Провадження № 22-ц/779/1725/2015
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Бойчук І.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Бойчука І.В.,

суддів Проскурніцького П.І., Ясеновенко Л.В.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю ОСОБА_2 та представника ПАТ «УкрСиббанк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 02 липня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 02 липня 2015 року задоволено позов Пат «УкрСиббанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_6 та ОСОБА_4 в користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк 29 831,38 дол США, що в гривневому еквіваленті, станом на 06.11.2014 року становить 402 634 грн. 48 коп заборгованості за кредитним договором № 0.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ «УкрСиббанк» за кредитним договором № 0 від 01.11.2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки: квартиру № 36, житловою площею 37,5 кв.м., загальною площею 60,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 і належить ОСОБА_2, шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», з початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» по 1218 грн. судових витрат з кожного.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки постановлено не виконувати на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Апелянт на дане рішення подав апеляційну скаргу в якій зазначає, що суд незаконно звернув стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 1 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», визначено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави. Однак, судом залишено поза увагою, що вищевказана дефініція правової норми крім прямої заборони не містить будь-яких інших альтернатив.

Також судом першої інстанції не надано належної правової оцінки ст. 4 ЗУ «Про мораторій», відповідно до якої протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки протягом дії вказаного закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм, то в суду не було підстав для задоволення позову, а тому у вимогах банку про звернення стягнення на спірну квартиру слід відмовити з підстав, передбачених ЗУ №1304-УІІ від 03 червня 2014 року.

Просить рішення суду першої інстанції в частині звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати і ухвалити нове рішення яким відмовити в задоволенні даної вимоги.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 01 листопада 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (згодом названийа ПАТ «УкрСиббанк») та відповідачем ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 (а.с.8-13), за яким банк надав, а позичальник ОСОБА_3 отримав кредит в сумі 44 000 дол США та зобов'язався погасити кредит не пізніше 31 жовтня 2014 року. Умовами п. 1.3.1. договору встановлено розмір відсотків за користування кредитними коштами, який становить 13,9 % річних.

Незважаючи на взяті на себе за кредитним договором зобов'язання, відповідач ОСОБА_3 систематично порушував строки сплати кредиту, що підтверджується довідкою-розрахунком заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 01 листопада 2007 року (а.с.36-46).

Позивачем станом на 06 листопада 2014 року проведено розрахунок заборгованості за договором про надання споживчого кредиту та нараховано всю суму заборгованості яка становить 29 831,38 Доларів США, що в гривневому еквіваленті, станом на 06.11.2014 року становить 402 634 грн. 48 коп.

В забезпечення належного виконання зобов'язання ОСОБА_3, 01 листопада 2007 року між позивачем та відповідачкою ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 1/0-П (а.с.22-23). Відповідно до п. 1.1 договору поруки, поручитель зобов'язалась перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_3 усіх його зобов'язань за кредитним договором. У зв'язку з чим, поручитель за вимогою банку повинен нести солідарну з позичальником відповідальність.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що вимога позивача про солідарне стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту з боржника ОСОБА_3 та поручителя ОСОБА_7 є обґрунтованою та стягнув з них на користь позивача суму заборгованості, яка сторонами не оспорюється.

Задовольняючи вимоги позивача про звернення на предмет іпотеки, суд першої інстанції встановив, що в забезпечення виконання зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 01 листопада 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (назву якого змінено на ПАТ «УкрСиббанк») та відповідачкою ОСОБА_2, як іпотекодавцем-майновим поручителем укладено договір іпотеки нерухомого майна (а.с.16-19), згідно п. 1.1 даного договору ОСОБА_2 передала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: квартиру № 36, житловою площею 37,5 кв.м., загальною площею 60,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі Свідоцтва про право особистої власності на квартиру виданого 10.03.1993 року. Предмет іпотеки складається із трьох житлових кімнат. Предмет іпотеки було придбано відповідачкою не за рахунок коштів, які отримані на підставі договору про надання споживчого кредиту.

Судом встановлено, що особи боржника, фінансового поручителя та майнового поручителя є різними.

Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку» визначено підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання боржником зобов'язання забезпеченого іпотекою, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. За рахунок предмета іпотеки він має право задоволити в повному обсязі свої вимоги з урахуванням сплати відсотків, неустойки, збитків та іншого. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 589 ЦК України встановлено, що у разі невиконання зобов'язання забезпеченого заставою, заставодержатель (іпотекодержатель) набуває право звернення стягнення на предмет застави (іпотеки). За рахунок предмета застави, іпотеки він має право задоволити в повному обсязі свої вимоги з урахуванням сплати відсотків, неустойки, збитків та іншого.

07 червня 2014 року набув чинності ЗУ №1304-VII від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» і даний закон поширює свою дію на правовідносини, які склались між сторонами спору.

Позичальник ОСОБА_3 одержав кредит в іноземній валюті, у забезпечення його виконання майновий поручитель іпотекодавець ОСОБА_2 передала в іпотеку квартиру, загальна площа якої не перевищує 140 кв.м., наявність в іпотекодавця у власності іншого нерухомого житлового майна судом не встановлена.

Згідно ст. 4 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Верховним Судом України у постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-57цс15 зроблено правовий висновок, який є обов'язковим для застосування. У висновку зазначено про те, що згідно з пунктом 1 Закону України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі Закон № 1304-VII) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України Про заставу та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України Про іпотеку, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Відтак установлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону № 1304-VII протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону № 1304-VII не підлягає виконанню.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що вимога банку про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає до задоволення, однак рішення в цій частині на час дії Закону № 1304-VII не підлягає виконанню.

Доводи апелянтки про неправильність застосування судом першої інстанції вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не заслуговують на увагу і спростовуються позицією Верховного Суду України у справах даної категорії і суд цим обставинам у оскаржуваному рішенні дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують законності та обґрунтованості судового рішення.

Колегія суддів вважає, що рішення судом першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 02 липня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: І.В. Бойчук

П.І. Проскурніцький

Л.В. Ясеновенко