У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л.,Мостової Г.І.,
Кадєтової О.В., Наумчука М.І.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом заступника прокурора м. Житомира в інтересах ОСОБА_6 та неповнолітніх ОСОБА_7, ОСОБА_8 в особі законного представника ОСОБА_6 до ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, співвідповідача ОСОБА_12 про визнання недійсними договору купівлі-продажу та договору дарування, за касаційною скаргою ОСОБА_12 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 22 грудня 2014 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської області від 14 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2012 року заступник прокурора м. Житомира звернувся до суду із вказаним вище позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно договору купівлі-продажу від 17 березня 2012 року ОСОБА_9. передав у власність ОСОБА_10 належний йому житловий будинок АДРЕСА_1, в якому проживала ОСОБА_6 разом з малолітніми дітьми ОСОБА_7 та ОСОБА_8, без згоди органу опіки та піклування на відчуження вказаного житла. При цьому попередньо, а саме 15 грудня 2010 року ОСОБА_6 була знята з реєстраційного обліку з вказаного місця проживання на підставі заяви та підробленої довіреності, виданої на ім'я ОСОБА_9 13 червня 2012 року на підставі договору дарування № 2308 ОСОБА_10 подарував вказаний житловий будинок ОСОБА_11 Враховуючи наведене прокурор вважає, що відчуження вказаного житлового будинку без згоди органу опіки та піклування є порушенням прав малолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8, а тому просив позов задовольнити.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 22 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської області від 14 квітня 2015 року, позов задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 від 17 березня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Рогальською Р.І. та зареєстрований в реєстрі за № 562. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_12 просить ухвалені у справі судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що малолітні діти ОСОБА_7, ОСОБА_8, які проживали у спірному домоволодінні мали право на користування ним нарівні з власником будинку ОСОБА_9, а відсутність реєстрації не обмежує їх у праві користування жилим приміщенням.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна виходячи з наступного.

Судами встановлено, що ОСОБА_9 на праві власності належав будинок АДРЕСА_1.

15 грудня 2010 року, ОСОБА_9. на підставі довіреності, виданої 15 грудня 2010 року від імені ОСОБА_6 (а.с. 23, 24) зняв останню з реєстрації у спірному будинку.

17 березня 2012 року ОСОБА_9. на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку відчужив ОСОБА_10 будинок АДРЕСА_1 (а.с. 32).

13 червня 2012 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 укладено договір дарування (а.с. 34-35), відповідно до якого останній отримав безоплатно у дар будинок АДРЕСА_1.

21 червня 2012 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 43-47).

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною 3, 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» передбачено, що органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону.

Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до Законів України.

Статтею 14 СК України передбачено, що якщо дитина не може самостійно здійснювати свої права, ці права здійснюють батьки, опікун або самі ці особи за допомогою батьків чи піклувальника.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції не визначився належним чином з характером спірних правовідносин, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності, не в повному обсязі встановив фактичні обставини справи та дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позовних вимог. Суд першої інстанції, зазначаючи, що при вчиненні ОСОБА_9 правочину направленого на відчуження спірного будинку не було дотримано вимоги чинного законодавства, зокрема, які регулюють права малолітніх дітей, тобто при укладенні договору купівлі-продажу не було отримано згоди органу опіки та піклування, залишив поза увагою положення ст. 319 ЦК України. Приймаючи до уваги, що у спірному будинку проживали малолітні діти ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які мають право на користування житлом нарівні з його власником ОСОБА_9, який доводиться їм дідом, не звернули уваги, що за змістом ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», батьки або особи, які їх замінюють не мають права без згоди органу опіки та піклування вчиняти дії щодо укладення договорів внаслідок яких відчужується житло, в той час як відповідач ОСОБА_9. до кола таких осіб не належить.

З матеріалів справи вбачається, що малолітні діти ОСОБА_8 та ОСОБА_7 перебувають на обліку у службі у справах дітей виконавчого комітету Житомирської міської ради, як діти які опинились у складних життєвих обставинах з 04 жовтня 2010 року, а також, як такі, що проживають у сім'ї, в якій батьки ухиляються від виконання батьківських обов'язків. Суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув та не з'ясував належним чином чи були зареєстровані малолітні діти ОСОБА_8 та ОСОБА_7 за місцем їх постійного проживання на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу від 17 березня 2012 року, чи мала місце взагалі така реєстрація, оскільки обов'язок реєстрації малолітніх дітей за місцем їх проживання ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» покладено на батьків або законних представників дітей. А також з урахуванням того, що шлюб між батьками малолітніх дітей розірвано та з 07 жовтня 2010 року їх батько ОСОБА_13., за даними служби у справах дітей виконавчого комітету Житомирської міської ради, проживає окремо, не перевірили чи проживали малолітні діти з батьком або були зареєстровані за адресою його місця проживання.

Суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, в рішенні не зазначив конкретні обставини і факти, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції без змін.

За таких обставин, судові рішення першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_12 задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 22 грудня 2014 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської області від 14 квітня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова
О.В. Кадєтова
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук