Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Вінницької міської ради, управління Держземагенства у м. Вінниці Вінницької області, третя особа - державне підприємство «Поділлягеодезкартографія», про визнання недійсними державних актів на право приватної власності на земельну ділянку, скасування їх реєстрації та визнання недійсним договору про встановлення порядку користування земельною ділянкою, за касаційною скаргою ОСОБА_6 та представника ОСОБА_7 - ОСОБА_9 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 17 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що рішенням Вінницької міської ради Вінницької області від 31 жовтня 2003 року відповідачам передано у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована за адресою: м. Вінниця, АДРЕСА_1. На підставі цього рішення відповідачі отримали державний акт на право власності на земельну ділянку від 13 липня 2004 року площею 0,1000 га. 26 листопада 2004 року відповідачі уклали договір про встановлення порядку користування земельною ділянкою, що стало підставою для отримання 12 квітня 2005 року державних актів на право власності на земельну ділянку ОСОБА_6 площею 0,0040 га та 0,0542 га і ОСОБА_7 площею 0,0542 га. Позивачі, з урахуванням уточнень позовних вимог зазначають, що вищевказані державні акти на право власності на земельну ділянку підлягають визнанню недійсними, оскільки рішення органу місцевого самоврядування, яке стало підставою для їх видачі, скасовано постановою Вищого адміністративного суду України від 29 травня 2014 року. Ураховуючи викладене, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 просили задовольнити їх позовні вимоги і визнати недійсними державні акти на право власності на земельну ділянку, скасувати їх реєстрацію та визнати недійсним договір про встановлення порядку користування земельною ділянкою від 26 листопада 2004 року.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 17 березня 2015 року, позов задоволено: визнано недійсними державні акти на право власності на земельну ділянку, видані 13 липня 2004 року та 12 квітня 2005 року на ім'я ОСОБА_6 і ОСОБА_7, ОСОБА_8; скасовано їх реєстрацію; визнано недійсним договір про встановлення порядку користування земельною ділянкою від 26 листопада 2004 року.

У касаційній скарзі заявники просять скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

Касаційна скарга заявників підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та визнаючи недійсними три державні акти на право приватної власності на землю і договір про встановлення порядку користування земельною ділянкою, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що у зв'язку із скасуванням рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого видано державний акт на право приватної власності на землю, цей правовстановлюючий документ також підлягає визнанню недійсним. На підставі статей 215, 216 ЦК України є недійсним і договір про встановлення порядку користування земельною ділянкою та державні акти на право приватної власності на землю, видані на підставі скасованого договору. Строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачами, не застосовується, оскільки в силу частини четвертої статті 268 ЦК України позовна давність на вимоги про визнання незаконним правового акта органу місцевого самоврядування, яким порушено права власності громадян, не поширюється.

Проте з такими висновками судів погодитися не можна.

Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що на підставі договору дарування від 28 грудня 1982 року ОСОБА_3 є власником 1/5 частини будинку АДРЕСА_2 у м. Вінниці; ОСОБА_5 є власником 43/100 частин цього будинку на підставі свідоцтва про право власності на частину в спільному майні подружжя.

Рішенням виконкому Вінницької міської ради депутатів трудящих від 06 травня 1955 року для обслуговування будинку АДРЕСА_3 у м. Вінниці виділено земельну ділянку площею 460 кв. м.

Відповідачі є співвласниками сусіднього будинку АДРЕСА_1 у м. Вінниці.

Рішенням виконкому Вінницької міської ради депутатів трудящих від 06 травня 1955 року за будинком АДРЕСА_1 АДРЕСА_1 у м. Вінниці закріплено земельну ділянку площею 953 кв. м.

На підставі рішення Вінницької міської ради від 31 жовтня 2003 року ОСОБА_6, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 передано у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 0,1040 га, що розташована за адресою: м. Вінниця, АДРЕСА_1, і 13 липня 2004 року ОСОБА_6, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 отримали державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

26 листопада 2004 року між ОСОБА_6, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 укладено договір про встановлення порядку користування земельною ділянкою, згідно з яким ОСОБА_6, ОСОБА_7 отримали в користування дві земельні ділянки площею по 0,0542 га кожному. На підставі вказаного договору ОСОБА_6 і ОСОБА_7 отримали два державних акта на право власності на земельну ділянку від 12 квітня 2005 року (75 - 77).

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Статтями 116, 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності.

Визнаючи недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 13 липня 2004 року, суд першої інстанції, наводячи мотиви його скасування послався на постанову Вищого адміністративного суду України від 29 травня 2014 року, проте суд не звернув уваги, що адміністративним судом визнано протиправним і скасовано рішення Вінницької міської ради від 31 жовтня 2003 року в частині затвердження технічної документації з виконання землевпорядних робіт по передачі у приватну власність ОСОБА_6, ОСОБА_7 спірної земельної ділянки площею 0,1000 га, при цьому скасованим рішенням органу місцевого самоврядування у спільну сумісну власність відповідачів була передана земельна ділянка площею 0,1040 га, з якої 1000 кв. м для будівництва і обслуговування житлового будинку, а 40 кв. м для ведення садівництва; також суд не звернув уваги, що судовим рішенням скасовано рішення органу місцевого самоврядування в частині передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а спірний державний акт видано, в тому числі, і на ім'я ОСОБА_8

Крім того, суд не звернув уваги, що державні акти на право власності на земельну ділянку від 12 квітня 2005 року на ім'я ОСОБА_6 та ОСОБА_7 видані не на підставі скасованого рішення органу місцевого самоврядування, а на підставі цивільно-правового договору, у зв'язку з чим суду слід встановити, яким вимогам законодавства (цивільного чи земельного) ці оскаржувані акти не відповідають, навести норми права та мотиви, на підставі яких ці акти підлягають визнанню недійсними.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в частині другій статті 16 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України <nau://ukr/435-15|st203> зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У відповідності до частини першої статті 215 ЦК України <nau://ukr/435-15|st215> підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 ЦК України <nau://ukr/435-15|st203>.

Таким чином, визнаючи недійсним спірний правочин, суд мав врахувати те, що позивачі не були його сторонами та встановити, які вимоги, передбачені частинами першою - третьою та шостою статті 203 ЦК України, не додержано сторонами цього договору, які були б підставою для визнання його недійсним на підставі статті 215 ЦК України, а також зазначити, яке саме право позивачів порушено внаслідок укладення цього правочину.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

ОСОБА_6 і ОСОБА_9 заявлено про застосування позовної давності.

Положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки з загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини, і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті четвертому частини першої статті 268 ЦК України зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Згідно із підпунктом другим пункту другого Розділу І Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» пункт чотири частини першої статті 268 ЦК України виключено. Цей Закон набрав чинності 15 січня 2012 року.

Відповідно до пункту п'ять Розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Відмовляючи у застосуванні позовної давності, суд послався на пункт четвертий частини першої статті 268 ЦК України.

Проте суд не звернув уваги, що зазначені положення закону направлені на захист прав власників та інших осіб від держави, а під правовим актом органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування розуміється рішення, що прийняті суб'єктом управління і обов'язкові до виконання усіма керованими об'єктами, у зв'язку з чим державний акт про право власності на земельну ділянку не є правовим актом органу місцевого самоврядування, тому пункт четвертий частини першої статті 268 ЦК України та пункт п'ятий Розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Крім того, оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-319цс15.

Разом з тим, місцевий суд вказаного не врахував та дійшов помилкового висновку про те, що позовна давність, про застосування якої відповідачі заявляли клопотання, не поширюється на вимогу про визнання спірних державних актів недійсними. Крім того, дійшовши висновку про обґрунтованість вимог позивачів щодо визнання правочину недійсним не навів у рішенні висновків, з яких підстав не застосував позовну давність до вказаних вимог.

Отже суд першої інстанції не з'ясував всі обставини справи, не дослідив всі докази та не надав їм оцінки.

З'ясування цих обставин має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Апеляційний суд на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права уваги не звернув і помилково залишив рішення суду без змін.

Оскільки судами допущені порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, то оскаржувані судові рішення на підставі частини другої статті 338 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2128/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 338, 345 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 та представника ОСОБА_7 - ОСОБА_9 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 17 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська