Доманівський районний суд Миколаївської області
Справа № 475/1121/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

07.08.2015смт. Доманівка

Доманівський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючої судді: Вадовської А.В.,

за участю секретаря:Кравець Л.В.,

позивача: ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представників сторін: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду смт.Доманівка цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення відповідача ОСОБА_3

Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 25.12.2006 р. позивач є власником будинку по АДРЕСА_1.

Зазначений будинок їй подарований матір'ю ОСОБА_6

До травня 2014 р. у будинку проживали мати позивача - ОСОБА_6 та її співмешканець - відповідач у справі ОСОБА_3

З травня 2014 р. у будинку без будь-яких на те підстав проживає лише відповідач.

Позивач неодноразово вказувала відповідачеві на те, щоб останній виселився з її будинку, проте ОСОБА_3 на її вимоги не реагує, ображає її та матір, погрожує їм. Через таку поведінку відповідача позивач позбавлена можливості користуватися належним їй майном.

Зважаючи на те, що відповідач ОСОБА_3 є сторонньою людиною позивачеві та порушує її право власності, позивач просить суд усунути перешкодити в користуванні належним їй будинком шляхом виселення відповідача ОСОБА_3

У ході судового розгляду позивач уточнила позовні вимоги: просила виселити відповідача з належного їй будинку АДРЕСА_1, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним НОМЕР_1.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 позовні вимоги підтримали, просили про повне задоволення позову.

При цьому позивач ОСОБА_2 посилалася на те, що відповідач ОСОБА_3 співмешкав з її матір'ю ОСОБА_6, проживали вони разом у належному на даний час позивачці будинку по АДРЕСА_1. Між матір'ю та відповідачем погіршилися стосунки: відповідач почав застосовувати до ОСОБА_6 фізичну силу, в результаті вони припинили спільне проживання. Так як ОСОБА_3 перестав проживати з її матір'ю, вона не бажає, щоб відповідач продовжував проживати у її будинку. Також ОСОБА_2 посилалася на те, що відповідач неодноразово погрожував знищити будинок.

Представник позивача ОСОБА_4 посилалася на те, що відповідач ОСОБА_3 на сьогодні не має жодних законних підстав для продовження користування житлом, а тому позивач правомірно ставить питання про його виселення.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що за час спільного проживання з ОСОБА_6 у них часто виникали сварки, проте він ніколи її не бив. Іншого житла у нього не має, він бажає і надалі жити у цьому ж будинку.

Представник відповідача ОСОБА_5 позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні. При цьому посилалася на те, що відповідач ОСОБА_3 вселився в будинок з дозволу колишньої власниці ОСОБА_6 Після того, як будинок перейшов у власність ОСОБА_2, остання дозволила проживати у ньому відповідачеві, а тому не вправі зараз ставити питання про його виселення. Позивач не надала доказів того, що відповідач чинить неправомірні дії, що унеможливлює спільне проживання, а тому відсутні підстави для виселення ОСОБА_3 Відповідач, навпаки, протягом усього часу проживання у даному будинку вживав заходи до його покращання, а не чинив дії, спрямовані на завдання шкоди.

Свідок ОСОБА_6, мати позивача ОСОБА_2 та колишня співмешканка ОСОБА_3, суду пояснила, що вона проживала разом з відповідачем у її будинку, який зараз належить ОСОБА_2 Через періодичне побиття та зловживання алкоголем відповідачем вона припинила з ним співмешкати та залишила будинок. Більше року у будинку не проживає. Коли вони спільно проживали, дочка не заперечувала проти того, щоб ОСОБА_3 жив у будинку. Після припинення її стосунків з відповідачем дочка неодноразово вказувала ОСОБА_3, щоб він виселився, проте до цього часу він продовжує жити у будинку.

Заслухавши пояснення сторін, їхніх представників та свідка ОСОБА_6, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

У ході судового розгляду встановлено, що позивачеві ОСОБА_2 ОСОБА_6 подарувала житловий будинок АДРЕСА_1, що вбачається з копії договору дарування від 25.12.2006 р., посвідченого приватним нотаріусом Доманівського районного нотаріального округу Миколаївської області Лацановською С.М., зареєстрованого в реєстрі за №2415.

Право власності позивача на вказаний будинок, крім зазначеного договору, підтверджується копіями витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень.

У зазначеному будинку зареєстрований з 04.11.2005 р. та проживає до теперішнього часу відповідач ОСОБА_3, що підтверджується копією будинкової книги та поясненнями сторін.

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 07.04.2015 р. у справі №475/1270/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 21.05.2015 р., встановлений факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 з ОСОБА_6 з 04.11.2005 р. по червень 2014 р.

Даний факт не оспорюється сторонами.

Позивач на підтвердження не бажання подальшого проживання в її будинку відповідача надала суду копії листів, адресованих відповідачеві, з вимогами добровільного його виселення з будинку.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні підтвердив факт отримання цих листів, проте до теперішнього часу продовжує проживати у будинку, належному ОСОБА_2

Вважаючи позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, суд виходить з наступних підстав та законодавчих норм.

Спірні правовідносини у даній справі регулюються нормами Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Цивільного кодексу України, Житлового кодексу України.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Україною 17.07.1997 року, ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Виходячи з вимог ст.ст.379, 380 ЦК України, об'єктом власності особи є житло - житловий будинок.

Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Зазначене свідчить про те, що виникнення права члена сім'ї власника будинку на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право члена її сім'ї на користування цим будинком.

Таким чином, права члена сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. При переході права власності до іншої особи законом не передбачений перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку.

У ході судового розгляду встановлено, що відповідач ОСОБА_3 проживав однією сім'єю з ОСОБА_6 з листопада 2005 р. по червень 2014 р., тобто був членом її сім'ї.

До 25 грудня 2006 р. ОСОБА_6 була власницею будинку АДРЕСА_1.

Отже, в силу вищезазначених законодавчих норм ОСОБА_3 мав право, як член сім'ї ОСОБА_6, проживати у зазначеному будинку до переходу права власності на нього до ОСОБА_2

Після переходу права власності до ОСОБА_2, остання не зобов'язана надавати відповідачеві право користування житлом, оскільки відповідач не є членом її сім'ї, жодних зобов'язань перед ним вона не має.

Посилання представника відповідача ОСОБА_5 про те, що ОСОБА_2 не може вимагати виселення відповідача з власного будинку, оскільки після переходу до неї права власності дозволила відповідачеві в ньому проживати, не заслуговують на увагу. Оскільки власник вправі вимагати усунення перешкод у користуванні майном протягом усього часу володіння ним. З пояснень позивача ОСОБА_2 та свідка ОСОБА_6 вбачається, що позивач не заперечувала проти проживання ОСОБА_3 в будинку за умови проживання його однією сім'єю з ОСОБА_6, а так як вони припинили фактичні сімейні стосунки, позивач не бажає надалі, щоб відповідач проживав у її будинку.

Такі доводи позивача не суперечать вимогам закону.

Посилання позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_4, як на підставу для виселення відповідача: його неправомірну поведінку і як наслідок неможливість спільного проживання; заперечення відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_5 проти таких доводів позивача, судом до уваги не взяті, оскільки переконливих доказів суду не надано. Надані позивачем на підтвердження неправомірної поведінки мотивовані висновки працівників міліції, зважаючи на викладений у них зміст, не можуть бути оцінені судом як докази неправомірної поведінки відповідача.

Враховуючи, що відповідач після переходу права власності не набув самостійного права на це житло шляхом укладання договору найму, оренди тощо з новим власником, а лише продовжив проживати у будинку, підстави для захисту його житлових прав відсутні, оскільки з припиненням права власності ОСОБА_6 на будинок, він як член її сім'ї, також втратив право користування ним та підлягає виселенню за позовом нового власника - ОСОБА_2

Керуючись ст.ст.5, 6, 8, 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Виселити ОСОБА_3 з будинку АДРЕСА_1, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером НОМЕР_2, належного ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати на суму 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.

Рішення суду набирає законної сили через 10 днів, якщо не буде подана апеляційна скарга.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Доманівський районний суд шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особами, що не були присутні при його оголошенні, в той же строк з дня отримання копії рішення.

Суддя : А. В. Вадовська