АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа 761/28683/14--ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/9094/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Мальцев Д.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

12 серпня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів - Кравець В.А., Шиманського В.Й.,

при секретарі - Горобець А.С,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лендфонд», Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтервіамонт», треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Міцар», Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шкляренко Оксана Олександрівна про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 29 вересня 2009 року та визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 16 листопада 2009 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 травня 2015 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_3 - представник ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, вважаючи що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що у вересні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 29 вересня 2009 року, укладений між ОСОБА_4 та ТОВ «Лендфонд», визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 16 листопада 2009 року, укладеного між ТОВ «Інтервіамонт» та ТОВ «Лендфонд», посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що 20 серпня 2008 року між ним та ТОВ «Інтервіамонт» укладено договір комісії, на виконання умов якого ним було перераховано на користь ТОВ «Інтервіамонт» суму у розмірі 655 500 грн. та 500 грн.

29 вересня 2009 року на виконання умов вказаного договору між ТОВ «Інтервіамонт» та ТОВ «Міцар» було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення.

У порушення умов договору комісії ТОВ «Інтервіамонт» не повідомив його про укладення договору купівлі-продажу, не передав придбану на виконання умов договору комісії від 20 серпня 2008 року нерухомість, обґрунтовуючи невиконання своїх обов'язків наявністю договору про відступлення права вимоги від 29 вересня 2009 року, який укладено між ним - ОСОБА_4 та ТОВ «Інтервіамонт».

Також зазначив, що договір про відступлення права вимоги є неукладеним, оскільки, в порушення досягнутих в ньому домовленостей, не містить та не визначає такої істотної умови як ціна договору.

Зазначає, що укладений між ТОВ «Інтервіамонт» та ТОВ «Лендфонд» договір від 16 листопада 2009 року договір купівлі-продажу об'єкта нерухомості суперечить нормам ЦК України, загальним засадам цивільного законодавства, оскільки укладення наведеного договору здійснено без наявності необхідних повноважень, без дозволу та відома позивача.

У зв'язку із викладеним, просив суд визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 29 вересня 2009 року, укладений між ОСОБА_4 та ТОВ «Лендфонд», визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 16 листопада 2009 року, укладеного між ТОВ «Інтервіамонт» та ТОВ «Лендфонд».

Як вбачається з матеріалів справи, 20 серпня 2008 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Інтервіамонт» укладено договір комісії.

29 вересня 2009 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Інтервіамонт» укладено договір про відступлення права вимоги, згідно з п.п.1.1 якого, позивач відступив, а ТОВ «Лендфонд» набув право вимоги та обов'язків, що належали позивачу у відповідності до умов договору комісії від 20 серпня 2008 року, укладеного між позивачем та ТОВ «Інтервіамонт», зокрема отримати нежилі приміщення із місцезнаходженням: м. Київ, вул. О. Гончара, загальною площею до 130 кв. м. вартістю об'єкта не дорожче 700000 грн. або отримати грошові кошти, надані позивачем ТОВ «Інтервіамонт» на виконання договору в сумі 655 000 грн.

Пунктом 1.2. договору про відступлення права вимоги, серед іншого визначено що з моменту набрання чинності цього договору ТОВ «Лендфонд» одержує право вимагати від ТОВ «Інтервіамонт» належного виконання всіх зобов'язань за договором.

29 вересня 2009 року позивачем листом повідомлено ТОВ «Інтервіамонт» про відступлення права вимоги ТОВ «Лендфонд» щодо прав та обов'язків, які існували у позивача по договору.

Відповідно до п.2.1. договору відступлення права вимоги - право вимоги, що відступається за цим договором, оцінене сторонами в грошовій сумі, яку зазначено в додатковій угоді «Ціна» до даного договору.

Згідно п.6.4 вказаного договору додаткові угоди та додатки до цього договору є його невід'ємними частинами і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані сторонами та скріплені їх печатками.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 4 березня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ТОВ «Інтервіамонт», ТОВ «Лендфонд», третя особа ТОВ «Міцар» про визнання права власності та витребування майна, встановлено відповідність укладеного договору про відступлення права вимоги від 29 вересня 2009 року вимогам цивільного законодавства. Вказане рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 червня 2014 року.

За положенням ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), згідно з ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

За ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо зміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вважав їх необґрунтованими.

Колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції не надано оцінки тому, що істотною умовою договору про відступлення права вимоги від 29 вересня 2009 року є визначення «ціни договору», щодо якої сторонами не досягнуто згоди, оскільки ці доводи спростовуються матеріалами справи, так, згідно п.п. 2.1, 6.4 договору про відступлення права вимоги, право вимоги, що відступається за цим договором оцінене сторонами в грошовій сумі, яку зазначено в Додатковій угоді «Ціна» до даного договору.

Посилання апелянта на те, що договір про відступлення права вимоги від 29 вересня 2009 року є неукладеним, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 4 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 червня 2014 року надано оцінку зазначеній обставині та встановлено відповідність договору вимогам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Також колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що у ТОВ «Інтервіамонт» були відсутні підстави для відчуження майна на користь ТОВ «Лендфонд», так як воно придбане виключно для позивача, оскільки ОСОБА_4 згідно договору про відступлення права вимоги від 29 вересня 2009 року, укладеного з ТОВ «Лендфонд» відступлено на користь останнього права вимоги та обов'язки, що належали позивачу за договором комісії.

Доводи апеляційної скарги про те, що зобов'язання по договору комісії від 20 серпня 2008 року не виконано по сьогодні, також не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки спростовуються матеріалами справи, на підставі договору про відступлення права вимоги від 29 вересня 2009 року, ОСОБА_4 передав свої права та обов'язки, які належали йому за договором комісії ТОВ «Лендфонд».

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду не спростовують та не впливають на їх правильність.

Оскільки рішення суду постановлене з дотриманням норм діючого законодавства, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 травня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді