Провадження № 2/742/1064/15
Єдиний унікальний № 742/2576/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2015 року Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області

у складі: головуючого - судді Бездідько В.М.,

при секретарі Карпенко В.О.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Прилуки цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зобов»язання звільнити житлове приміщення, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зобов»язання звільнити житлове приміщення мотивуючи свої вимоги тим, що він відповідно до договору дарування від 04.07.2006 року є власником ? частини квартири АДРЕСА_1, де і є зареєстрований. Власником іншої ? частини вище вказаної квартири є ОСОБА_4, який теж зареєстрований у цій квартирі, але в ній не проживає, оскільки навчається на стаціонарному відділенні Чернігівського національного технічного університету та проживає у гуртожитку зазначеного навчального закладу. 11.05.1999 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був розірваний. Не перебуваючи із відповідачкою у шлюбі у 2006 році на наполегливе прохання ОСОБА_3 позивач дозволив їй тимчасово (на протязі 6 місяців) проживати у належній йому квартирі де вона і зареєстрована за домовленістю між сторонами на термін 6 місяців.

Посилаючись на ті обставини, що позивач на даний час має іншу сім»ю та має намір проживати у власному помешканні, оскільки іншого житла не має, однак ОСОБА_3 разом зі своїм співмешканцем перешкоджає йому у користуванні належної йому на праві власності ? частини квартири, в зв»язку з чим були неодноразові звернення до правоохоронних органів із зазначеного приводу, а тому оскільки єдиною можливістю відновити порушене конституційне право на вільне користування своїм майном позивач просить суд зобов»язати відповідачку усунути перешкоди в користуванні належної йому на праві приватної власності ? частини квартири АДРЕСА_2 шляхом зобов»язання звільнити дане житлове приміщення без надання іншого житла, зняття з реєстрації та визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а також просить вселити його на належну йому ? частину житлового приміщення та стягнути судові витрати з відповідачки.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили суд задовольнити їх в повному обсязі.

Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та при цьому пояснила, що вона проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1 де і значиться зареєстрованою за згодою сина ОСОБА_4, якому подарувала ? частину цієї квартири. ОСОБА_2 не впускала до квартири, так як він перебував в нетверезому стані та зламав замок у вхідних дверях.

Вислухавши пояснення сторін, представника позивача, дослідивши наявні докази по справі суд приходить до наступного висновку:

Відповідно до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира.

Права власника житлового будинку визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Право співвласника розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності закріплено в ст. 361 ЦК України.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

В судовому засіданні було достовірно встановлено, що ОСОБА_4 є власником ? частини квартири АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 15.04.2006 року та ОСОБА_2 є власником іншої ? частини зазначеної квартири на підставі договору дарування від 04.07.2006 року, що підтверджується копіями витягів про реєстрацію прав власності на нерухоме майно та відповідними договорами (а.с.10-11,13-14).

Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу серія І-ЕЛ № 032863 вбачається, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 1999 року травня місяця 11 числа зроблено запис № 116(ас 8)

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, що не виключає можливості надання власниками майна дозволу на проживання в належній на праві власності квартирі (будинку) інших осіб без укладення договору найму житла та без сплати будь-яких платежів.

Таким чином, наявний беззаперечний факт порушення відповідачкою прав позивача у користуванні належною йому на праві власності ? частиною квартири, у тому числі використовувати для особистого проживання та проживання членів своєї родини, а відтак позовні вимоги позивача в частині його вселення до ? частини квартири АДРЕСА_2 підлягає задоволення шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення.

В той же час , в судовому засіданні було достовірно встановлено, що відповідачка вселилися у вказаний будинок зі згоди одного із співвласників житла, що вбачається як із позовної заяви та пояснень самих сторін.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що між сторонами склались відносини найму житла.

Позивач у своїй позовній заяві, як на підставу позовних вимог посилаються на вимоги ст.116 ЖК України, яка передбачає підстави для виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення наймача, членів його сім»ї або інших осіб, які проживають разом з ним та систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Проте положення ст. 116 ЖК України не підлягали застосуванню до спірних правовідносин, оскільки вона стосується виселення із будинку державного та громадського житлового фонду, а спірний житловий будинок перебуває в приватній власності.

Розірвання договору найму жилого приміщення за вимогою наймодавця та виселення наймача в разі припинення договору найму жилого приміщення регулюються положеннями ст.ст. 168, 169 ЖК України.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позивач, як власник ? частини квартири АДРЕСА_4 за три місяці повідомляв про розірвання договору та вказував на необхідність звільнення квартири, зважаючи на необхідність проживання ним у вказаній квартирі.

Крім того, суд вважає, що відповідно до вимог ст. 168 ЖК України позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів саме систематичного руйнування чи псування жилого приміщення чи інших порушень, які належним чином зафіксовані відповідними компетентними органами, що свідчило б про системність порушень, окрім усних пояснень зі сторони позивача та усних заперечень відповідача.

За таких обставин суд вважає, що в судовому засіданні не знайшли своє підтвердження ті обставини , на які як на підставу позовних вимог посилається позивач, а тому у задоволенні його вимог про зобов»язання усунути перешкоди у користуванні належної йому на праві приватної власності 1/2 частиною квартири шляхом зобов»язання звільнити житлове приміщення без надання іншого житло, зняття з реєстрації та визнання відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням має бути відмовлено.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 88, 213-218 ЦПК України ,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зобов»язання звільнити житлове приміщення задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_2 у належну йому 1/2 частину квартири АДРЕСА_5.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені ним судові витрати в розмірі 243 грн. 60 коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Чернігівської області через Прилуцький міськрайонний суд. Особи, які брали учать у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя В.М. Бездідько