АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/1640/15-ц Номер провадження 22-ц/786/2443/15Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т.В. Доповідач ап. інст. Карнаух П. М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді : Карнауха П.М.,

Суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

при секретарі: Ткаченко Т.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України", ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 03 червня 2015 року та за апеляційною скаргою представника позивача за довіреністю ОСОБА_3 на ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 09 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" про стягнення грошових коштів, зобов"язання вчинити певні дії.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача апеляційного суду Полтавської області Карнауха П.М., -

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про стягнення грошових коштів, зобов'язання вчинити певні дії, в обґрунтування якого вказував, що 31.10.2012 року між ним та ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», в особі начальника відділу обслуговування індивідуальних клієнтів АТ «Укрексімбанк», було укладено Договір № 15011-9009 строкового банківського вкладу зі сплатою процентів після закінчення строку вкладу «Класичний. Згідно даного договору ним було внесено суму первинного розміру вкладу, яка становить 50000,00 доларів США.

08.10.2014 року він звернувся до банку з вимогою про повернення суми вкладу та нарахованих відсотків в повному обсязі. Банк належним чином умов договору не виконав, у зв'язку з чим утворилася заборгованість.

Просив суд стягнути заборгованість по сумі вкладу в розмірі 50 000,00 доларів США та процентів на вклад в розмірі 7280,06 доларів США, відсотки за користування чужими грошовими коштами в розмірі 1905,75 доларів США, суму інфляційних виплат в розмірі 7 984,84 доларів США, 3% річних в розмірі 649,70 доларів США та 7000,00 грн. витрат на правову допомогу.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 03 червня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства ««Державний експортно-імпортний банк України» на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 50 000 доларів США, 7 280 доларів США 06 центів сума процентів на вклади, 3% річних в сумі 649 долара 70 центів, а всього 57 929 доларів США 76 центів.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства ««Державний експортно-імпортний банк України» на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в сумі 3 500 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на користь держави судовий збір в сумі 3 654 грн.

В апеляційній скарзі на рішення суду позивач ОСОБА_2 просить змінити рішення в частині відмови у задоволенні судових витрат в сумі 7000 грн. та зобов'язання банку виплатити йому одноразовою готівковою операцією через касу філії банку грошових коштів у сумі 57929,76 доларів США та 7000 грн., ухвалити нове рішення, яким в цій частині вимоги задовольнити у повному обсязі.

В апеляційній скарзі на рішення суду ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

В апеляційній скарзі на ухвалу суду представник позивача ОСОБА_3 просить скасувати ухвалу суду від 09 липня 2015 року та ухвалити додаткове рішення про зобов'язання банку виплатити ОСОБА_2 одноразовою операцією через касу філії банку у м. Полтаві грошові кошти визначені в рішенні суду від 03.06.2015 р.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, приходить до наступних висновків.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом, що 31.10.2014 року між сторонами було укладено Договір № 15011-9009 строкового банківського вкладу зі сплатою процентів після закінчення строку вкладу «Класичний» (а.с.9-10).

Відповідно до п. 1.1. вищевказаного договору банк відкрив вкладнику депозитний рахунок № 009 для збереження коштів.

На виконання вимог п.п. 2.4, 2.5 Договору строкового банківського вкладу «Класичний» позивач на зазначений депозитний рахунок вніс суму первинного вкладу в розмірі 50 000,00 доларів США на строк 365 календарних днів з процентною ставкою 7,3 процентів річних.

Згідно умов договору, вклад внесено на строк 365 календарних днів на термін одержання вкладу та процентів на вклад 31.10.2013 року.

П. 2.9 Договору сторони погодили, що якщо вкладник не вимагає повернення вкладу та процентів на вклад у термін одержання вкладу, зазначений у п. 2.8 договору, або підпункті 2.9.2 договору, то строк, на який було внесено вклад, вважається щоразу продовженим на визначену в п. 2.6. договору кількість календарних днів.

08.10.2014 року позивач звернувся до Банку з листом-вимогою про повернення суми вкладу та нарахованих процентів через касу банку, чим засвідчив намір припинити дію договору (а.с.13).

Листом 04.11.2014 року з посиланням на постанову НБУ №540 від 09.08.2014 року «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютного ринку України» банк повідомив позивача про можливість повернення вкладу готівкою в іноземній валюті в межах до 15000 грн. на добу в еквіваленті за офіційним курсом НБУ (а.с.14.).

Залишок неповернутого внеску станом на день розгляд справи становить 50000,00 доларів США.

Відповідно до п.2 вищевказаного договору розмір процентної ставки за користування коштами становить 7,3% річних, що складає 7 280,06 доларів США.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з відповідача на користь позивача кошти в сумі 50000 доларів США, 7280 доларів США 06 центів суму процентів на вклад, 3% річних в сумі 649 доларів 70 центів, а всього 57929 доларів США 76 центів, місцевий суд обгрунтовно виходив із того, що відповідач неналежно виконує обов'язки та не повернув в обумовленому договором порядку кошти позивачу, з чим погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона, що прийняла від другої сторони ( вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку , встановлених договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка, якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу ( вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім випадків зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, як і встановлені договором.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання повинне виконуватися належним чином, згідно з умовами договору.

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов , визначених змістом зобов'язання.

Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Статтею 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вірно встановивши, що відповідач не повернув позивачу суми банківського вкладу та не виконав умови договору, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову в частині стягнення суми внеску в розмірі 50 000,00 доларів США, 3% річних в сумі 649 долара 70 центів та 7 280,06 доларів США процентів на вклад, а всього 57 929, 76 доларів США.

Відповідно до ст.536 ЦК України та п. 4.3 договору сторони визначили розмір процентів на вклад у разі повернення банком вкладу на рахунок позивача за ставкою 0,05 процентів річних (а.с. 11 на звороті).

Доводи позивача щодо застосування процентної ставки 8,8% річних не підтверджені жодним доказом, окрім того, не містять цього й умови договору. Невиконання банком умов п. 4.3 та п. 2.7 договору позивачем не доведено.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами в розмірі 1905,78 доларів США.

Відповідно до ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» індексації внаслідок знецінення підлягає грошова одиниця України. У даному випадку предметом договору є іноземна валюта (долар США), яка у відповідності до норм зазначеного закону індексації не підлягає.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що норми ч.2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, які поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, застосуванню до спірних відносин не підлягають, та обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача індексу інфляції в сумі 7 984,84 долари США .

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає із її положень та у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Оскільки чинним законодавством України не передбачено можливості відшкодування моральної шкоди за невиконання чи неналежне виконання договору, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди.

Вирішуючи питання стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив із того, що згідно квитанції позивачем сплачені витрати на правову допомогу у сумі 3500,00 грн.

Згідно ст. 56 ЦПК України, правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги.

Особа, зазначена в частині першій цієї статті, має право: знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

Як роз'яснено у п. 47 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року, право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року № 3460-VI "Про безоплатну правову допомогу", положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

У п. 48 Постанови вказано, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Повноваження представника позивача ОСОБА_3 підтверджені довіреністю (а.с. 34), згідно якої ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_3 представляти інтереси та вести від його імені справи у тому числі у судах.

Окрім того, в справі наявний договір № 15/2015 про надання юридичних послуг від 23.03.2015 р., укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Юридична консалтингова компанія - Україна» в особі директора ОСОБА_3, яким сторони погодили вартість наданих послуг (щодо вивчення представлених замовником документів, підготовку та подачу необхідних документів до суду, представництво інтересів на всіх стадіях судового процесу та дій по виконанню судового рішення), вартість яких оцінена у 7000,00 грн. Договором також передбачено поетапну оплату за надані послуги та після виконання кожного етапу надання послуг - підпис Акту прийняття-передачі наданих послуг.

У справі також наявна копія квитанції про сплату позивачем на користь ТОВ «ЮКК-Україна» вартості послуг згідно договору № 15/2015 від 23.03.2015 р. (а.с. 42) у сумі 3500,00 грн. , а також додаткова угода до договору № 15/2015 про надання юридичних послуг від 23.03.2015 р., якою сторони внесли зміни і доповнення до п. 3 щодо вартості послуг, яку визначили в 7000,00 грн., та що оплата здійснюється поетапно (а.с.60).

Разом з тим, у справі відсутні докази на підтвердження того, що ТОВ «Юридична консалтингова компанія - Україна» є організацією, яка надає юридичні послуги, розрахунок, вартість та обсяг витрат наданої правової допомоги, акт прийому-передачі наданих послуг.

Окрім того, всупереч ст. 56 ЦПК України та викладених роз'яснень у постанові Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року представник позивача ОСОБА_3 не залучався ухвалою суду як особа, яка надає правову допомогу у даній справі.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення в частині стягнення витрат на правову допомогу та ухвалення в цій частині нового про відмову у стягненні таких витрат.

Судовий збір у розмірі 3 654,00 грн. стягнуто вірно з відповідача на користь держави у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України.

Окрім того, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні заяви позивача про ухвалення додаткового рішення по справі з огляду на те, що рішенням суду відмовлено у задоволенні позову про зобов'язання Банка виплатити позивачу одноразово готівкою операцією через касу Філії АТ «Укрексімбанк» грошові кошти у сумі 67820,38 доларів США, а також 7000 грн.

При цьому, рішення суду в цій частині є обґрунтованим, оскільки дані вимоги стосуються процесу виконання рішення суду у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

З наведених вище підстав не підлягають до задоволення апеляційні скарги ОСОБА_2 на рішення суду та апеляційна скарга представника ОСОБА_3 на ухвалу суду.

Доводи апеляційної скарги банку в частині безпідставного стягнення витрат на правову допомогу є слушними та підлягають до задоволення.

Посилання банку в апеляційній скарзі на постанову НБУ не заслуговують на увагу, оскільки норми чинного ЦК України мають вищу юридичну силу відносно вказаної постанови.

Інші доводи апеляційної скарги банку переважно зводяться до незгоди з рішенням суду тому не заслуговують на увагу колегії.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правову допомогу не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості та підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні витрат на правову допомогу.

Керуючись ст. ст.303, п. п. 1,2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309, п. 1 ч. 1 ст. 312, ст.ст. 314, 315, 316, 317, 319 ЦПК України,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення суду та представника позивача ОСОБА_3 на ухвалу суду - відхилити.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України» , - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 03 червня 2015 року в частині стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 3500,00 грн. скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким у стягненні з Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України» на користь ОСОБА_2 витрат на правову допомогу у розмірі 3500,00 грн. відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 09 липня 2015 року, - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий суддя /підпис/ П.М.Карнаух

Судді /підпис/ Ю.В.Дряниця

/підпис/ Л.І.Пилипчук

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного

суду Полтавської області П.М.Карнаух