У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,
суддів: Євграфової Є.П., Іваненко Ю.Г.,
Завгородньої І.М., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» до ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» на рішення апеляційного суду Одеської області від 17 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулося до суду з позовом, у якому зазначало, що

09 жовтня 2008 року між ним та ОСОБА_7 укладений кредитний договір № 552, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 135 тис. грн зі сплатою 21 % річних терміном до 09 жовтня 2018 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором,

09 жовтня 2008 року між банком та ОСОБА_6 укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку банку нерухоме майно - житловий будинок загальною площею 123,3 кв. м, житловою площею 95,8 кв. м, що розташований по АДРЕСА_1, що належить відповідачу на праві власності.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_7 зобов'язань за кредитним договором, станом на 06 жовтня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 218 183 грн 27 коп., на погашення якої банк просив звернути стягнути на предмет іпотеки, а також передати йому в управління предмет іпотеки на період його реалізації, визнати за ним вищий пріоритет на предмет іпотеки як єдиного іпотекодержателя та виселити відповідача з іпотечного будинку зі зняттям з реєстраційного обліку.

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області

від 08 грудня 2014 року позов задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором

від 09 жовтня 2008 року, а саме: житловий будинок, загальною площею

123,3 кв. м, житловою площею 95,8 кв. м, по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_6 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05 липня 2004 року, зареєстрованого Татарбунарським районним бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості 05 липня 2004 року, записаного в реєстрову книгу під № 2, номер запису 484, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, яка буде вставлена на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, в рахунок погашення кредитної заборгованості за кредитним договором від 09 жовтня 2008 року № 552 у розмірі 218 183 грн 27 коп., з якої: прострочений основний борг за кредитом - 49 498 грн 96 коп.; прострочені проценти за користування кредитом - 66 785 грн 63 коп.; пеня за прострочені проценти за користування кредитом - 47 203 грн 23 коп.; пеня за прострочений основний борг за кредитом - 28 614 грн 63 коп.; сума інфляційних втрат від прострочених сум заборгованості за кредитом -

14 721 грн 21 коп.; сума інфляційних втрат за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом - 3 615 грн 01 коп.; 3 % річних за несвоєчасне погашення кредиту - 4 689 грн 61 коп.; 3 % річних за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом - 3 054 грн 99 коп.

Визначено вищий пріоритет ПАТ «Державний ощадний банк України» на предмет іпотеки за іпотечним договором від 09 жовтня 2008 року, як єдиного іпотекодержателя на житловий будинок загальною площею

123,3 кв. м, житловою площею 95,8 кв. м, що розташований по

АДРЕСА_1

Виселено ОСОБА_6 з житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1, та знято з реєстраційного обліку у Татарбунарському районному секторі Державної міграційної служби України в Одеській області. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 17 лютого 2015 року рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 08 грудня 2014 року скасовано, у позові відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Державний ощадний банк України», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга має бути задоволена частково.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судом апеляційної інстанції не дотримано.

Із матеріалів справи вбачається, що 09 жовтня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_7 укладений кредитний договір № 552, відповідно до умов якого остання отримала кредит на споживчі цілі у розмірі 135 тис. грн зі сплатою 21 % річних терміном до 09 жовтня 2018 року (а. с. 5−7).

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 09 жовтня 2008 року між банком та ОСОБА_6 укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку банку нерухоме майно - житловий будинок загальною площею 123,3 кв. м, житловою площею 95,8 кв. м, що розташований по АДРЕСА_1, що належить відповідачу на праві власності (а. с. 8−11).

Згідно з наданим банком розрахунком станом на 06 жовтня 2014 року за договором із ОСОБА_7 утворилася заборгованість за кредитом у розмірі 218 183 грн 27 коп., з якої: прострочений основний борг за кредитом - 49 498 грн 96 коп.; прострочені проценти за користування кредитом - 66 785 грн 63 коп.; пеня за прострочені проценти за користування кредитом - 47 203 грн 23 коп.; пеня за прострочений основний борг за кредитом - 28 614 грн 63 коп.; сума інфляційних втрат від прострочених сум заборгованості за кредитом - 14 721 грн 21 коп.; сума інфляційних втрат за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом - 3 615 грн 01 коп.; 3 % річних за несвоєчасне погашення кредиту - 4 689 грн 61 коп.; 3 % річних за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом -

3 054 грн 99 коп. (а. с. 87).

Відмовляючи у позові, апеляційний суд керував тим, що банк звернувся з вимогою про звільнення житлового приміщення без врахування часткового погашення ОСОБА_7 кредитної заборгованості, не вбачається офіційного попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання кредитного зобов'язання, спірний житловий будинок є єдиним житлом для відповідача та членів його сім'ї, розмір заборгованості та грошова оцінка житлового будинку не є спів - мірними, тому звернення стягнення на житловий будинок не є справедливим.

Із такими висновками суду погодитися у повному обсязі не можна.

Встановлено, що 06 серпня 2014 року ОСОБА_7 у ході виконавчого провадження з примусового виконання рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 05 березня 2013 року частково сплачена заборгованість за кредитним договором у розмірі 89 217 грн 02 коп.

10 вересня 2014 року банк отримав від відділу державної виконавчої служби Татарбунарського районного управління юстиції Одеської області грошові кошти у розмірі 81 106 грн 39 коп. за вирахуванням виконавчого збору у розмірі 10 %.

14 жовтня 2014 року позивач подав до суду першої інстанції заяву про зменшення розміру позовних вимог, що підтверджено детальним розрахунком заборгованості станом на 06 жовтня 2014 року, де у додатку № 1 в колонці «Погашення кредиту» зазначено про те, що 10 вересня 2014 року на погашення кредиту надійшло 59 661 грн 92 коп, у додатку № 2 у колонці «Сума сплачених процентів» зазначено про погашення процентів у розмірі 21 444 грн 47 коп. (а. с. 87−95).

Зазначених обставин апеляційний суд не врахував і зробив помилковий висновок, що наданий банком розрахунок заборгованості за кредитним договором від 09 жовтня 2008 року № 552 не відповідає дійсному.

Крім того, відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Разом з тим, суд апеляційної інстанції на вказані вимоги уваги не звернув, наданий банком розрахунок заборгованості не перевірив, зазначивши про його невідповідність.

18 липня 2014 року на адресу ОСОБА_6 банком направлено вимогу № 28/01-18/14743 про необхідність звільнення житлового приміщення (квартири) та повідомлено, що у випадку невиконання або неналежного виконання зобов'язань за кредитним договором банк може звернути стягнення на предмет іпотеки (а. с. 18).

Згідно з вимогами ст. 30 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Разом з тим положення ч. 1 цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Однак суд апеляційної інстанції на зазначені вимоги закону уваги не звернув.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_88/ed_2013_07_04/pravo1/T030898.html?pravo=1> у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання − звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_218/ed_2013_07_04/pravo1/T030898.html?pravo=1> 33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з п. 3.1 договору іпотеки іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язання за умови порушення позичальником кредитного та цього договору, задовольнити у повному обсязі усі свої вимоги за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_260/ed_2013_07_04/pravo1/T030898.html?pravo=1> до ст. 40 Закону передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Згідно з ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

За змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

На зазначені вимоги суд апеляційної інстанції уваги не звернув, ці обставини не встановив та не роз'яснив сторонам їх обов'язків подавати докази на підтвердження своїх вимог та заперечень.

Крім того, не співмірність вартості предмета іпотеки та розміру заборгованості за забезпеченим кредитним договором не є підставою для відмови у позові.

Оскільки судом апеляційної інстанції не встановлені обставини, що мають значення для вирішення спору, не роз'яснено сторонам їх права та обов'язки у контексті вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України, рішення суду апеляційної інстанції необхідно скасувати, а справу передати на новий розгляд до того ж суду іншим складом суду.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 338, 343, 344, 347 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 17 лютого 2015 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до апеляційного суду Одеської області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: П.О. Гвоздик
Судді: Є.П. Євграфова
І.М. Завгородня
Ю.Г. Іваненко
О.М. Ситнік