Справа № 361/8266/14-ц Головуючий у І інстанції Сердинський В.С.
Провадження № 22-ц/780/4585/15 Доповідач у 2 інстанції Журба С. О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Коцюрби О.П., Матвієнко Ю.О.,

за участю секретаря Говорун В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 червня 2015 року у справі за позовом Державної фінансової інспекції України до ОСОБА_2, третя особа - державне підприємство «Державне управління комплексного забезпечення», про стягнення шкоди, внаслідок незаконного звільнення працівника,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року Державна фінансова інспекція України звернулася до суду із позовом, який мотивувала наступним:

Державна фінансова інспекція України є засновником ДП «Державне управління комплексного забезпечення», директором якого був ОСОБА_2 у період з 18 серпня 2011 року по 01 листопада 2013 року.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14 червня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 серпня 2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2012 року, визнано незаконним наказ ДП «Державне управління комплексного забезпечення» від 05 жовтня 2011 року №24-о про звільнення ОСОБА_3 з посади головного редактора редакції журналу «Фінансовий контроль», поновлено ОСОБА_3 на роботі, стягнуто з ДП «Державне управління комплексного забезпечення» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 29 837,08 грн., моральну шкоду в розмірі 500 грн., судові витрати в розмірі 815,11 грн.

02 квітня 2013 року на виконання вказаного рішення суду ДП «Державне управління комплексного забезпечення» на користь ОСОБА_3 сплатило середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 31 152,19 грн., а також виконавчий збір в розмірі 3215,22 грн., всього на загальну суму 34 367,41 грн.

Позивач відправив відповідачу ряд доручень про надання Держфінінспекції інформації щодо виплати коштів ОСОБА_3, на які він надав недостовірні та неповні відповіді від 26 липня 2013 року, 06 серпня 2013 року, 05 вересня 2013 року та від 12 вересня 2013 року, згідно яких ДП «Державне управління комплексного забезпечення» не проводило грошових виплат ОСОБА_3

Зважаючи на наведене, Державна фінансова інспекція України просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь матеріальну шкоду у розмірі 34 367,41 грн. та судові витрати у розмірі 343,67 грн.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 червня 2015 року позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_2подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для її вирішення, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Обґрунтував скаргу тим, що судом першої інстанції не взято до уваги ту обставину, що позивачу було відомо про проведені виплати 02 квітня 2013 року на виконання рішення суду, про що свідчать лист від 26 липня 2013 року № 13/830, згідно якого трудовий спір завершився укладенням мирової угоди, ОСОБА_3 був допущений до роботи і звільнений за власним бажанням, а також фінансовий звіт ДП «Державне управління комплексного забезпечення»за перше півріччя до 25 липня 2013 року, де містяться всі відомості про фінансові витрати підприємства. Вказує, що позивачем пропущено строк звернення до суду із даним позовом. Крім того зазначає, що Державна фінансова інспекція України є неналежним позивачем, оскільки на час пред'явлення позову відповідач вже не працював директором підприємства, відтак позов має пред'являти не вищестоящий орган, а саме підприємство. Вказує, що суд першої інстанції в порушення вимог закону не з'ясував його майновий стан. Вважає висновки суду такими, що не ґрунтуються на положеннях закону.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне:

У відповідності до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Перевіривши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду в повній мірі відповідає наведеним вимогам, підстави для його скасування чи зміни відсутні.

У відповідності до положень п.8 ст. 134 Кодексу законів про працю України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.

Керуючись наведеною нормою, суд першої інстанції задовольнив позов, стягнувши з відповідача, що допустив незаконне звільнення гр. ОСОБА_3, спричинену цим шкоду. Заперечуючи проти законності висновків суду, відповідач стверджував, що на час пред'явлення до нього даного позову вже минув встановлений ч. 3 ст. 233 КЗпП України річний термін, що виключає можливість задоволення позову. З наведеною позицією відповідача колегія суддів погодитися не може.

Як вбачається з положень ч. 3 ст. 233 КЗпП України, річний термін для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду щодо стягнення з працівника заподіяної підприємству, установі, організації матеріальної шкоди починає обраховуватися з дня виявлення такої шкоди. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач, обіймаючи посаду директора ДП «Державне управління комплексного забезпечення», на прямі запити Держфінінспекції про надання інформації про проведення виплати коштів ОСОБА_3, вказану інформацію приховував, надаючи недостовірні та неповні відповіді. Лише після звільнення відповідача з посади позивач зміг у грудні 2013 року отримати вказану інформацію. До суду позов було подано в жовтні 2014 року, відтак встановлений ч. 3 ст. 233 КЗпП України строк порушено не було.

Колегія суддів критично ставиться до посилань відповідача про те, що позивачу було відомо про проведення 02.04.2013 року виплат ОСОБА_3 значно раніше, а саме з листа відповідача від 26 липня 2013 року про завершення розгляду справи укладенням з ОСОБА_3 мирової угоди та подальшого його звільнення за власним бажанням, а також з довідки від 03 червня 2013 року за результатами проведення аудиту на ДП «Державне управління комплексного забезпечення» та фінансового звіту підприємства за перше півріччя 2013 року. Вказані документи містяться в матеріалах справи, вони були досліджені під час її розгляду, однак з них не вбачається про проведення підприємством спірних виплат ОСОБА_3 За таких умов інформації про проведення таких виплат позивач до грудня 2013 року не мав, що спростовує твердження апеляційної скарги.

Критично відноситься колегія суддів й до посилань апелянта на неналежність відповідача по справі на тій підставі, що позов було подано вищестоящою організацією вже тоді, коли відповідач не обіймав посаду директора підприємства. У відповідності до положень ст. 136 КЗпП України позови до керівників підприємства про стягнення заподіяної підприємству шкоди можуть пред'являтися вищестоящим в порядку підлеглості органом або прокурором, до інших працівників - власником або уповноваженим ним органом. В даному випадку позов було пред'явлено до відповідача за шкоду, яку він наніс під час обіймання посади керівника підприємства. Крім того, як вбачається із статуту ДП «Державне управління комплексного забезпечення», Державна фінансова інспекція України по відношенню до нього є як уповноваженим власником (державою) органом, так і органом, вищестоящим в порядку підлеглості.

Не спростовують законності рішення суду й посилання відповідача на його майновий стан, оскільки ним не було доведено під час судового розгляду в суді першої інстанції наявності передбачених законом підстав для звільнення від покладення на нього відповідальності за спричинену підприємству шкоду.

У відповідності до положень ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції належно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому передбачених законом підстав для скасування рішення суду при апеляційному розгляді колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді