Номер провадження: 22-ц/785/6180/15
Головуючий у першій інстанції Буран В.М.
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.07.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Сватаненка В.І.,

Суворова В.О.,

при секретарі Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 27 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання права власності на спільну сумісну власність подружжя та скасування державної реєстрації майна, та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_3, ОСОБА_5, за участю третіх осіб - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Варави Катерини Валеріївни, державного нотаріуса Четвертої одеської державної нотаріальної контори Назарчук Наталії Михайлівни, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Лічман Інни Миколаївни, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Мельник Ольги Миколаївни, Центру № 2 надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Одеси, підпорядкованого УДАЇ УМВС України в Одеській області, про поділ майна подружжя, визнання права власності, визнання недійсними правочинів та застосування наслідків недійсності, усунення перешкод в користуванні власністю та витребування майна з чужого незаконного володіння,-

встановила:

У червні 2014 року позивач ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на ? частку квартири АДРЕСА_2, на ? частку квартири АДРЕСА_1, на ? частку земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_3, на ? частку житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_3, на ? частку автомобіля ВМW Х3, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1, скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2, та на квартиру АДРЕСА_1, та стягнути з ОСОБА_7 витрати, пов'язані з розглядом справи.

У липні 2014 року ОСОБА_7 (уточнюючи свої вимоги) звернулася до суду з зустрічним позовом, в якому просила визнати за нею право спільної сумісної власності на ? частину об'єкту нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_4, на ? частину об'єкту нерухомого майна - машино-місце АДРЕСА_5, на транспортний засіб - ВМW Х3, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1; визнати за ОСОБА_6 право власності на транспортний засіб - НYUNDAI SANTA FE, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_2; стягнути в рахунок відшкодування різниці у вартості транспортних засобів з неї на користь ОСОБА_6 грошові кошти; зобов'язати ОСОБА_6 не чинити їй перешкоди в користуванні майном, шляхом передачі їй транспортного засобу - ВМW Х3, 2013 року випуску, визнати за нею право власності на ? частину транспортного засобу - TOYOTA PRADO, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_3; визнати недійсним договір дарування, посвідчений 05.06.2014 року державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори Назарчук Н.М., за реєстраційним номером № 5-780, відповідно до якого ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_8 прийняла в дар об'єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_4, та застосувати наслідки недійсності правочину; витребувати з володіння ОСОБА_4 - квартиру АДРЕСА_4; зобов'язати ОСОБА_8 повернути ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 864675 грн., отримані нею за договором купівлі-продажу від 20.06.2014 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Варава К.В., за реєстраційним номером № 456; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4, на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_4; визнати недійсним договір купівлі-продажу, посвідчений 31.10.2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М., за реєстраційним номером № 4890, відповідно до якого ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_5 купив об'єкт нерухомого майна - машиномісце АДРЕСА_5, та застосувати наслідки недійсності правочину; витребувати з володіння ОСОБА_3 - машино-місце АДРЕСА_5; зобов'язати ОСОБА_6 повернути ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 73008 грн., отримані ним за договором купівлі-продажу, посвідченим 31.10.2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М., за реєстраційним номером № 4890, відповідно до якого ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_5 купив об'єкт нерухомого майна - машино-місце АДРЕСА_5, зобов'язати ОСОБА_5 повернути ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 73008 грн., отримані ним за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мельник О.М., за реєстраційним номером № 1573, відповідно до якого ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_3 купив об'єкт нерухомого майна - машино-місце АДРЕСА_5; визнати недійсним правочин - перереєстрацію транспортного засобу НYUNDAI SANTA FE, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_2, та застосувати наслідки недійсності правочину; скасувати державну реєстрацію транспортного засобу НYUNDAI SANTA FE, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_2, за ОСОБА_9; визнати недійсним правочин - перереєстрацію транспортного засобу та застосувати наслідки недійсності правочину, скасувати державну реєстрацію транспортного засобу TOYOTA PRADO, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_3, за ОСОБА_9.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 27 березня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_7 право спільної сумісної власності на ? частину об'єкту нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_4.

Визнано за ОСОБА_7 право спільної сумісної власності на ? частину об'єкту нерухомого майна - машино-місце АДРЕСА_5.

Виділено ОСОБА_7 транспортний засіб - ВМW Х3, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1, та визнано за нею право власності на даний транспортний засіб.

Виділено ОСОБА_6 транспортний засіб - НYUNDAI SANTA FE, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_2, та визнано за ним право власності на даний транспортний засіб.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 73007 грн., як різницю вартості ТЗ.

Зобов'язано ОСОБА_6 не чинити ОСОБА_7 перешкоди в користуванні майном шляхом зобов'язання ОСОБА_6 передати ОСОБА_7 транспортний засіб - ВМW Х3, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1.

Визнано недійсним договір дарування, посвідчений 05.06.2014 року державним нотаріусом Четвертої одеського державної нотаріальної контори Назарчук Н.М., за реєстраційним номером № 5-780, відповідно до якого ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_8 прийняла в дар об'єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_4, та застосовано наслідки недійсності правочину.

Витребувано з володіння ОСОБА_4 - квартиру АДРЕСА_4.

Зобов'язано ОСОБА_8 повернути ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 864675 грн., отримані нею за договором купівлі-продажу від 20.06.2014 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Варава К.В., за реєстраційним номером № 456, згідно якого ОСОБА_8 продала, а ОСОБА_4 купила об'єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_4.

Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на об'єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_4.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу, посвідчений 31.10.2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М., за реєстраційним номером № 4890, відповідно до якого ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_5 купив об'єкт нерухомого майна - машино-місце АДРЕСА_5, та застосовано наслідки недійсності правочину.

Витребувано з володіння ОСОБА_3 - машино-місце АДРЕСА_5.

Зобов'язано ОСОБА_6 повернути ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 73008 грн., отримані ним за договором купівлі-продажу, посвідченим 31.10.2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М., за реєстраційним номером № 4890, відповідно до якого ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_5 купив об'єкт нерухомого майна - машино-місце АДРЕСА_5.

Зобов'язано ОСОБА_5 повернути ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 73008 грн., отримані ним за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мельник О.М., за реєстраційним номером № 1573, відповідно до якого ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_3 купив об'єкт нерухомого майна - машино-місце АДРЕСА_5.

Визнано недійсним правочин - перереєстрацію транспортного засобу НYUNDAI SANTA FE, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_2, та застосовано наслідки недійсності правочину.

Скасовано державну реєстрацію транспортного засобу НYUNDAI SANTA FE, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_2, за ОСОБА_9.

В решті позову ОСОБА_7 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку було оскаржено ОСОБА_6, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. та ОСОБА_7. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11 червня 2015 року зазначені апеляційні скарги відхилені, та рішення Біляївського районного суду Одеської області від 27 березня 2015 року залишено без змін.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 подали до суду апеляційні скарги, в яких просять рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 відмовити, посилаючись на порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, яке оскаржено, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з того, що майно, на яке позивач просив визнати право власності, а саме: ? частку квартири АДРЕСА_2 та ? частку квартири АДРЕСА_1, є особистою власністю ОСОБА_7, а у задоволенні вимог щодо визнання за ним права власності на ? частку земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_3, та на ? частку житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_3, суд відмовив за недоведеністю.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_7 частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відмовляючи в частині визнання за нею права власності на ? частину транспортного засобу - TOYOTA PRADO, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_3, суд зазначив, що даний автомобіль був придбаний до реєстрації шлюбу, тому є особистою власністю ОСОБА_6.

Вирішуючи спір по суті, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, апеляційним судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, та не спростовується сторонами, що з 20.09.2007 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 був укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 24.06.2014 року шлюб між сторонами розірваний.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

В силу ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності , якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна.

Відповідно до свідоцтва про право власності від 05.02.2013 року ОСОБА_6 набув право власності на квартиру АДРЕСА_4, та відповідно до свідоцтва про право власності від 21.02.2013 року - на машиномісце АДРЕСА_5.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що вказані об'єкти нерухомого майна є спільним сумісним майном подружжя, оскільки зазначене майно будо придбано сторонами у шлюбі.

Як вбачається з договору дарування від 05.06.2014 року ОСОБА_6 подарував ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_4.

Зазначена угода була посвідчена без згоди ОСОБА_7, що підтверджується заявою ОСОБА_6 від 05.06.2014 року, поданою на ім'я нотаріуса, в якій він вказує, що на час набуття у власність даної квартири він у шлюбі не перебував та ні з ким не проживав однією сім'єю без укладання шлюбу, тобто вказана квартира є його особистою власністю.

Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджається майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом недійсним.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо визнання договору дарування від 05.06.2014 року недійсним.

20.06.2014, відповідно до договору купівлі-продажу ОСОБА_8 продала ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_4.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, заволоділа ним (ст. 387 ЦК України).

Відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно відчужено особою, яка не мала на це права, власник має право витребувати його у добросовісного набувача за умови, що майно вибуло з володіння власника не з його волі.

Посилання апелянтів на те, що суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки вони не зверталися до суду з позовними вимогами про стягнення грошових коштів з особи, яка продала останньому набувачу спірне майно, колегія суддів до уваги не приймає , оскільки у ст. 216 ЦК зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, тому для захисту майнового права, з урахуванням принципів добросовісності, справедливості та розумності, наслідки, визначені в законі, повинні застосовуватися незалежно від того, чи наведені вони у позовній заяві.

Крім того, у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Незважаючи на наявність ухвали Біляївського районного суду Одеської області від 22.10.2014 року про накладення арешту на об'єкт нерухомого майна - машиномісце АДРЕСА_5, ОСОБА_6 відповідно до договору купівлі-продажу від 31.10.2014 року продав ОСОБА_5 зазначений об'єкт нерухомого майна.

Вказаний правочин також був вчинений без дозволу ОСОБА_7, що підтверджується заявою ОСОБА_6 від 31.10.2014 року, поданою на ім'я нотаріуса, в якій він вказує, що машиномісце АДРЕСА_5, не є спільною сумісною власністю, так як на час придбання вказаної нерухомості він у шлюбі не знаходився та не проживав однією сім'єю з жінкою, не перебуваючи при цьому у шлюбі.

У подальшому ОСОБА_5 продав зазначене машиномісце ОСОБА_3, що підтверджується договором купівлі-продажу від 03.11.2014 року.

Таким чином, суд першої інстанції також дійшов обґрунтованого висновку щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу від 31.10.2014 року, з застосуванням наслідків його недійсності та витребуванням зазначеного майна з володіння ОСОБА_3.

Як було встановлено судом сторони під час перебування у шлюбі придбали транспортні засоби: НYUNDAI SANTA FE, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_2, оформлений 16.04.2013 року на ОСОБА_6, та транспортний засіб ВМW Х3, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1, оформлений 13.02.2014 року на ОСОБА_7, які відповідно до вимог ст. 60 СК України є спільним сумісним майном подружжя.

17.06.2014 рокуОСОБА_6 зняв з реєстраційного обліку транспортний засіб НYUNDAI SANTA FE, який в свою чергу був зареєстрований за ОСОБА_9, що підтверджується інформацією, наданою Відділом ОРЕР УДАЇ ГУ МВС України в Одеській області. Письмова згода ОСОБА_7 на відчуження вказаного майна до суду не надана.

З матеріалів справи вбачається, що вартість відчуженого автомобіля НYUNDAI SANTA FE, відповідно до довідки-рахунку № 594745 від 17.06.2014 року, складає 149000 грн., тобто є цінним майном, відчуження якого потребує письмової згоди іншого з подружжя, яка в даному випадку не надавалася, тому суд першої інстанції цілком законно визнав недійсним правочин договору купівлі-продажу (перереєстрації, згідно довідки-рахунку) транспортного засобу НYUNDAI SANTA FE із застосуванням наслідків недійсності правочину, в частині скасування державної реєстрації вказаного автомобіля в органах ВРЕВ УДАЇ за новим власником ОСОБА_9 і зобов'язання останнього повернути вказаний транспортний засіб власнику.

Вартість спірних автомобілів визначена висновками експертних досліджень від 05.03.2015 року № 1064 та № 1065, і підстав не довіряти цим висновкам або вважати, що вони проведені з порушенням законодавства, колегія суддів не встановила.

Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо визнання за ОСОБА_7 права власності на транспортний засіб ВМW Х3, та визнання за ОСОБА_6 права власності на транспортний засіб НYUNDAI SANTA FE та стягнення з ОСОБА_7 різниці вартості транспортного засобу.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним до шлюбу, та майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, та майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, суд першої інстанції правильно не включив в розподіл майна подружжя квартиру АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_1, оскільки матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_7 квартири придбала до шлюбу та за особисті кошти, тому це майно за правилами 57 СК України є її особистою приватною власністю.

Що стосується вимог щодо визнання права власності за ОСОБА_6 на ? частку земельної ділянки та на ? частку житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_3, то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що доказів того, що зазначене майно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя суду не надано, тому судом правомірно відмовлено у зв'язку з недоведеністю заявлених вимог.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що наведені в апеляційних скаргах доводи не спростовують висновків суд першої інстанції, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення.

Відповідно до ч. 1. ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Таким чином, колегія суддів вважає, що усі зазначені обставини судом першої інстанції при ухвалені рішення були враховані, суд надав належну оцінку доказам та ухвалив законне, обґрунтоване рішення, яке скасуванню не підлягає.

Викладені в апеляційних скаргах доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

При таких обставинах, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини по справі, рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 213, 215 ЦПК України, а тому не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила:

Апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 27 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала колегії суддів набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала колегії суддів може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області

І.А. Артеменко

В.О. Суворов

В.І. Сватаненко