Справа № 361/2438/15-ц
Провадження № 2/361/1424/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2015 року Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

судді - Сердинського В.С.

при секретарях - Сахнюк А.С., Хорошун К.О., Латенко Л.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання кредитного договору недійсним,

установив:

ПАТ «ВТБ Банк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивач в своїй позовній заяві зазначав, що 30 травня 2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №R9В, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 80 800 грн., зі сплатою 24% річних та кінцевим строком погашення заборгованості до 30 травня 2017 року.

Підписанням кредитного договору, відповідач підтверджує своє приєднання до правил споживчого кредитування фізичних осіб у ПАТ «ВТБ Банк», з якими він ознайомився та погодився.

Згідно п.п. 4.1. кредитного договору, кредит надається шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок позичальника, операції за яким можуть здійснюватися з використанням спеціальних платіжних засобів, №2660 у відділенні «Кредитний центр «Поділ» ПАТ «ВТБ Банк». Днем видачі кредиту вважається день безготівкового перерахування коштів.

Банк виконав свої зобовязання перед позичальником за кредитним договором, надавши позичальнику кредит в сумі, строки та на умовах, передбачених кредитним договором, що підтверджується меморіальним ордером №23456 від 30 травня 2013 року.

Відповідно до п. 7.1. кредитного договору, на підставі ст..259 ЦК України, строк позовної давності до вимог про стягнення пені та штрафів, передбачених цим договором, встановлюється у три роки.

Відповідач, отримавши суму кредиту, свої зобовязання за кредитним договором не виконав, а саме: прострочив сплату кредиту в період з 26 серпня 2014 року по 11 листопада 2014 року в сумі 4 074,65 грн., прострочив сплату відсотків за користування кредитом в період з 26 серпня 2014 року по 11 листопада 2014 року в сумі 3 867,81 грн..

В звязку із порушенням умов кредитного договору, 26 листопада 2014 року на адресу відповідача листом №9204/1-2.38 направлено вимогу про дострокове повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором. Проте, погашення наявної заборгованості відповідач досі не здійснив.

Заборгованість відповідача за кредитним договором станом на 19 листопада 2014 року становить 77 419,67 грн., яка складається із:

-59 935,48 грн. заборгованість за кредитом;

-4 074,65 грн. прострочена заборгованість за кредитом;

-16,30 грн. 3% річних, нараховані у звязку із порушенням зобовязання щодо повернення кредиту;

-102,11 грн. інфляційні втрати (кредит);

-882,94 грн. поточна заборгованість за процентами;

-3 867,81 грн. прострочена заборгованість за процентами;

-15,79 грн. - 3% річних, нараховані у звязку із порушенням зобовязання щодо повернення процентів;

-100,38 грн. інфляційні втрати (проценти);

-6 472,56 грн. борг по комісії за обслуговування кредиту;

-1 951,65 грн. пеня за кредитним договором.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути із відповідача суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 77 419,67 грн. та судовий збір в розмірі 774,20 грн.

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_1 подав до суду зустрічну позовну заяву, в якій зазначав, що відповідно до аудиторського висновку та проведеного розрахунку реальної процентної ставки від 26 квітня 2015 року, реальна процентна ставка за даними, що містяться у додатку №1 до кредитного договору складає 51,28% у гривні, крім того, у цьому додатку №1 відсутня інформація про абсолютне значення подорожчання кредиту та реальна процентна ставка в порушення Постанови №168 від 10 травня 2007 року, у той час як у п.1 договору зазначено процент у розмірі 24,00 річних. Відповідно відповідач за первісним позовом під час укладення кредитного договору не міг знати ні реальну процентну ставку, ні абсолютне значення подорожчання кредиту у розмірі на 110 617,20 у гривні, про що якби він знав, то ніколи б не підписав та не погодився на спірний кредитний договір.

Відповідач за первісним позовом наголошував, що порядок видачі кредиту, порядок здійснення касових операцій з готівкою національної валюти не відповідають чинному законодавству.

Крім того, кредитний договір ним було підписано під впливом обману працівників ПАТ «ВТБ Банк», чим було порушено Закон України «Про захист прав споживачів», так як перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець був зобовязаний повідомити споживачу у письмовій формі про кредитні умови.

Посилаючись на викладене, просив суд визнати недійсним з моменту укладання кредитний договір від 30 травня 2013 року № R9В, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «ВТБ Банк».

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ПАТ «ВТБ Банк» ОСОБА_2 позовні вимоги за первісним позовом підтримав в повному обсязі, дав пояснення аналогічні позовній заяві, просив суд про задоволення первісного позову в повному обсязі, зустрічний позов не визнав, заперечував проти його задоволення у повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 позовні вимоги за первісним позов не визнав, заперечував проти їх задоволення в повному обсязі, позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав, надав суду пояснення аналогічні зустрічній позовній заяві, просив суд задовольнити зустрічний позов у повному обсязі.

У відповідності до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договорами, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 30 травня 2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №R9В, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 80 800 грн., зі сплатою 24% річних та кінцевим строком погашення заборгованості до 30 травня 2017 року (а.с.11-22).

Підписанням кредитного договору, відповідач ОСОБА_1 підтвердив своє приєднання до правил споживчого кредитування фізичних осіб у ПАТ «ВТБ Банк», з якими він ознайомився та погодився, що підтверджується його підписом в кредитному договорі №R9В від 30 травня 2013 року (а.с.13).

Згідно п.п. 4.1. кредитного договору, кредит надається шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок позичальника, операції за яким можуть здійснюватися з використанням спеціальних платіжних засобів, №2660 у відділенні «Кредитний центр «Поділ» ПАТ «ВТБ Банк». Днем видачі кредиту вважається день безготівкового перерахування коштів.

Банк виконав свої зобовязання перед позичальником за кредитним договором, надавши позичальнику кредит в сумі, строки та на умовах, передбачених кредитним договором, що підтверджується меморіальним ордером №23456 від 30 травня 2013 року та випискою по рахунку приватного клієнта №/0625 за період з 30 травня 2013 року по 30 травня 2013 року (а.с.23,73).

Відповідно до п. 7.1. кредитного договору, на підставі ст..259 ЦК України, строк позовної давності до вимог про стягнення пені та штрафів, передбачених цим договором, встановлюється у три роки.

Відповідач, отримавши суму кредиту, свої зобовязання за кредитним договором не виконав, а саме: прострочив сплату кредиту в період з 26 серпня 2014 року по 11 листопада 2014 року в сумі 4 074,65 грн., прострочив сплату відсотків за користування кредитом в період з 26 серпня 2014 року по 11 листопада 2014 року в сумі 3 867,81 грн..

В звязку із порушенням умов кредитного договору, 26 листопада 2014 року на адресу відповідача листом №9204/1-2.38 направлено вимогу про дострокове повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором (а.с.24).

Заборгованість відповідача за кредитним договором станом на 19 листопада 2014 року становить 77 419,67 грн., яка складається із:

-59 935,48 грн. заборгованість за кредитом;

-4 074,65 грн. прострочена заборгованість за кредитом;

-16,30 грн. 3% річних, нараховані у звязку із порушенням зобовязання щодо повернення кредиту;

-102,11 грн. інфляційні втрати (кредит);

-882,94 грн. поточна заборгованість за процентами;

-3 867,81 грн. прострочена заборгованість за процентами;

-15,79 грн. - 3% річних, нараховані у звязку із порушенням зобовязання щодо повернення процентів;

-100,38 грн. інфляційні втрати (проценти);

-6 472,56 грн. борг по комісії за обслуговування кредиту;

-1 951,65 грн. пеня за кредитним договором.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути із відповідача суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 77 419,67 грн. та судовий збір в розмірі 774,20 грн.

Згідно ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень ст.ст. 625, 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, то він зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплатити три проценти річних від простроченої суми.

Оскільки умови кредитного договору №R9В від 30 травня 2013 року, укладеного між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 не виконано, суд приходить до обґрунтованого висновку про стягнення із відповідача заборгованості за кредитним договором в розмірі 77 419,67 грн..

Що стосується зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «ВТБ Банк», то дослідивши письмові матеріали справи, вислухавши сторін у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що вони не підлягають задоволенню в повному обсязі з огляду на наступне.

Як було встановлено в судовому засіданні, підписанням кредитного договору, відповідач ОСОБА_1 підтвердив своє приєднання до правил споживчого кредитування фізичних осіб у ПАТ «ВТБ Банк», з якими він ознайомився та погодився, дізнався орієнтовну вартість кредиту від 30 травня 2013 року, про що свідчить його підпис в кредитному договорі №R9В від 30 травня 2013 року (а.с.11-13).

Як вбачається з графіку повернення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості супутніх послуг, що є невідємним додатком до кредитного договору №R9В від 30 травня 2013 року, процентна ставка становить 24,00% річних, реальна процентна ставка становить 66,36% річних, абсолютне значення подорожчання кредиту становить 110 617,20 грн. (а.с.16-17).

Додаток до кредитного договору, яким чітко визначено реальну процентну ставку в розмірі 66,36 % річних підписано особисто відповідачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_1.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 погодився під час укладання кредитного договору на розмір реальної процентної ставки 66,36% річних, твердження відповідача за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом про те, що якби він знав про реальну процентну ставку в розмірі 51,28 у гривнях, згідно проведеного аудиторського розрахунку від 26 квітня 2015 року, то спірного договору не підписав, не відповідають дійсності та є необґрунтованими.

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ПАТ «ВТБ Банк» виконав свої зобовязання перед позичальником ОСОБА_1 за кредитним договором, надавши позичальнику кредит в повному розмірі 80 800,00 грн., що підтверджується меморіальним ордером №23456 від 30 травня 2013 року та випискою по рахунку приватного клієнта №2660 (а.с.23,73).

Умовами кредитного договору зазначено, що кредит видається шляхом безготівкового перерахування коштів на картковий рахунок позичальника ОСОБА_1 №2660.

Також п.п. 4.5. кредитного договору визначено, що повернення кредиту, сплата процентів, комісії та інших платежів здійснюється позичальником шляхом зарахування коштів на транзитний рахунок №7355 у відділенні «Кредитний центр «Поділ» ПАТ «ВТБ Банк».

Із письмових матеріалів справи вбачається, що на рахунок, встановлений договором для сплати позичальником кредитних коштів, відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 до 26 серпня 2014 року сплачував грошові кошти в рахунок погашення кредиту та з цього приводу питань між сторонами не виникало.

ОСОБА_3 того, відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 в своїй зустрічній позовній заяві зазначав, що дійсно належним чином виконував умови спірного кредитного договору, що на думку суду, є ознакою того, що ОСОБА_1 погодився із умовами надання споживчого кредиту ПАТ «ВТБ Банк».

З огляду на вищевикладене, вимоги відповідача за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 щодо невідповідності чинному законодавству порядку видачі кредиту, порядку здійснення касових операцій з готівкою національної валюти, є безпідставними.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою-шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст..203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вчиняється у формі, встановленій законом, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином суд приходить до висновку, що підстав для визнання кредитного договору від 30 травня 2013 року № R9В недійсним з моменту укладання, з письмових матеріалів справи не вбачається, доказів порушення прав ОСОБА_1 при укладання спірного кредитного договору в судовому засіданні не надано, а судом не здобуто.

За таких обставин суд приходить до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню в повному обсязі, а в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом слід відмовити.

Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути із відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору на суму 774,20 грн..

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 526, 625, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 57-60, 212, 214-215 ЦПК України, суд

вирішив:

Первісний позов задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» (, п/р №3001 в ПАТ «ВТБ Банк», МФО 321767) заборгованість за кредитним договором №R9В від 30 травня 2013 року в розмірі 77419 (сімдесят сім тисяч чотириста девятнадцять) грн. 67 коп.

Стягнути із ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» (, п/р №3001 в ПАТ «ВТБ Банк», МФО 321767) витрати по сплаті судового збору в розмірі 774 (сімсот сімдесят чотири) грн.20 коп.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання кредитного договору недійсним відмовити.

На рішення протягом десяти днів може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Київської області.

Суддя В. С. Сердинський