БРОВАРСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
справа № 361/3533/15-ц
провадження № 2/361/1851/15
РІШЕННЯ

Іменем України

12 серпня 2015 року Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого - судді Селезньової Т.В.

при секретарі - Лустіній Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бровари цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Проектно- будівельна компанія «Транс- Будова» про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку зі звільненим працівником, стягнення компенсації за невикористану відпустку, стягнення моральної шкоди, суми безпідставно виплаченої зарплати,

встановив:

Позивач просить стягнути з відповідача середню заробітну плату за час затримки розрахунку в сумі 13488грн., компенсацію за невикористану відпустку за весь період роботи у відповідача 4500грн., та відшкодувати моральну шкоду в сумі 20000грн.

Позовні вимоги мотивувала тим, що працювала у відповідача, відповідач допустив затримку у виплаті зарплати за останні місяці роботи, при звільненні не провів з нею остаточний розрахунок, не виплатив борг по зарплаті і компенсацію за невикористані щорічні відпустки; вона жодного разу відпустку не використала. З приводу стягнення моральної шкоди пояснила наступне:

Працювала у відповідача, але в 2014 році відповідач перестав платити зарплату, посилаючись на відсутність замовлень і грошей; вона як працівник виходила на роботу, а з осені 2014р. відповідач запропонував на роботу не ходити , підтримувати зв'язок у телефонному режимі, і обіцяв викликати на роботу у разі, якщо робота з,явиться. В кінці грудня 2014р. вона, прийшовши до відповідача і поцікавившись про строки виплати зарплати , дізналась, що вже звільнена з 3.05.2014р. На вимогу провести з нею розрахунок, відповідач їй відмовив, посилаючись на відсутність грошей, тоді ж виготовив наказ про звільнення, зробив запис в трудовій книжці і видав їй трудову книжку. Вважає, що відповідач, який обманював її протягом понад півроку, умовчував факт її звільнення, звільнив «заднім числом», - завдав їй моральної шкоди, принизив її, позбавив можливості своєчасно знайти іншу роботу, а через невиплату заробітної плати вона була поставлена у скрутне матеріальне становище.

Відповідач позов визнав частково, подав письмові заперечення, в яких погодився виплатити позивачці заробітну плату за п'ять місяців у розмірі 6250грн. (виходячи з середньо місячної зарплати позивачки 1250грн. на місяць), і компенсацію за невикористану відпустку в сумі 1250грн. В іншій частині вимоги позивачки не визнав, мотивуючи тим, що причиною виникнення заборгованості і затримки розрахунку стало тяжке фінансове становище підприємства, наявність виконаних, але неоплачених замовником робіт, і посилаючись на те, що позивачка , працюючи у відповідача тривалий час, знала про таке становище підприємства.

В судовому засіданні при з'ясуванні обставин справи і дослідженні доказів, представник відповідача пояснила, що позивачка була звільнена з 3.05.2014р., оскільки не було роботи і не було замовлень. Представник не заперечувала, що після того позивачка приходила на роботу, але про звільнення їй не повідомляли до листопада 2014 року, з яких причин - пояснити не змогла. Не заперечує, що трудову книжку видали позивачці в кінці грудня 2014року, і тоді ж ознайомили з наказом про звільнення. В своїх усних поясненнях представник відповідача за довіреністю (вона є головний бухгалтер) стверджувала, що заборгованості по зарплаті не існувало станом на день звільнення, але пояснити, чому в письмових запереченнях відповідач визнав заборгованість за 5 місяців не змогла.

При розгляді даного трудового спору суд виходить лише з тих документів, які подані суду. І при цьому суд враховує, що у трудовому спорі обов'язок по доказуванню своєчасного розрахунку з звільненим працівником, по доказуванню дотримання трудового законодавства - покладається на відповідача як роботодавця. Суд враховує, що відповідачу суд пропонував представити суду всі необхідні документи, що стосуються розрахунків, даних про розмір середньомісячної і середньоденної заробітної плати позивачки, виплати заробітної плати, проведення розрахунку при звільненні, щодо відбутих і не використаних відпусток і нарахування компенсації за невикористані відпустки. Відповідач такі документи на вимогу суду не представив, після оголошеної для цього перерви представник відповідача повторно в судове засідання не з,явився.

Суд ухвалив провести і закінчити розгляд справи у відсутності представника відповідача, згідно ст..169 ЦПК.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, подані сторонами, суд дійшов таких висновків:

ОСОБА_1 працювала у відповідача на посаді інженера ВТВ відповідно до наказу № 2-к від 12.11.2012р.

Згідно наказу № 4-у від 03.05.2014р. позивачка звільнена з посади інженера ВТВ з 03.05.2014р. за власним бажанням (ст..38 КЗпП) підстава - заява ОСОБА_1 від 3.05.2014р.

Даних про своєчасне ознайомлення працівника з наказом про звільнення не надано.

Згідно записів у трудовій книжці- зроблено запис про звільнення на підставі наказу №4-к від 3.05.2014р.

Даних про дату видач трудової книжки і вчинення запису в ній про звільнення відповідач суду не надав.

Тому суд погоджується зі ствердженням позивачки, що про своє звільнення вона дізналась лише в кінці грудня 2014р.

Відповідач не заявив про застосування строку позовної давності, тому дане питання не є предметом дослідження в судовому засіданні.

У справі є довідка про доходи, видана 29.10.2014р. відповідачем позивачці за вихідним номером №48, згідно даної довідки, ОСОБА_1 дійсно працює в ТОВ «ПБК «ТРАНС_БУДОВА» з 12.11.20112р., основне місце роботи, інженер ВТВ, нарахована заробітна плата: за квітень 2014р. 1250грн., за травень 2014р. 1250грн, за червень 2014р. 1250грн., за липень 2014р. 1250грн., за серпень 2014р. 1250грн., за вересень 2014р. 1250грн.. всього 7500грн.

Даних про виплату вказаної зарплати, зокрема зарплати за квітень 2014р. - відповідач суду не представив.

Ніяких даних про проведення розрахунку з позивачкою відповідач не представив. Тому суд, враховуючи не спростовані ствердження позивачки, враховуючи відомості, зазначені у наведеній довідці і у письмових запереченнях відповідача, де він визнав факт наявності заборгованості перед працівником за п'ять місяців, робить висновок, що при звільненні відповідач не провів з позивачкою остаточний розрахунок, чим порушив вимоги ст.116 КЗпП України щодо проведення розрахунку при звільненні.

Згідно ст.116 КЗпП - при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст.117 КЗпП - в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Оскільки відповідач фактично погодився з порушенням ним вимог ст..115, 116 КЗпП, погодився з тим, що розрахунок не провів і це встановлено у даній справі з наданих доказів, то є підстави для застосування ст..117 КЗпП.

Відповідач як на причину затримки виплати зарплати і розрахунку посилається на фінансовий стан підприємства, на наявність невиконаних перед відповідачем боргових зобов,язань інших підприємств. Але дані обставини і подані відповідачем докази (рішення господарського суду і банківська виписка про рух коштів на рахунку) не доказують наявності підстав для звільнення відповідача від обов'язку дотримання трудового законодавства в частині оплати праці працівнику і щодо розрахунку з ним при звільненні.

Оскільки позивачка не подала позову про визнання наказу про звільнення незаконним, про поновлення на роботі або про зміну дати звільнення, тощо, то, розглядаючи дану справу, суд приймає до уваги наказ про її звільнення від 3.05.2014р. і при всіх розрахунках виходить з того, що позивачка вважається звільненою з 3.05.2014р.

Є всі законні підстави для стягнення з відповідача, який затримав розрахунок зі звільненою позивачкою, - середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Разом з тим, позивачка просить стягнути середній заробіток за затримку розрахунку з нею за період з 1.10.2014р. по 20.05.2015р.

Враховуючи принцип диспозитивності і вимоги ст..10, 11 ЦПК щодо меж розгляду справи, суд вважає, що є підстави для стягнення середньомісячної зарплати за вказаний позивачкою період, протягом якого мала місце затримка розрахунку.

Відповідач суду не представив довідку про розмір середньомісячної і середньоденної заробітної плати позивачки. Тому при розгляді вимог про стягнення заробітної плати за кожен день затримки розрахунку, суд виходить з відомостей, наведених в наявній довідці про доходи, з показань позивачки та відповідача - що позивачка отримувала заробітну плату 1250грн. на місяць.

Виходячи з середньомісячної заробітної плати позивачки 1250грн. за два останні перед звільненням місяці роботи , враховуючи кількість робочих днів у цих місяцях (20 у березні і 21 у квітні 2014р., всього 41 робочий день), середньоденна заробітна плата позивачки, яку суд бере для розрахунку виплати за ст..117 КЗпП, складала:

2500грн. (зарплата за два місяці) : 41 (робочий день )= 60,98грн.

Протягом вказаного періоду згідно робочого календаря в 2014році було робочих днів: у жовтні -23, у листопаді 20, у грудні 23 робочих дня; в 2015 році було робочих днів: у січні 20, у лютому 20, у березні 21, у квітні 21, у травні до 20.05.2014р. - 11 робочих днів, всього 159 робочих днів за вказаний позивачкою період затримки розрахунку.

Таким чином, підлягає стягненню за ст..117 КЗпП України така сума:

159 (робочі дні затримки розрахунку) х 60,98грн. (середньоденна заробітна плата перед звільненням) = 9695,82грн.

Підстав для стягнення більшої суми, виходячи з меж заявлених позовних вимог, суд не вбачає. Так само суд не вбачає підстав для зменшення даної суми.

Відповідач не представив суду доказів на підтвердження того, що позивачка використала щорічні відпустки. Крім того, у своїх письмових запереченнях відповідач визнав свій обов'язок виплатити компенсацію за невикористану відпустку у сумі 1250грн., тобто визнав той факт, що позивачка мала на день звільнення невикористані відпустки, і що вона не отримала компенсацію при звільненні.

Виходячи з того, що позивачка мала право на щорічну оплачувану відпустку строком 24 календарні дні, і що пропрацювала у відповідача більше року, а також враховуючи, що позивачка не довела і не обґрунтувала розміру компенсації 4500грн. (зазначеною нею в позовній заяві), то суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невикористані нею щорічні відпустки саме в сумі, визнаній відповідачем., тобто в сумі 1250грн.

Підстав для стягнення компенсації у більшому розмірі суд не вбачає.

В ухвалі суду про відкриття провадження у справі суд визнав не поданими вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, нарахованій і не виплаченій відповідачем. Дана ухвала чинна. Позивачка з цим погодилась. Тому відсутні підстави в межах розглядуваної справи для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по не виплаченій їй заробітній платі, яка була нарахована позивачці під час роботи, до звільнення.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині, виходячи з наступного:

Згідно ст.237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В даному випадку позивачка не довела заподіяння їй відповідачем моральної шкоди, передбаченої ст..237-1 КЗпП. Її посилання на те, що відповідач її обдурив, провівши звільнення «заднім числом» і приховавши від неї факт звільнення, суд не може розглядати як підставу для стягнення моральної шкоди за ст..237-1 КЗпП, враховуючи не доведеність позивачкою настання для неї через такі дії відповідача моральної шкоди у визначеній нею сумі, і крім того, враховуючи, що наказ про звільнення позивачка не оспорила. Тому в цій частині вимог у позові слід відмовити.

На підставі ст..116,117, 237-1 КЗпП України, ст..6 Закону «Про відпустки», керуючись ст.ст. 212-215, 11,10,60 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково;

Стягнути з ТОВ «Проектно- будівельна компанія «Транс- Будова» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за затримку розрахунку 9695,82грн., компенсацію за невикористані відпустки 1250грн., всього стягнути 10945, 82грн. (десять тисяч дев'ятсот сорок п'ять гривень 82 копійки); в позові про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено протягом 10 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Київської області через Броварський міськрайонний суд Київської області , а особою, у відсутності якої рішення було проголошене, - протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Т.В. Селезньова