Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/3944/15 Головуючий у 1 інстанції: Носик М.А.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Кримської О.М.

суддів: Подліянової Г.С.

ОСОБА_2

при секретарі: Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4 на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 23 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Малобілозерської сільської ради Василівського району Запорізької області, треті особи Василівська державна нотаріальна контора Запорізької області, реєстраційна служба Василівського районного управління юстиції Запорізької області про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сімєю, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 02 січня 2007 року померла тітка позивачки ОСОБА_4 - ОСОБА_6. З 1991 року по день смерті ОСОБА_6 фактично проживала з ОСОБА_4 в с Мала Білозерка по вул. Червоноармійська 6.8. Зареєстрована була ОСОБА_6 по вул. Західна 6.63 у с. Мала Білозерка.

25 червня 2001 року у Малобілозерській сільській раді ОСОБА_6 склала на користь ОСОБА_4 заповіт, згідно якого заповідала позивачці належне їй на той час право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом серії ЗП №014624 від 17 лютого 1997 року на землях КСП ім. Калініна.

13 лютого 2002 року на підставі вищезазначеного сертифікату про право на земельну частку (пай), ОСОБА_6 одержала Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 8.73 га на території Малобілозерської сільської ради. Але ні ОСОБА_6, ні ОСОБА_4 не знали, що потрібно було скласти новий заповіт внаслідок одержання Державного акту.

Після смерті ОСОБА_6 ОСОБА_4 вважала, що фактично прийняла спадщину, бо проживала із спадкодавцем більше 15 років до дня її смерті та на позивачку складено заповіт. ОСОБА_4 є єдиною спадкоємицею після смерті ОСОБА_6 за заповітом. ОСОБА_5 на спадщину не претендує. Ще за свого життя ОСОБА_6 передала ОСОБА_4 заповіт та Державний акт на право приватної власності на землю.

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до Василівської державної нотаріальної контори з питання оформлення спадщини. Однак отримала відмову та роз'яснення про необхідність звернення до суду для вирішення спору.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд, визнати факт постійного проживання позивачки разом із спадкодавцем ОСОБА_6 у період з 01 січня 1991 року по час відкриття спадщини 02 січня 2007 року. Визнати факт прийняття ОСОБА_4 спадщини після смерті ОСОБА_6 Визнати за ОСОБА_7, в порядку спадкування за заповітом право власності на земельну ділянку площею 8.73 га. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Малобілозерської сільської ради Василівського району Запорізької області, що належала на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗП №014748, виданого 13 лютого 2002 року Малобілозерською сільською радою - ОСОБА_6, яка померла 02 січня 2007 року.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 23 квітня 2015 року позов задоволено частково.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_4, разом зі спадкодавцем ОСОБА_6 у період з 01. січня 1991 року до часу відкриття спадщини -02 січня 2007 року. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням районного суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду в цій частині скасувати та постановити нове, яким визнати за ОСОБА_4, в порядку спадкування за заповітом право власності на земельну ділянку площею 8,73 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Малобілозерської сільської ради Василівського району Запорізької області, що належала на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗП № 014748, виданого 13.02.2002 року Малобілозерською сільською радою ОСОБА_6, яка померла 02.01.2007 року.

Скаржник та його представник, будучи своєчасно та належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, що підтверджується зворотними поштовими повідомленнями, що приєднані до матеріалів справи ( а.с.109-110, а.с.), до апеляційного суду не зявилися. Від представника ОСОБА_4 ОСОБА_3 надійшло заява в якій вона прохає розглядати справу без її участі ( а.с. 114 ). У відповідності з вимогами ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає її розглядові.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом установлено, що 25 червня 2001 року ОСОБА_6 склала на користь ОСОБА_4 заповіт, який було посвідчено у Малобілозерській сільській раді, згідно якого заповідала позивачці належне їй на той час право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом серії ЗП №014624 від 17 лютого 1997 року на землях КСП ім. Калініна.

13 лютого 2002 року на підставі вищезазначеного сертифікату про право на земельну частку (пай), ОСОБА_6 одержала Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 8.73 га на території Малобілозерської сільської ради.

02 січня 2007 року ОСОБА_6 померла.

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до Василівської державної нотаріальної контори з питання оформлення спадщини, однак отримала відмову та роз'яснення про необхідність звернення до суду для вирішення спору.

Відповідно до ст. ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Як вбачається з довідки № 2375 від 28 листопада 2014 року, виданої Малобілозерською сільською радою Василівського району Запорізької області ОСОБА_6 була зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1927 року по день смерті 02 січня 2007 року, але проживала з початку 1991 року по день смерті у с. Мала Білозерка по вул. Червоноармійська, б. 8. Разом з нею з 1991 року на час смерті за вищезазначеною адресою проживає її племінниця ОСОБА_4 зі своїм чоловіком ОСОБА_8 З довідки вбачається, що позивачка зареєстрована також за цією адресою ( а.с. 38).

Як розяснено в абз. 1 п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року « Про судову практику у справах про спадкування» , якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у звязку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Відповідно до п. 2 вказаної Постанови, справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обовязки інших осіб та ( або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сімєю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо.

Оскільки позивачем доведено, що у період з 01 січня 1991 року на час відкриття спадщини - 02 січня 2007 року ( час смерті ОСОБА_6Р.) позивач постійно проживала з спадкодавцем ОСОБА_6, тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення заяви про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_6 з 01 січня 1991 року на час відкриття спадщини 02 січня 2007 року, що відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України є такою, що ОСОБА_4 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_6Р, оскільки протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, вона не заявила про відмову від неї.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_6 за життя складала заповіт від 25 червня 2001 року, яким заповідала ОСОБА_4 право на земельну частку ( пай), посвідчене сертифікатом Серія ЗП № 014624 від 17.02.1997 року ( а.с. 15).

13 лютого 2002 року на підставі вищезазначеного сертифікату ОСОБА_6 отримала державний акт на право приватної власності на землю Серія ЗП № 014748.

Суд перевірив відповідності позовних вимог вимогам п. 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, за якими сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Тобто, на час відкриття спадщини сертифікат на право на земельну частку (пай) спадкодавця був недійсним в силу вимог закону.

Визначення обсягу спадкового майна за недійсним сертифікатом зроблене судом з врахуванням вимог ст. ст. 1216, 1218 ЦК України, якими визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), при цьому до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

З викладеного видно, що право на земельну частку (пай), яке належало ОСОБА_6 на підставі сертифікату припинилося з часу набуття нею права приватної власності на земельну ділянку в натурі з визначенням її меж з видачею державного акту і з цього ж часу вказаний сертифікат є недійсним, як прямо встановлено законом. Відповідно, до складу спадщини на час її відкриття вже не входило право власності на земельну частку (пай) за сертифікатом, щодо якого був складений заповіт, а відносно права приватної власності на земельну ділянку згідно державного акту заповіту ОСОБА_6 не складала.

Не міститься в заповіті ОСОБА_6 розпорядження щодо прав та обов'язків, які могли б їй належати у майбутньому, що спростовує думку позивача про те, що вона вважає однаковим заповіт на сертифікат про право власності на земельну частку (пай), як вказала ОСОБА_6, і отримання нею в порядку спадкування за цим заповітом земельної ділянки, право на яку ОСОБА_6 на час складання заповіту не мала і набула лише через певний проміжок часу після складення заповіту.

Отже, рішення суду першої інстанції відповідає ч. 4 ст. 1236 ЦК України, оскільки на момент відкриття спадщини до складу спадщини не входило право на земельну частку (пай), яке у спадкодавця припинилося з вищевказаних підстав, тому дія заповіту не може бути поширена на інше майно, ніж те, що вказано в заповіті.

Позивачка в такому випадку одержує право на спадкування за законом на загальних підставах

Оскільки доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судами допущено порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст.309 ЦПК України як підстави для скасування рішення , колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 23 квітня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: