Єдиний унікальний номер 725/47/15-ц
Номер провадження 2/725/18/15
13.08.2015 року Першотравневий районний суд м.Чернівців
головуючого судді Піхало Н. В.
при секретарі Томко І.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1, третя особа: Управління Державної міграційної служби в Чернівецькій області, про звернення стягнення на предмет іпотеки, -
Крім того, з метою забезпечення виконання вищевказаного зобовязання 26 грудня 2006 року між ОСОБА_1 та банком укладено договір іпотеки №223/06-МК-Ч, відповідно до умов якого в іпотеку банку передано нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 81,8 кв.м., житловою площею 52,40 кв.м., яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності.
У звязку з наведеним, вважає, що у банку виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому 06.05.2014 року позивачем на адресу відповідача, який зареєстрований та проживає в квартирі, що є предметом іпотеки, було направлено добровільні вимоги про звільнення житлового приміщення, проте відповідач на вказані вимоги належним чином не відреагували.
На підставі наведеного, посилаючись на норми матеріального права, просив в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед АТ «Банк «Фінанси та Кредит» за кредитним договором №223/06-МК-Ч від 26.12.2006 року в розмірі 8 020 343,97 грн. звернути стягнення на користь позивача на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 52,40 кв.м., загальною площею 81,8 кв.м., та належить ОСОБА_1 на праві приватної власності за початковою ціною встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності на стадії проведення виконавчих дій; стягнути з відповідача судові витрати.
Представник позивача у судове засідання не зявився, подав клопотання про розгляд справи у його відсутності, не заперечував щодо заочного розгляду справи.
Відповідачка у судове засідання не зявилася, про час і місце судового розгляду повідомлялася належним чином за останньою відомою адресою місця її проживання, причини неявки суду не повідомила, що також підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.
Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Ураховуючи вказане, а також наявність згоди позивача на проведення заочного розгляду даної справи, суд вважає за можливе на підставі ст. 224 ЦПК України розглянути вказану справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказах.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України судове засідання проводилось без технічної фіксації.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі виходячи з наступного.
Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі
Частинами 1-3 ст. 212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до п. 3.2 договору сторони погодили, що позичальник зобовязується повністю повернути кредитні ресурси, отримані за договором до 25 грудня 2015 року. Погашення здійснюється шляхом зарахування відповідної суми на позичковий рахунок.
При цьому, позичальник зобовязується щомісяця, у строк до 20 числа кожного місяця здійснювати в складі щомісячного платежу за кредитом погашення заборгованості за кредитними ресурсами у розмірі, встановленому в Графіку погашення кредиту (Додаток № 1 до цього договору).
Згідно п. 4.3 договору позичальник у складі щомісячного платежу за кредитом сплачує щомісяця, у строк до 20 числа кожного місяця, відсотки за користування кредитними ресурсами в розмірах, зазначених у Графіку погашення кредиту.
За прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати відсотків, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1 відсоток від простроченої суми за кожен день прострочення. Зазначена пеня сплачується у випадку порушення позичальником строків платежів, передбачених пп. 3.2, 3.4, 4.3,4.4, 4.6 договору, а також будь-яких інших строків платежів, передбачених договором. Сплата пені не звільняє позичальника від зобовязання сплатити відсотки за увесь час фактичного користування кредитними ресурсами (п. 6.1 договору).
Також умовами кредитного договору визначено, що банк має право призупинити видачу кредитних ресурсів, відмовити позичальнику у продовженні строку дії цього договору, а також вимагати дострокового повернення кредитних ресурсів, оплати нарахованих відсотків за ними, неустойки відповідно до умов цього договору, зокрема у випадку несвоєчасного чи не в повному обсязі здійснення позичальником зарахування коштів на погашення заборгованості за кредитними ресурсами та/або сплати відсотків, відповідно до умов договору ( п. 3.4 договору).
Крім того, як встановлено судом, з метою виконання вищевказаного зобовязання за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 26 грудня 2006 року укладено договір іпотеки №223/06-МК-Ч, відповідно до умов якого в іпотеку передано нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1, загальною площею 81,8 кв.м., житловою площею 52,40 кв.м. (а.с 10-11).
Зокрема, відповідно до п. 1 даного договору іпотеки, він укладений з метою забезпечення виконання зобовязань, які виникли у позичальника на підставі кредитного договору №223/06-МК-Ч від 26 грудня 2006 року, за яким він зобовязався перед іпотекодержателем повернути у строк до 25 грудня 2015 року кредитні кошти в розмірі 83 400 євро, сплатити проценти за користування кредитними коштами в розмірі 13 процентів річних у валюті кредиту, а також можливі суми пені, штрафів та інших платежів, передбачених кредитним договором.
Строк дії договору іпотеки визначено з моменту його нотаріального посвідчення і до 25 грудня 2015 року або до повного виконання іпотекодавцем всіх зобовязань за кредитним договором та договором іпотеки (п. 6.1 договору).
Також даним договором іпотеки визначено право банку звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо іпотекодавцем не будуть виконані його зобовязання, передбачені кредитним договором чи договором іпотеки , у поряду та строки , передбачені цими договорами, в тому числі у належні строки не будуть сплачені кредитні кошти, відсотки, штрафні санкції чи інші платежі ( п. 3.3.4 договору).
Відповідно до п. 3.3.5 банк має право достроково звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку виникнення заборгованості зі сторони іпотекодавця по сплаті відсотків за користування кредитом більше ніж три місяці.
При цьому, відповідно до п. 4.2 договору визначено право банку у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобовязань, забезпечених іпотекою на звернення стягнення на предмет іпотеки, яке здійснюється в порядку, передбаченому чинним законодавством.
Як встановлено судом, у звязку з неналежним виконання позичальником ОСОБА_2 своїх зобовязань за забезпеченим іпотекою договором, Банком подано до суду позов про стягнення заборгованості за кредитним договором та рішенням Першотравневого районного суду від 21 червня 2011 року позовні вимоги задоволено частково, стягнуто на користь АТ Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за Кредитним договором №223/06-МК-Ч від 26.12.2006 року з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як поручителя за договором поруки в сумі 1 275 465,28 грн. (а.с. 14-15). Дане рішення суду не виконано й відповідно зобовязання сторін згідно вимог чинного законодавства не припинені.
Дана сума заборгованості відповідачем належними та допустимими доказами не спростована, а також відповідачем не надано доказів щодо належного виконання зобовязань за кредитним договором.
Так, відповідно до ч.1, ч.2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно до статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Крім того, пунктом 29 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних i кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК і виходити з того, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту.
Так, згідно вимог чинного законодавства, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.
При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст.ст. 530, 631 ЦК України).
Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).
При цьому, наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).
Також згідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, притриманням, завдатком.
Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).
Зокрема, звертаючись до суду із вказаним позовом, банк ураховуючи те, що боржник ОСОБА_2 своїх зобовязань за кредитним договором, забезпечених договором іпотеки не виконав, скориставшись правом на дострокове стягнення суми боргу, просив у рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки.
Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до ст. 589 Цивільного кодексу України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.
Згідно із ч. 2 ст. 590 Цивільного кодексу України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї в включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.
Відповідно до ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Згідно вимог ст. 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.
Таким чином, враховуючи положення ст.589 ЦК України та ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку», згідно яких у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а також ураховуючи те, що відповідачем зобовязання за кредитним договором належним чином не виконуються, що призвело до утворення заборгованості, суд приходить до висновку, що позов банку обґрунтований та підлягає задоволенню.
При цьому, вирішуючи питання про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, суд вважає за необхідне також зазначити наступне.
Так, 3 червня 2014 року прийнято Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набув чинності 07 червня 2014 року.
Відповідно до пункту 1 частини 1 цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови: що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.
При цьому мораторій на примусове відчуження житлових приміщень, які є предметом іпотеки та забезпечують виконання зобовязань позичальниками за валютними кредитами, не може бути підставою для відмови в позові про звернення стягнення на предмет іпотеки, а поширюється лише на виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме, його примусову реалізацію з прилюдних торгів в ході виконавчого провадження.
Крім того, Верховний Суд України у постанові від 27 травня 2015 року висловив свою позицію з приводу застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ( надалі Закон України «Про мораторій») та ця позиція у відповідності до ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.
Зокрема, в постанові розяснено, що поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобовязання ( пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України) що повною мірою відповідає лексичному значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.
Отже, мораторій є відстроченням виконання зобовязання, а не звільнення від його виконання. Відтак, встановлений Законом України «Про мораторій» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати ( відчужувати без згоди власника).
Згідно з п.4 Закону України «Про мораторій» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобовязань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.
Разом з тим, ураховуючи те, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що окрім даного житлового приміщення, яке виступає як забезпечення зобов'язання за кредитним договором та загальна площа якого становить 81,80 кв.м та житлова 52,40 кв.м й відповідно при зверненні стягненні на яке поширюються положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набув чинності 07 червня 2014 року, іншого нерухомого майна не має й відповідно дана квартира є єдиним житлом іпотекодавця та членів його сім'ї, підстави для застосування положень вищевказаного Закону судом не встановлено.
З таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідачка не належить до категорії осіб, до яких застосовується вказаний мораторій на відчуження предмета іпотеки.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Таким чином, суд вважає, що сплачений позивачем судовий збір в розмірі 243,60 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь банку.
На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 124,129 Конституції України, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 1,3,5,7,11,33 Закону України «Про іпотеку», ст.ст.11,256,257,261,267,546,572,575,627,1050 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 58, 60, 64, 88, 174, 212-215, 218, 294, 360-7, 368 ЦПК України, суд, -
Позов публічного акціонерного товариства Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1, третя особа: Управління Державної міграційної служби в Чернівецькій області, про звернення стягнення на предмет іпотеки , - задовольнити.
В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед АТ «Банк «Фінанси та Кредит» за кредитним договором № 223/06-МК-Ч від 26.12.2006 року в розмірі 8 020 343 грн. 97 коп. - звернути стягнення на квартиру загальною площею 81,8 кв.м, житловою площею 52,40 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності на стадії проведення виконавчих дій.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит» витрати повязанні із сплатою судового збору в сумі 243,60 грн.
Заочне рішення може бути переглянуто судом за письмовою заявою відповідача, поданою ним протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Чернівецької області через Першотравневий районний суд м. Чернівці протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Н. В. Піхало