Номер провадження: 22-ц/785/9741/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.12.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Панасенкова В.О., Парапана В.О.,

при секретарі Добряк Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 жовтня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Роксоланівської сільської ради Овідіопольського району Одеської області про визнання договору довічного утримання дійсним та визнання права власності на нерухоме майно,

встановила:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з названим позовом, в якому зазначила, що на початку 2012 року до неї звернувся її сусід та давній знайомий ОСОБА_3 з пропозицією доглядати його у звязку з тим, що він був одиноким і людиною похилого віку. При цьому ОСОБА_3 пообіцяв їй укласти з нею нотаріально посвідчений договір довічного утримання, за яким передати їй у власність належні йому житловий будинок та земельну ділянку, які розташовані по вул. Пушкіна,13 в с. Роксолани Овідіопольського району. 25.12.2012 р. вона і ОСОБА_3К. уклали договір довічного утримання в простій письмовій формі, за яким ОСОБА_3 передав їй у власність зазначені вище жилий будинок та земельну ділянку, а вона зобовязалась допомогати йому матеріально, утримувати будинок та земельну ділянку. Фактично ОСОБА_3 передав їй у володіння жилий будинок та земельну ділянку. Нотаріально договір довічного утримання не був посвідчений тому, що ні вона, ні ОСОБА_3 не приділяли цій обставині будь-якого значення. 24.02.2014 р. ОСОБА_3 помер і вона його поховала за особисті кошти. Спадкоємці після смерті ОСОБА_3 відсутні.

З наведених підстав позивач просила визнати дійсним, укладений 25.12.2012 р. між нею та ОСОБА_3 договір довічного утримання, а також визнати за нею право власності на житловий будинок та земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, які розташовані по вул. Пушкіна,13 в с. Роксолани.

В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала.

Роксоланівська сільська рада не заперечувала щодо задоволення позову і просила розглянути справу без участі її представника. (а.с. 24)

Рішенням суду в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено в повному обсязі.

На вказане рішення суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає у зв'язку з тим, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази згідно ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин, та застосував необхідні норми матеріального права.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Статтею 640 ЦК України встановлено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Статтею 744 ЦК України визначено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно зі ст. 745 УК України договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 748 ЦК України встановлено, що набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

У відповідності до положень ст. 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом.

Судом першої інстанції правильно було встановлено, що 25.12.2012р. між позивачем та ОСОБА_3 у простій письмовій формі був укладений договір довічного утримання, за яким ОСОБА_3 передає ОСОБА_2 у власність своє майно у виді будинку та земельної ділянки площею 0,25 га, які розташовані в с. Роксолани Овідіопольського району, а ОСОБА_2 доглядає ОСОБА_3 до його смерті, допомагає матеріально, утримує будинок та землю, допомагає по господарству, годує його. (а.с. 14)

Зміст зазначеного договору суперечить вимогам ст. 751 ЦК України тому, що не містить грошової оцінки матеріального забезпечення, яке мало надаватися позивачкою відчужувачу нерухомого майна.

В нотаріальному порядку договір довічного утримання не був посвідчений і згідно наведених вище положень ч. 1 ст. 220 ЦК України він дійсно є нікчемним.

Позивач пояснила, що ОСОБА_3 не ухилявся від нотаріального посвідчення договору довічного утримання, а тому відсутні законні підстави для визнання цього договору дійсним згідно положень ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Крім того, з договору купівлі-продажу жилого будинку та державного акта на право приватної власності на земельну ділянку слідує, що їх власником була ОСОБА_4, дружина ОСОБА_3, яка померла у 2005 році. (а.с. 5-6)

Після смерті дружини ОСОБА_3 звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але свідоцтво про право на спадщину не отримав, тобто в установленому законом порядку не оформив своє право власності на жилий будинок та земельну ділянку. Без оформлення в установленому законом порядку права власності на зазначене нерухоме майно, ОСОБА_3 не мав права на його відчуження за договором довічного утримання. (а.с. 17)

За таких обставин суд дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що законні підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Визнання позову Роксоланівською сільською радою та сином померлого, якій мешкає поза меж України, суд до уваги не приймає тому, що ці визнання суперечать Закону, зокрема, наведеним вище положенням Цивільного Кодексу України.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з діючими нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин та дійшов правильного висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач не довела обставини, на які посилалася як на підставу своєї позовної заяви та апеляційної скарги.

Твердження позивача в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення відхилити, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в касаційному порядку до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Головуючий ОСОБА_5

Судді ОСОБА_6

ОСОБА_7