АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 211/6864/14-ц Головуючий в 1 інстанції
Провадження № 22-ц/774/1020/К/15 Сарат Н.О.
Категорія № 19 (1) Доповідач Братіщева Л.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді: Братіщевої Л.А.,

суддів: Грищенко Н.М., Чорнобук В.І.,

при секретарі: Маслової К.В.

за участю: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 24 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» (надалі - ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс») про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 01 жовтня 2014 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» укладено договір фінансового лізингу № 01/14-00152, згідно якого предметом лізингу є автомобіль «Geely СК2». Відповідно до умов Договору відповідач взяв на себе зобов'язання передати в користування позивачу легковий автомобіль в строк не більше 120 робочих днів з моменту сплати позивачем авансу в розмірі 50% від вартості предмету лізингу та комісії за організацію оформлення договору в сумі 10% від вартості предмету лізингу, а також комісії за передачу предмету лізингу в сумі 3% від вартості предмету лізингу.

На виконання умов договору, він в день укладання договору сплатив на користь відповідача 7000 грн. комісії та 70 грн. за прийом платежів банком; 34790 грн. авансового платежу та витратив за послуги банку 208,74 грн., 06.10.2014 року доплатив до авансового платежу 210 грн. та витратив 20 грн. за послуги банку. В усній формі представник відповідача роз'яснила, що ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» продає фізичним особам нові автомобілі виробництва компанії «Geely», вартість яких складає 70000 грн., при цьому продавець надає покупцю розстрочку, тобто покупець вносить 50% вартості автомобіля при укладанні договору, а 50% вартості покупець буде вносити рівними сумами на протязі п'яти років.

Однак, відповідач не надав йому повної та об'єктивної інформації про товар, його відповідні технічні та споживчі характеристики, не ознайомив з умовами договору лізингу, з метою продажу товару ввів його в оману відносно суттєвих умов договору. Вважає, що виконання договору не відбулось, умови договору несправедливими та не містять істотних умов - предмета договору та його індивідуальні ознаки. Також, у відповідача на момент укладення договору і в теперішній час відсутній на праві власності автомобіль, який він може передати лізингоодержувачу. Крім того, відповідачем до договору незаконно були внесені положення, відповідно до яких, крім одноразової сплати 50% вартості предмету лізингу та сплати іншої частини вартості рівними платежами, на нього покладений обов'язок незаконно сплатити комісію за організацію та оформлення договору в розмірі 10% від вартості предмету лізингу та окремо комісію за передачу предмету лізингу в розмірі 3% від вартості предмету лізингу.

Просив суд визнати договір фінансового лізингу № 014-00152 від 01 жовтня 2014 року недійсним. Стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» 35000 грн. авансового платежу, 7000 грн. комісії за організацію договору, 298,74 грн. витрат за послуги банку, а всього 42298,74 грн. Також просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 100000 грн., оскільки був введений в оману недобросовісними діями відповідача, відчуває себе ошуканим, що викликає у нього моральні страждання.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 24 березня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 у повному обсязі. Вважає, що суд не врахував те, що лізингодавець не може укладати договір лізингу, не маючи у власності майно, яке він може передати лізингоодержувачу; що в договорі лізингу не зазначений предмет договору та його індивідуальні ознаки; що вимоги відповідача, відповідно до договору, щодо сплати, окрім 50% вартості предмету лізингу, комісії за організацію та оформлення договору в розмірі 10% від вартості предмету лізингу та комісії за передачу предмету лізингу в розмірі 3% від вартості предмету лізингу, є незаконними. Крім того, договір лізингу укладений з порушенням Закону України «Про захист прав споживачів, оскільки відповідач послуги не надав усю необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про товар та умови надання послуги, а також даним Законом встановлена заборона встановлювати будь-які збори, відсотки, комісії, платежі, тощо за дії, які не є послугою про передачу продукції в кредит.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, з наступних підстав.

Згідно із ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 01 жовтня 2014 року між ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" та ОСОБА_2 було укладено договір № 01/14-00152 фінансового лізингу (а.с. 10-16).

Відповідно до п. 1.3 вказаного договору, лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - автомобіль «Geely СК2», зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком № 3 до договору, вартістю 70000,00 грн. у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором.

Згідно пункту 1.5 договору, предмет договору є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності на нього на лізингоодержувача згідно з умовами даного договору. А усі ризики по предмету лізингу переходять від лізингодавця лізингоодержувачу в момент передачі предмета лізингу по акту приймання-передачі.

Пунктами 1.7, 1.8 договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення даного договору (10% від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж продовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання договору, платежами визначеними в додатку № 1 до даного договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію.

Між сторонами 01 жовтня 2014 року було укладено та підписано додатки до вищевказаного договору фінансового лізингу: додаток № 1, додаток № 2, додаток № 3, які містять графік сплати першого, другого лізингових платежів та специфікації. Всі три додатки підписані лізингодавцемТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та лізингоодержувачем ОСОБА_2 і є, відповідно до п. 8.1 Договору, невід'ємними його частинами (а.с. 17-19).

01 жовтня 2014 року ОСОБА_2 сплатив ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» 7000,00 гривень, як комісію за організацію договору та авансовий платіж в сумі 34790,00 грн. (а.с. 22) та 06 жовтня 2014 року доплатив до авансового платежу 210 грн. (а.с. 21), а всього 35000,00 грн. (а.с. 20).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив із того, що вимоги позивача не знайшли свого підтвердження, сторонами було досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору, які були виконані належним чином, а також позивачем не доведені та не обґрунтовані вимоги щодо стягнення моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується із висновком суду з наступних підстав.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм, (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений в письмові формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг".

Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України "Про фінансовий лізинг" (частина 2 статті 806 ЦК України та частина 1 статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг").

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж, а тому колегія суддів не приймає до уваги посилання в апеляційній скарзі на те, що на момент укладання договору у лізингодавця обов'язково мав знаходитись транспортний засіб, який останній мав наміри передати у право володіння та користування лізингоодержувачу, тобто позивачу.

Статтею 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі статтею 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Колегія не погоджуються з доводами апеляційної про те, що умови договору фінансового лізингу є несправедливими та невигідними для позивача, з наступних підстав.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч. 3 ст. 18 цього Закону.

У пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

З матеріалів справи вбачається порядок здійснення сплати лізингових платежів зазначені в п. 1.7., п. 8.2.1. договору про фінансовий лізинг № 010164 від 21 травня 2014 року та в додатках до нього, які були підписані сторонами по справі.

Будь-яких належних доказів на підтвердження того, що позивача на час підписання договору було введено в оману та договір йому було нав'язано, матеріали справи не містять.

Відповідно до п. 3, 4 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а тому колегія суддів не приймає до уваги доводі апеляційної скарги про те, що позивач не був обізнаний щодо умов надання послуги, йому не була надана інформація про товар, куди він має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, оскільки такі умови не є істотними для договорів фінансового лізингу та не вимагається законодавством. Підтвердження отримання позивачем повної та доступної інформації про положення договору лізингу, є особисте підписання ним кожної сторінки договору та додатків, що свідчить про те, що між сторонами було досягнуто згоди по всіх умовах договору.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За частиною 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має були досягнуто згоди.

Так, умовами договору фінансового лізингу № 014-00152 від 01 жовтня 2014 року (з додатками) передбачена сплата комісії за організацію договору та авансового платежу, які були сплачені позивачем, а тому твердження в апеляційній скарзі про те, що ці вимоги є незаконними, колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмету лізингу, платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно, компенсацію відсотків за кредитом, інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Таким чином, на думку колегії, сторони при укладанні договору погодили відповідні лізингові платежі, що передбачено ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» та погодили певний вид забезпечення взятих на себе зобов'язань по договору, а саме - штраф за дострокове розірвання договору саме лізингоодержувачем, а не лізингодавцем, а тому не приймає до уваги доводи апеляційної скарги в цій частині.

Згідно ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частина 1 ст. 806 ЦК України передбачає можливість двох варіантів, коли майно, що передається в лізинг, є у лізингодавця і такого майна у лізингодавця немає, але він його придбає спеціально для передання лізингоодержувачу.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що в лізингову договорі не зазначений предмет лізингу та його індивідуальні ознаки, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки між ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» та ОСОБА_2 було укладено договір непрямого фінансового лізингу, відповідно до якого відповідач зобов'язаний придбати предмет договору в майбутньому, саме після виконання лізингоодержувачем певних зобов'язань. Тобто, сторони на момент укладення угоди погодили, що позивач бажає отримати саме транспортний засіб «Geely СК2» та відповідач зобов'язаний набути у свою власність даний транспортний засіб після виконання певних умов, зареєструвати, застрахувати та передати товар у право володіння та користування позивачу.

Таким чином, на думку колегії, сторони не могли зазначити точну характеристику товару, його номер кузова, двигуна, комплектацію, рік випуску, тощо.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний лізинговий договір не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», колегія суддів вважає безпідставними, оскільки правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються спеціальним Законом України «Про фінансовий лізинг».

Інші доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішеннясуду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 24 березня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили

Головуючий: (підпис)

Судді: (підписи)