АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/4243/15 Головуючий І інстанції -
Категорія: право власності Доповідач - Костенко Т.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: Костенко Т.М.

суддів: Колтунової А.І., Гальянової І.Г.

за участі секретаря Герасимової К.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м.Харкова від 03 березня 2015 року та на додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 червня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

в с т а н о в и л а

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просила встановити факт проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу однією сім'єю, визнати автомобіль об'єктом спільної сумісної власності та стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості ? частки автомобіля TOYOTA CAMRY (номерний знак НОМЕР_1) 2008 р. випуску, який позивачка вважає об'єктом спільної сумісної власності.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав та пояснив, що спірний автомобіль він придбав в кредит за власні гроші; з позивачкою проживав однією родиною в період з жовтня 2006 року до грудня 2007 року, а спірний автомобіль був придбаний 01 липня 2008 року, а тому відповідач вважає, що він не є об'єктом спільної сумісної власності і не може бути поділений між сторонами.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 03 березня 2015 року позовні вимоги задоволені: визнано спільною сумісною власністю подружжя автомобіль марки TOYOTA CAMRY (номерний знак НОМЕР_1) 2008 р. випуску та розділено між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зазначений автомобіль; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за належну їй частку в майні, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, в розмірі 117 526 грн. 33 коп.; автомобіль залишено у власності та користуванні ОСОБА_2. Вирішене питання щодо розподілу судових витрат.

Додатковим рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 червня 2015 року було встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу однією родиною з жовтня 2006 року до 21 січня 2012 року.

ОСОБА_2 не погодився з такими рішеннями суду першої інстанції та подав апеляційні скарги, в яких посилався на численні порушення норм матеріального та процесуального права суддею під час розгляду справи, а тому просив оскаржувані рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 05.11.2007 року про стягнення аліментів з ОСОБА_2 було підтверджено спільне проживання сторін лише у період з жовтня 2006 року до 05 листопада 2007 року, а не до часу придбання автомобіля. Крім того, ОСОБА_2 стверджує, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визнання ним факту спільного проживання та ведення спільного господарства з ОСОБА_3 у період з жовтня 2006 року до січня 2012 року, проте такий висновок не відповідає дійсності, оскільки відповідачем було висловлено згоду тільки на сплату аліментів, а термін спільного проживання він не підтверджував.

Апелянт зазначає, що Московським районним судом м. Харкова були неправильно оцінені та взагалі не досліджені докази, які мають значення у справі, а також враховані документи, надані позивачкою, які ОСОБА_2 вважає фіктивними. Крім того, на думку відповідача, свідчення свідків зі сторони ОСОБА_3 не відповідають дійсності, оскільки надані зацікавленими особами, а тому такі свідчення суд мав оцінювати критично.

Доводи апеляційної скарги також містять посилання на те, що ОСОБА_3 насправді мешкала і була зареєстрована за адресою АДРЕСА_1, а також сплачувала комунальні послуги за цією адресою. Даний факт підтверджується відповіддю голови ЖК «Приозерний 71» ОСОБА_4 № 70 від 14.06.2014 року, проте судом першої інстанції врахований не був.

ОСОБА_2 вказує на те, що районним судом не були прийняті його заяви про забезпечення доказів та не витребувані документи, які на його думку є важливими доказами у справі та підтверджують місце проживання позивача, склад родини та інші важливі обставини.

За ствердженням апелянта, суд першої інстанції не допитав всіх свідків з його боку, чим порушив його право на надання доказів.

Відповідач вбачає упередженість суду під час розгляду зазначеної цивільної справи по відношенню до нього та стверджує, що всі надані ним докази судом було безпідставно проігноровано, в той час як представник позивача мав можливість подавати заяви про забезпечення доказів і заявляти клопотання.

Також ОСОБА_2 посилається на те, що позивачка не відображала в своїх податкових деклараціях інформацію про належність їй спірного автомобілю, не вказувала його як чоловіка і члена її родини, але місцем проживання вона зазначала АДРЕСА_1, а не адресу ОСОБА_2 Таким чином, апелянт вважає встановленим той факт, що ОСОБА_3 власноруч підтвердила відсутність автомобіля TOYOTA CAMRY(номерний знак НОМЕР_1) 2008 р. випуску у неї або членів її сім'ї.

В апеляційній скарзі також зазначено про ігнорування судом першої інстанції наданих відповідачем листів з КП «Жилсервіс - МЖК», відповіді Київського РВ ХМУ ГУМВСУ у Харківській області, відповіді ПП «Інтердом-плюс», відповіді ЖК «Приозерний 71», акту обстеження житлового приміщення від 12.11.2013, відповіді КС «Надія», заяву ОСОБА_3 до дитячого садочку «Паросток» та інших документів, які на думку ОСОБА_2 беззаперечно спростовують факт спільного проживання і ведення спільного господарства з позивачкою.

ОСОБА_2 було подано також апеляційну скаргу на додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 червня 2015 року, в якій він вказує на упередженість судді та її зацікавленість у результатах розгляду спору між сторонами, навмисне порушення суддею норм матеріального та процесуального права, затягування процесу розгляду справи, зникнення з матеріалів справи деяких документів, та своєчасне не передання справи до Апеляційного суду Харківської області для розгляду його апеляційної скарги. З цих підстав відповідачем заявлявся відвід судді, який не був задоволений.

Відповідач також зазначає, що ним було виявлено фальсифікацію журналів судових засідань, які не відповідають реальним подіям, що відбувались під час судових засідань. До ухвалення додаткового рішення у справі він надавав відповідні заперечення на журнали судових засідань (а.с. 29-30).

Враховуючи викладене вище, ОСОБА_2 просить скасувати оскаржувані рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 у повному обсязі. Крім того, просить провести службову перевірку відносно судді Московського районного суду м. Харкова за фактами, які він виклав у своїх апеляційних скаргах.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваних рішень, а також доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення таким вимогам закону відповідає лише частково.

Зокрема, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про доведеність факту проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однією сім'єю без шлюбу в період з жовтня 2006 року по грудень 2007 року.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що в зазначений період сторони дійсно проживали разом, були поєднані спільним побутом, веденням домашнього господарства і між ними дійсно склалися усталені відносини, притаманні подружжю.

Зазначені обставини підтверджуються сукупністю належних, допустимих та достатніх доказів, досліджених та проаналізованих судом першої інстанції, зокрема: визнанням самим відповідачем такої обставини; рішенням Київського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2007 року, яким встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 живуть разом однією сім'єю та ведуть спільне господарство з жовтня 2006 року; цим же рішенням визнано ОСОБА_2 батьком ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2; іншими матеріалами справи.

Відповідно до ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі . Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, судова колегія вважає встановленим факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в період з жовтня 2006 року по грудень 2007 року.

В той же час, з іншими висновками районного суду судова колегія погодитись не може, виходячи із наступного.

За приписами ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до вимог ч.2 ст.21 СК України проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Так званий "цивільний шлюб" - це побутова категорія, яка свідчить лише про наявність однієї ознаки шлюбу - сімейного союзу жінки та чоловіка. Отже, жінка та чоловік у цьому союзі мають статус сім'ї, але не мають статусу подружжя.

Ознаками родини є спільне проживання, наявність при цьому проживанні спільного господарства, проява шлюбних відносин перед іншими особами (в листуванні, документах, спільних заявах та ін.), взаємна підтримка один одного, проживання з ними дітей та інші обставини, які можуть характеризувати відносини між чоловіком та жінкою як сімейні.

Вирішуючи спір в цій частині, судом за підставу взяті непрямі докази або докази, які спростовуються матеріалами справи чи суперечать один одному.

Оскільки покази свідків як з боку позивача, так і з боку відповідача, пов'язані із захистом інтересів своєї сторони, судова колегія до уваги їх не бере, а спирається виключно на письмові докази, які відповідають вимогам ст.ст. 58, 59 ЦПК України.

Проживання однією сім'єю з відповідачем саме до січня 2012 року позивач доводить, зокрема, копіями фотокарток різного проміжку часу, на яких зображено ОСОБА_2 та ОСОБА_3, подекуди з їх сином. Достовірність даних фотознімків не оспорюється відповідачем по справі.

Однак той факт, що сторони спільно проводили дозвілля, не свідчить про наявність між ними усталених відносин, що притаманні подружжю, взаємної матеріальної допомоги та підтримки.

Судова колегія не вважає доведеним проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу до січня 2012 року.

Відповідно до вимог ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Згідно роз'яснень, які містяться у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" під час застосування ст.74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися установлені відносини, що притаманні подружжю.

Матеріали справи містять відомості щодо розірвання позивачкою шлюбу із ОСОБА_6 в грудні 2006 року. Однак, рішення Київського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2007 року, яким встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 живуть разом однією сім'єю та ведуть спільне господарство з жовтня 2006 року, на час розгляду справи районним судом не змінене та не скасоване у встановленому законом порядку.

Позивачем не доведено також, що саме протягом зазначеного періоду нею та ОСОБА_2 були накопичені спільні сумісні кошти на придбання спірного автомобіля.

Однак кошти, зароблені сторонами до кінця 2007 року, не можуть бути визнані спільними сумісними коштами, а той факт, що ОСОБА_3 взяла фінансову участь власними коштами у придбанні вказаного рухомого майна, вона не довела.

Натомість, копії майнових декларацій ОСОБА_3, складених нею власноруч як державним службовцем та наданих суду за період 2004-2012 років, не містять відомостей щодо наявності у її власності чи користуванні спірного автомобіля TOYOTA CAMRY 2008 року випуску.

Матеріали справи не містять доказів того, що до січня 2012 року сторони мали усталені відносини, що притаманні подружжю, що ОСОБА_2 визнавав права ОСОБА_3 як дружини, та визнавав щодо неї обов'язки. Той факт, що ОСОБА_2 перебував у відпустці по догляду за дитиною в період з липня 2010 по січень 2012 року сам по собі про зазначене не свідчить.

У відповідності до п.1, ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Як зазначає п.1, ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", суди, вирішуючи спори між подружжям про майно, повинні встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Відповідно до вимог ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі,майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цьогоКодексу.

Згідно з п.5 ч.1 ст. 256 ЦПК України, факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу може бути встановлений у судовому порядку.

За змістом наведених вище норм, правові наслідки встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без шлюбу, так і встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України пов'язується виключно з набранням законної сили рішенням суду, яким такі юридичні факти встановлені.

Саме до цього зводиться правова позиція, висловлена у постановах Верховного Суду України від 19 вересня 2011 року у справі №6-33цс/11 та від 7 листопада 2011 року № 6-44цс/11, ухвалених за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, які згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із такими рішеннями Верховного Суду України.

На підставі викладеного, відповідно до п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, судова колегія вважає за необхідне рішення суду першої інстанції змінити у зазначених частинах у зв`язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 209, 218, п.4 ч.1 ст.309, ст.313, ч.2 ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В и р і ш и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 березня 2015 року скасувати.

Додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 червня 2015 року змінити.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією сім'єю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як чоловіка та жінки без шлюбу в період з жовтня 2006 по грудень 2007 років.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -