У Х В А Л А

іменем україни

23 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» до ОСОБА_3, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, треті особи: служба у справах дітей Дарницької районної державної адміністрації у м. Києві, Дарницьке районне відділення Головного управління державної міграційної служби України у м. Києві, про виселення за касаційними скаргами публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» та ОСОБА_3, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, поданою представником - ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду м. Києва від 23 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року публічне акціонерне товариство «Платинум Банк» (далі - ПАТ «Платинум Банк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до умов договору про іпотечний кредит від 20 квітня 2007 року ОСОБА_3 отримав кредитні кошти у розмірі 102 тис. доларів США, за які придбав квартиру АДРЕСА_1. На забезпечення виконання умов цього договору сторони того ж дня уклали договір іпотеки, предметом якого є зазначена квартира. У результаті неналежного виконання кредитного договору утворилася заборгованість, на підставі чого 11 серпня 2010 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сергеєв О.О. вчинив виконавчий напис, яким запропонував звернути стягнення на предмет іпотеки.

Враховуючи викладене та те, що відповідачі добровільно не звільняють зазначену квартиру, яка є предметом іпотеки, банк просив виселити відповідачів із цієї квартири.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 лютого 2015 року у задоволенні позову ПАТ «Платинум Банк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 23 червня 2015 року позов ПАТ «Платинум Банк» задоволено. Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з квартири АДРЕСА_1. Відстрочено виконання рішення про виселення до закінчення дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», та до здійснення виконавчих дій по зверненню стягнення на вищевказану квартиру. Розподілено судові витрати.

У касаційній скарзі ПАТ «Платинум Банк» просить змінити рішення апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, й скасувати резолютивну частину рішення щодо відстрочення його виконання.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, ОСОБА_5, просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, й направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга ПАТ «Платинум Банк» підлягає частковому задоволенню, а касаційну скаргу ОСОБА_3, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, слід відхилити з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який забороняє звертати стягнення на спірний предмет іпотеки та виселяти відповідачів із нього, і наявні всі умови для його застосування.

Скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що виконавчий напис нотаріуса було вчинено до набрання чинності зазначеного вище Закону, тому відповідачі зі спірної квартири підлягають виселенню. При цьому, відстрочуючи виконання рішення суду до закінчення дії мораторію, встановленого цим Законом, суд апеляційної інстанції виходив із того, що квартира не була відчужена на підставі виконавчого напису нотаріуса і на даний час державний виконавець позбавлений можливості проводити дії з її відчуження, а виселення боржників із квартири до її відчуження буде порушувати їхні конституційні права на житло.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 20 квітня 2007 року ОСОБА_3 уклав із ПАТ «Платинум Банк» договір про іпотечний кредит, відповідно до якого отримав кредитні кошти у розмірі 102 тис. доларів США, за які придбав квартиру АДРЕСА_2.

На забезпечення виконання умов цього договору сторони того ж дня уклали договір іпотеки, предметом якого є зазначена вище квартира.

11 серпня 2010 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сергеєв О.О. вчинив виконавчий напис, яким запропонував звернути стягнення на предмет іпотеки.

Пред'являючи позов, ПАТ «Платинум Банк» посилався на те, що відповідачі відмовляються добровільно звільняти квартиру, на яку згідно із Законом України «Про іпотеку» звернуто стягнення виконавчим написом нотаріуса.

Апеляційний суд дійшов помилкового висновку про відстрочення виконання рішення про виселення, оскільки невірно витлумачив положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року.

Так, відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Звернення стягнення проводиться на підставі виконавчого напису нотаріуса від 11 серпня 2010 року, тобто документа, ухваленого до набрання чинності вказаним вище Законом. При цьому суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що предметом спору у даній справі є не звернення стягнення на майно, а виселення як наслідок невиконання виконавчого напису нотаріуса та умов кредитного договору.

Крім того, у Законі України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» заборонено примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) житлове майно, проте не вказано про заборону виселяти із такого майна мешканців, якщо звернення стягнення проведено раніше, ніж цей Закон набрав чинності.

Разом з тим, посилання відповідачів на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального права при задоволенні позову про їх виселення не знайшли свого підтвердження.

Так, згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, за змістом ч. 1, 2 ст. 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше жиле приміщення, за винятком випадків, зазначених у відповідному житловому законодавстві.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, посилання скаржників на неправомірність їх виселення без надання іншого житлового приміщення є безпідставним, оскільки спірна квартира була придбана за кредитні кошти.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Зі змісту зазначених норм убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку».

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 09 вересня 2015 року № 6-455цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Крім того, дозвіл органів опіки і піклування необхідний при укладенні договору іпотеки, якщо житло, на яке має право дитина, придбане не за кредитні кошти, які цією іпотекою забезпечуються, а не на відчуження предмета іпотеки на стадії звернення стягнення на предмет іпотеки чи на виселення.

Твердження відповідачів про порушення, допущені нотаріусом при вчиненні виконавчого напису щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, є безпідставними, оскільки не є предметом спору у даній справі, цей напис ними у встановленому законом порядку не оспорений та судом не визнаний таким, що не підлягає виконанню, відтак, є чинним та породжує відповідні правові наслідки.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_5, відхилити.

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 23 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова