади менеджера з розвитку бізнесу, на підставі п.2 ст.41 КЗпП України, у зв'язку з втратою довір'я /а.с.8 /.

Підставою став акт перевірки ввірених матеріальних цінностей № 1 від 01.12.2014 року в якому зазначено, що 01.12.2014 року комісія провела перевірку ввірених менеджеру з розвитку бізнесу з виконання обов'язків менеджера з продажу ОСОБА_2 матеріальних цінностей на складі підприємства в м. Херсоні і виявила відсутність матеріальних цінностей на суму 369 944,13 грн. /а.с. 47/.

Попередня згода виборного органу первинної профспілкової організації на розірвання трудового договору з працівником не надавалася за відсутності такої організації на підприємстві.

Позивач обґрунтовуючи заявлені вимоги, вказував на те, що перебував на посаді, яка не зазначена в переліку посад і робіт, які виконуються робітниками, з якими можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність (постанова Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальним питанням та Секретаріату Всесоюзної центральної Ради професійних спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24), його робота не була пов'язана з безпосереднім обслуговуванням грошових або товарних цінностей, під звіт гроші або товарні цінності він не отримував, не вчиняв жодних умисних або з необережності дій, які б давали роботодавцю підстави для втрати до нього довір'я, а тому не міг бути звільнений за п.2 ст. 41 КЗпП України.

Відповідач, заперечуючи доводи позивача, вказував на те, що у віданні менеджера з продажу перебувала певна кількість товару, які необхідні для передання/відвантаження їх безпосереднім покупцям, проведення рекламних заходів, демонстрації товарів покупцям тощо. Однією із складових місячного звіту менеджера з продажу є залишки товарів по прайсу, які були підписані ОСОБА_2

Проте, із наданих відповідачем копій залишків товарів по прайсу вбачається, що ці документи підписував не лише ОСОБА_2, а й інші робітники підприємства, ці документи не затверджені відповідальною посадовою особою, сам по собі документ не містить відомостей про передачу (отримання) позивачу зазначених товарно-матеріальних цінностей, їх приймання ним, зберігання, транспортування, розподіл, списання цих товарів тощо.

Іншими доказами, на підтвердження факту отримання позивачем під звіт грошових або товарних цінностей та їх безпосереднє обслуговування відповідач, як в суді першої інстанції, так і в апеляційній інстанції не підтвердив, у встановленому законом порядку правомірність своїх дії не довів.

Посилання роботодавця на посадову інструкцію менеджера продаж, з якою позивач був ознайомлений, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки зі змісту цієї посадової інструкції не вбачається, що основний зміст трудових обов'язків позивача становить виконання операцій, що пов'язанні з безпосереднім обслуговуванням цінностей, їх приймання, облік, зберігання, транспортування, розподіл, списання тощо.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Для розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КзпП України потрібна наявність таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл і т.ін.); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір'я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Як роз'яснено в абзаці другому пункту 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» звільнення з підстав втрати довір'я (п.2 ч.1 ст.41 КЗпП) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (занятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт.

Оскільки відповідач у встановленому законом порядку не довів, що за своїми трудовими обов'язками ОСОБА_2 перебував на посаді, що пов'язана з безпосереднім обслуговуванням грошових чи товарних цінностей, що позивач безпосередньо обслуговував грошові чи товарні цінності, що зміст його трудових обов'язків носив відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей, колегія суддів вважає, що звільнення позивача за п.2 ст.41 КЗпП України є необґрунтованим, а відтак, висновки суду у спірних правовідносинах є помилковими, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про поновлення позивача на роботі з 05.12.2014 року.

Відповідно до ч. 2 ст.235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України „Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 ( далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абз.3 п.2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Ураховуючи, що позивач був звільнений 05.12.2014 року, застосовуючи зазначені норми права, його середня заробітна плата повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні 2 місяці роботи, а саме за жовтень та листопад 2014 року.

Відповідно до п.5 розділу 4 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що полягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством -календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді ( абз. 2 п.8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку).

Із наданої відповідачем довідки вбачається, що середньоденна заробітна плата за останні два місяці роботи позивача становить 144,45 грн., яка визначена без утримання податку та інших обов'язкових платежі, як це передбачено абз.3 п. 3 Порядку.

Таким чином, сума середнього заробітку, який відповідач має сплатити на користь позивача за період з 05.12.2014 року по 28.07.2015 року складає 22823,4 грн. (144,45 грн. (середньоденна заробітна плата) х 158 (дні вимушеного прогулу) = 22823,4 грн.) Зазначена сума визначена без утримання податку та інших обов'язкових платежів.

Оскільки відповідач допустив порушення законних прав позивача і це призвело до моральних страждань та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя і вказані обставини відповідно до ст.237-1 КЗпП України є підставою для відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові, колегія суддів вважає, що заявлені позивачем вимоги щодо відшкодування йому моральної шкоди є обгрунтованими, однак, заявлений ним до сплати розмір моральної шкоди має бути зменшений до 2000 грн. з врахуванням характеру та обсягу його моральних страждань.

Відповідно ст.88 ЦПК підлягають відшкодуванню судові витрати, від сплати яких позивач був звільнений в розмірі 730,80 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 12 березня 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Поновити ОСОБА_2 на роботі в товаристві з обмеженою відповідальністю «ЕКОМЕД» на посаді менеджера з розвитку бізнесу з 05 грудня 2014 року.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКОМЕД» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 22823,40 грн., визначеному без утримання податку й інших обов'язкових платежів, та в рахунок відшкодування моральної шкоди 2000 грн.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКОМЕД» у дохід держави судовий збір в розмірі 730,80 грн.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі і стягнення заробітної плати, але не більше, ніж за один місяць.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: