Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

23.12.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Драгомерецького М.М.

суддів: Панасенкова В.О.,

ОСОБА_2,

при секретарі: Швець В.Ф.,

за участю: особи, що подає апеляційну скаргу ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4, представників позивача ОСОБА_5 ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а також відповідача ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Тарутинського районного суду Одеської області від 24 лютого 2014 року за поданням відділу державної виконавчої служби Тарутинського районного управління юстиції Одеської області про визнання мирової угоди на стадії виконання,-

В С Т А Н О В И Л А:

Відділ державної виконавчої служби Тарутинського районного управління юстиції Одеської області звернувся до суду з поданням про визнання мирової угоди на стадії виконавчого провадження по виконавчому листу №2-456 від 14 травня 2012 року виданого Тарутинським районним судом Одеської області у справі про стягнення з ОСОБА_8на користь ОСОБА_5 196 950 гривень.

07 жовтня 2013 року сторони виконавчого провадження прийшли до висновку про можливість закінчення спору мирним шляхом з укладенням між ними мирової угоди на стадії виконання на таких умовах:

На виконання своїх зобов'язань, за рішенням суду по сплаті 195 000 гривень авансу, 1 950 гривень судового збору та на виконання і погашення будь-яких вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_8 по сплаті з вказаних сум інфляційних втрат, 3% річних, витрат у виконавчому провадженні та будь-яких можливих нарахувань на суми боргу, ОСОБА_8 передає у власність ОСОБА_5:

- 1/2 частку житлового будинку, розташованого в смт. Тарутине Одеської області по вул. Радісна, 14, який належить їй на праві власності;

- 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий №:02:002:0228, розташованої в смт. Тарутине Одеської області по вул. Радісна, 14, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка належить їй на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку.

Справа розглянута за відсутності сторін, які в судове засідання не з'явились, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Ухвалою Тарутинського районного суду Одеської області від 24 лютого 2014 року визнано мирову угоду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалу місцевого суду та визнати мирову угоду недійсною, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання апеляційної інстанціії позивач ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_9 по справі, а також представника Тарутинського ВДВС РУЮ не зявились, однак про розгляд справи вони сповіщались належним чином, та про причини неявки суду не повідомили. Крім того, інтереси позивача ОСОБА_5 представляють його довірені особи. Тому у відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України неявка зазначених осіб в суд не перешкоджає подальшому розгляду справи, та є законні підстави для розгляду справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 та пояснення на неї його представника ОСОБА_4, заперечення на апеляцію представників відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а також думку відповідача ОСОБА_8, яка не заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Положеннями п.4 ч.1 ст. 205 ЦПК України визначено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо сторони уклали мирову угоду і вона визнана судом.

Відповідно до ст.175 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову. У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.

Згідно п. 3 ст. 12 Закону України "Про виконавче провадження" сторони мають право укласти мирову угоду про закінчення виконавчого провадження, яка визнається судом.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України, мирова угода, укладена між сторонами, або відмова стягувача від примусового виконання в процесі виконання рішення подається у письмовій формі державному виконавцеві, який не пізніше триденного строку передає її до суду за місцем виконання рішення для визнання. Суд має право перевірити і не визнати мирову угоду або не прийняти відмови стягувача від примусового виконання, якщо це суперечить закону або порушує права чи свободи інших осіб.

Постановляючи у зазначеній справі ухвалу про затвердження мирової угоди, суд першої інстанції виходив із того, що мирова угода між сторонами не суперечить закону, її здійснено на користь обох сторін і вона не порушує інтересів інших осіб.

Однак з таким висновком суду погодитись не можна, з огляду на наступне.

Статтею 15 Земельного кодексу України передбачено, що державний контроль за використанням та охороною земель відноситься до повноважень центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Згідно п.1 п.п.7 п.3 та п.7 Положення про Державний комітет України по земельних ресурсах, затвердженого Указом Президента України від 14.08.2000 року №970/2000, Державний комітет України по земельних ресурсах (далі по тексту - Держкомзем України) є центральним органом виконавчої влади, який здійснює свої повноваження безпосередньо та через єдину систему державних органів земельних ресурсів щодо державного контролю за додержанням земельного законодавства, в тому числі режиму використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення та умов надання, власниками земельних ділянок і землекористувачами.

Таким чином, органом, уповноваженим державою здійснювати державний контроль за додержанням режиму використання земельних ділянок у Одеської області за їх цільовим призначенням, є Головне управління Держкомзему в Одеській області.

Однак, місцевим судом зазначених обставин не було враховано і суд першої інстанції безпідставно не вирішив питання про залучення до участі у справі зазначене Головне управління Держкомзему.

Крім того, судова колегія зазначає, що у відповідності до ст.1 ЗК України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земельні відносини відповідно до ст.3 ЗК України регулюються Конституцією України, Земельним Кодексом України, а також прийнятими до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти. Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов'язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

Однак, зазначені вимоги земельного законодавства суд першої інстанції до уваги не прийняв, та постановив ухвалу про затвердження мирової угоди з порушенням норм діючого законодавства. . .

Як зазначив Пленуму Верховного Суду України у своєї Постанові №2 від 19 березня 2010 року «Про внесення змін та доповнень до постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»», у п.п. «є» п.5 ч.11 вказано, що не може здійснюватися перехід права власності за судовими рішеннями (через визнання права власності на відчужену земельну ділянку або визнання дійсним договору щодо її відчуження, звернення стягнення на земельну ділянку в рахунок зобов'язань власника земельної ділянки або передачу її у власність кредитору з цих підстав, видачу виконавчого документа за аналогічним рішенням третейського суду тощо; на земельні ділянки, щодо яких встановлена заборона на продаж або іншим способом відчуження (пункт 15 розділу X «Перехідні положення» Земельного Кодексу України).

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що мирова угода суперечить вимогам закону, а саме ст.328 ЦК України та ст. 120 ЗК України.

Постановляючи оскаржувану ухвалу від 24.02.2014 року про визнання мирової угоди між сторонами, суд першої інстанції виходив з того, що на момент підписання мирової угоди сторони підтверджують, що не мають один до одного будь-яких претензій майнового та немайнового характеру. Крім того, суд зазначив, що мирова угода, укладена сторонами, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, вчинена в інтересах обох сторін.

Однак, відповідно до ч. 3 ст. 175 ЦПК України - до ухвалення судового рішення у зв'язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз'яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції, постановляючи 24.02.2014 року ухвалу про визнання мирової угоди не виконав вимоги ч. 3 ст. 175 ЦПК України, оскільки сторонам не було роз'яснено наслідки такого рішення, що є недопустимим.

Крім того, колегія суддів приходить до висновку про те, що постановлена ухвала суду першої інстанції про затвердження мирової угоди є передчасною, оскільки наведені апелянтом фактичні обставини про порушення процесуальних прав неповнолітньої дитини, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, при затвердженні судом мирової угоди не спростовані.

З урахуванням наведеного судова колегія вважає, що ухвалу про затвердження мирової угоди необхідно скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання щодо затвердження мирової угоди на новий розгляд.

Ухвала суду апеляційної інстанції про скасування ухвали суду першої інстанції про визнання мирової угоди не перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Тому у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 324 ЦПК України ця ухвала апеляційного суду оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Керуючись ст. 303, 307, 312 ч.1 п. 2, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково, ухвалу Тарутинського районного суду Одеської області від 24 лютого 2014 року скасувати.

Справу для вирішення питання щодо затвердження мирової угоди передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та подальшому оскарженню не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М.Драгомерецький

ОСОБА_11

ОСОБА_2