Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 1417/3185/12
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2015року.Миколаївський районний суд,Миколаївської області в складі:

головуючого-судді Войнарівського М.М.

при секретарі Шилан Д.О.

за участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3,ОСОБА_4, ОСОБА_5,ОСОБА_6 про визнання осіб такими,що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку та за зустрічним позовом ОСОБА_3 ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_9 про вселення до житлової квартири

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,ОСОБА_6 про визнання осіб такими,що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Свої вимоги обгрунтував тим,що він є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Разом з ним в квартирі зареєстровані ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6. Проте вже тривалий часи не проживають у даному будинку, не оплачують комунальних послуг та не беруть участі у утриманні. Вказані особи виїхали за кордон понад десять років тому та на даний час є громадянами Російської Федерації. Зважаючи на те, що вони зареєстровані за вказаною адресою, і йому як власнику необхідно сплачувати завищену суму комунальних платежів. Крім того, для здійснення певних правочинів щодо квартири для забезпечення власних потреб необхідна згода зареєстрованих в ньому осіб. На даний момент Відповідачі не проживають у вказаній квартирі більш тривалий термін, ніж той, протягом якого за ним зберігається право на користування жилим приміщенням в квартирі, що належить йому на праві власності. Оскільки обставини наведені в позовній заяві, докази, які їх підтверджують свідчать про не проживання відповідачів у вказаній квартирі, більше встановленого терміну, є всі підстави на думку позивача для визнання даних осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, а також знятю з реєстрації місця проживання.

ОСОБА_3 та ОСОБА_5 був поданий зустрічний позов до ОСОБА_1 та ОСОБА_9,третя особа орган опіки та піклування про вселення до житлової квартири. В якому вказали, що 2 вересня 1999 року ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_9, який вони зареєстрували в Ольшанській селищній раді Миколаївського району Миколаївської області. До укладення шлюбу з ОСОБА_9 1994 року у них народилася спільна дитина, син. Після укладення шлюбу вона та двоє її дітей від першого шлюбу, а саме дочка ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 у встановленому законом порядку вселилися в належну йому, ОСОБА_9 житлову квартиру АДРЕСА_1. В подальшому ОСОБА_9 звернувся до суду з заявою про усиновлення її дітей від першого шлюбу, відповідно до якої рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 3 листопада 1999 року по справі № 2-473 останньому дозволено усиновити дочку ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2. Під час спільного проживання ОСОБА_3 була зареєстрована у вищезазначеній спірній квартирі. Також за вказаною адресою прописані усі їх діти. Проте спільне життя з ОСОБА_9 не склалося оскільки постійно виникали конфлікти та сварки, внаслідок чого за ініціативою чоловіка шлюбні стосунки були припинені і 6 червня 2008 року цей шлюб було розірвано. З того часу ОСОБА_3 в квартирі ОСОБА_9 постійно не проживала, тимчасово виїздила на заробітки в Росію проте щороку з інтервалом 5 місяців разом з дітьми приїздила за адресою місця своєї реєстрації, сплачувала комунальні послуги. В серпні 2011 року її донька, ОСОБА_5 підписала угоду з „Водоканалом" на сплату боргу в розмірі 840 грн. та установку лічильника по воді а також сплатила комунальні послуги за літні місяці. Всі квитанції та угода були залишені в квартирі. В кінці грудня 2011 року на початку січня 2012 року ОСОБА_9 зібрав частину особистих речей ОСОБА_3 та виставив її на вулицю. Змінив на вхідних дверях своєї квартири замок. Таким чином позбавив можливості користуватися житлом. Все сумісно нажите майно залишилося в цій квартирі. 14 вересня 2012 року останній уклав договір дарування своєї квартири, щодо якої ведеться спір, відповідачеві ОСОБА_1. З вимогами відповідача не згодна, оскільки на її думку вона як член сім'ї власника житла втрачає право на користування його житлом лише в разі, якщо вона не проживає у житловому приміщенні понад один рік без поважних причин. Оскільки вона з дітьми не проживала у квартирі відповідача з поважних причин, внаслідок того, що він не пускав їх до неї вважає позов безпідставним та просить вселити її та дітей до спірної квартири.

В судовому засіданні позивач за первісним позовом позовні вимоги підтримав в повному обсязі, підтвердив викладені обставини, просив позов задовольнити.Зустічний позов не визнав в повному обсязі та заперечував проти його задоволення.

В судовому засіданні представник відповідачів за первісним позовом позовні вимоги не визнав, просив в позові відмовити посилаючись на обставини викладені у зустрічному позові.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_16 суду повідомила, що вона проживає за адресою АДРЕСА_2. Сім'я ОСОБА_4 вже багато років виїхала до Російської Федерації на постійне місце проживання. Останній раз ОСОБА_3 бачила в серпні-вересні 2013року,передостанній в 2010році, ОСОБА_4 останній раз бачила в 2005році,ОСОБА_5 в 2010-2011роках та ОСОБА_6 в 2010-2011роках.

Заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного.

Як встановлено в судовому засіданні, на підставі договору дарування від 14.09.2012року зареєстрованому в реєстрі за №1236, який ніким не скасований позивач ОСОБА_1 є власником спірної квартири АДРЕСА_1,що також підтверджується витягом про державну реєстрацію прав.

Згідно довідки Міжрайонного відділу управління Федеральної Міграційної служби Росії по Московській області у міському поселенні Ногінськ відповідачі за первісним позовом ОСОБА_4 є громадянином Росії на підставі рішення від 24.08.2007року за ч.1 ст.25 Федерального Закону "Про громадянство РФ" та був документований паспортом громадянина РФ в м.Ногінськ. ОСОБА_3 є громадянкою РФ на підставі рішення від 24.08.2007року за ст.14ч.4 Федерального Закона "Про громадянства РФ" та була документована паспортом в м.Ногінськ.

Відповідно до копії паспорту відповідач за первісним позовом ОСОБА_6 є громадянином Росії та зареєстрований 30.06.2012року за адресою АДРЕСА_3

Зазначені обставини узгоджуються з письмовими поясненнями наданими самою відповідачкою ОСОБА_3 та поясненнями свідка

Відповідно до ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення протягом 6 місяців.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» з наступними змінами, судам рекомендовано при вирішенні спорів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Відповідно до ч. 3 ст.10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Для поновлення порушених прав позивача суд вважає за необхідне визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки у відповідності зі ст. 406 ч.1 п.6 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для його встановлення.

Суд ставиться критично до вимог позивача за зустрічним позовом стосовно того, що вони не проживають в спірній квартирі з поважних причин, та сплачували комунальні послуги оскільки на підтвердження своїх заперечень позивачем не надано жодних належних і допустимих доказів. Так, позивач ніяких обов'язків щодо утримання спірної квартири не несе, не зверталася з позовом про скасування договору дарування спірної квартири та з позовом про вселення чи визнання права на користування спірною квартирою, також не звертався до інших органів (державних і житлових) з приводу того, що їм чинять перешкоди у користуванні квартирою.

Таким чином, суд приходить до переконання, що відповідачі за первісним позовом в спірному житловому приміщенні не проживають без поважних причин понад шість місяців, тому втратили право на користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1, у зв'язку з чим, суд вважає позовні вимоги в цій частині обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню відповідно до ст.ст. 71, 72 ЖК України.

Що стосується позовної вимоги позивача за первісним позовом щодо зняття відповідача з реєстрації місця проживання, суд приходить до наступного:

Відповідно до статті 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду, зокрема, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою тощо. Виходячи зі змісту зазначеної норми права, поняття "зняття з реєстрації" нерозривно пов'язане з поняттям "житлові права" (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше).

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Таким чином, суд приходить до переконання, що визнання в судовому порядку відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням в спірній квартирі є підставою для зняття його з реєстрації, а тому позовна вимога позивача щодо зняття відповідачів з реєстрації місяця проживання є зайвою та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 212-215 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3,ОСОБА_4, ОСОБА_5,ОСОБА_6 про визнання осіб такими,що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3,ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1.

В іншій частині вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 та ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_9 про вселення до житлової квартири залишити без задоволення.

Рішення набирає законної чинності через 10 днів після його проголошення та може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Миколаївський районний суд Миколаївської області в строк і порядок, встановлений ст.ст. 294, 296 ЦПК України.

Суддя М. М. Войнарівський

29.07.2015