АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/6097/15-ц Головуючий у 1-й інстанції Стельмащук П.Я.
Провадження № 22-ц/789/974/15 Доповідач - Ткач О.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2015 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Ткач О.І.

суддів - Бахметова В. Х., Гурзель І. В.,

при секретарі - Танцюрі О.В.

з участю - апелянта та адвоката Притули О.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 12 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про надання дозволу на виготовлення проїзного документа дитини на виїзд дитини за кордон без згоди матері,-

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2015 року позивач ОСОБА_4 звернувся із позовом до ОСОБА_3 про надання дозволу на виготовлення проїзного документа дитини та на виїзд дитини за кордон без згоди матері до досягнення сином повноліття. Свої вимоги позивач мотивує тим, що між ними із відповідачкою шлюб розірвано і часто виникають суперечки стосовно місця проживання дитини, участі батьків у вихованні дитини, виїзду дитини за кордон із батьком без згоди матері. Враховуючи те, що неповнолітній син ОСОБА_5 на даний час проживає із ним і часто хворіє, просить його позовні вимоги задовольнити, оскільки тимчасові виїзди за кордон сприятимуть зміцненню стану здоров'я сина та кращому розширенню його світогляду.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 12 червня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про надання дозволу на виготовлення проїзного документа дитини на виїзд дитини за кордон без згоди матері-задоволено:

- дозволено ОСОБА_4 або його належним чином уповноваженому представнику виготовити проїзний документ для неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, для тимчасового виїзду за кордон, без згоди матері ОСОБА_3;

-дозволити виїзд неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди матері ОСОБА_3, за межі України в супроводі батька ОСОБА_4 до досягнення дитиною повноліття;

-покласти на ОСОБА_4 обов'язок забезпечити належне тимчасове перебування неповнолітнього ОСОБА_5 за межами України, нести відповідальність за життя та здоров'я дитини та його повернення на територію України;

-стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 487,20 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_4, посилаючись на ухвалення його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянтка зазначає, що діючим законодавством не передбачено надання дозволу на виїзд дитини до її повноліття, оскільки сам дозвіл містить одноразовий характер із зазначенням терміну перебування та країни виїзду. Як і щодо виготовлення документів на виїзд сина за кордон, то зазначає, що позивачем не надано доказів про потребу виготовлення такого документу, а також на строк до досягнення дитиною повноліття, що суперечить діючому законодавству.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги підтримала і пояснила, що згідна надавати дозволи на виїзд дитини за кордон та на виготовлення проїзного документу дитини, але документ повинен бути виготовлений на строк - чотири роки, однак позивач до неї із таким проханням не звертався жодного разу. Окрім цього, вона заперечує рішення суду, щодо надання дозволу на виїзд дитини за кордон до повноліття дитини, оскільки вона хоче знати країну виїзду та час перебування, враховуючи те, що позивачем здійснюються всі дії задля унеможливлення її побачень із дитиною.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та межах позовних вимог, заслухавши апелянтку та її адвоката, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 в повному обсязі, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що позивач неодноразово через звернення до суду виїжджав із сином за межі України, оскільки відмова у дачі згоди на виїзд дитини носить регулярний характер, фактично це шкодить інтересам дитини.

Проте, такий висновок не тільки не відповідає матеріалам справи, а й суперечать законодавству, яке було чинне у період розгляду справи, яке застосував суд, виходячи з наступного.

У статті 141 Сімейного кодексу України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини.

Нормами ст.ст. 1, 3 Закону України " Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" передбачено, що громадянин України має право виїхати з України. Правила перетинання Державного кордону України громадянами України встановлюється Кабінетом Міністрів України, відповідно до цього Закону та інших Законів України.

Відповідно до п. 3 "Правил перетинання державного кордону громадянами України" затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, виїзд з України громадян, які не досягли 16- річного віку здійснюється за згодою обох батьків (усиновителів) (далі батьки) в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли

Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою КМУ від 27 січня 1995 року №57 встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Судом першої інстанції встановлено, що з 13.09.2007 р. по 10.07.2013 р. сторони перебували в шлюбі від якого народився син ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1.

З пояснень апелянтки встановлено, що син проживає з батьком в с. Байківці Тернопільського району, де є зареєстрованим. Контакту з дитиною в неї немає, оскільки не виконується ним рішення органів опіки та піклування про спілкування з сином. Вона згідна надавати дозвіл на виїзд сина за кордон, але хоче знати коли і в яку країну.

З листа, якого долучив позивач до позовних вимог на обґрунтування своїх вимог (а.с. 8), вбачається, що він звертався до відповідачки про надання згоди на виїзд сина на строк до виповнення йому 18 років- без зазначення країн і терміну перебування.

З матеріалів справи вбачається, що судовим рішенням надавався дозвіл на виїзд дитини за кордон в конкретно визначені країни та у терміни перебування в них (а.с. 66-70).

Будь-яких доказів того, що відповідачка систематично, в порушення вказаних вище норм матеріального права, без поважних причин не надає дозволу на виїзд дитини за межі України, позивачем не надано.

Крім цього, законодавцем передбачено, що дитина з 16 років вправі самостійно отримати паспорт громадяни України для виїзду за кордон.

Таким чином, рішення стосовно дачі згоди на виїзд дитини за кордон є незаконним, оскільки законодавець гарантує права одного з батьків на інформацію про місце перебування дитини, а тому підлягає скасуванню.

З пояснень апелянтки вбачається, що виїзд дитини за кордон здійснювався на підставі раніше внесених даних сина в закордонний паспорт позивача. Строк чинності таких даних їй невідомо.

Позивачем суду не надано будь-яких доказів про те, що у дитини відсутній проїзний квиток чи паспорт громадянина України для виїзду за кордон. Відсутня і відмова уповноваженого суб'єкта у виготовленні проїзного документа дитини чи паспорта громадянина України для виїзду за кордон.

Постановою Кабінету Міністрів № 682 від 26.11.2014 року визнано такою, що з 01.04.2015 року втратила чинність Постанова Кабінету Міністрів України № 231 від 31.03.1995 року, якою затверджено "Правила оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення."

З 06.12.2012 року набрав чинності Закон України № 5492 від 20.11.2012 року "Про єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчуючий її спеціальний статус", який не передбачає таку назву та вид документів, як виготовлення проїзного документ дитини на виїзд за кордон.

Тобто, з 01.04.2015 році Державною міграційною службою України припинено видачу проїзних документів дітям, а також внесення даних дитини в паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків.

Однак, раніше видані проїзні документи є чинними до дати терміну їх дії.

Отже, рішення щодо дозволу на виготовлення проїзного документу дитини також є незаконним і підлягає скасуванню.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 за подачу апеляційної скарги сплачено 121,80 грн. нею сплачено при зверненні із апеляційною скаргою.

У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Таким чином, в користь ОСОБА_3 слід стягнути справлений судовий збір в суді апеляційної інстанції в розмірі 121,80 грн.

Керуючись ст.ст. 307, 309 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 12 червня 2015 року скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про надання дозволу на виготовлення проїзного документа та виїзду дитини за кордон без згоди матері.

Стягнути із ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 121,80 гривень судового збору.

Рішення набирає чинності з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області О.І. Ткач