АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1895/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 43,44 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, третя особа Орган опіки та піклування Уманської міської ради Черкаської області, про усунення перешкод в користуванні квартирою, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 третя особа Орган опіки та піклування Уманської міської ради Черкаської області, про усунення перешкод в користуванні квартирою.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке видане Уманською міською державною нотаріальною конторою 12 серпня 1999 року, він є власником однокімнатної квартири № 7 за адресою м. Умань, вул. Комарова, площею 29,8 кв.м.

Відповідачка по справі ОСОБА_6 є його колишньою дружиною, шлюб з якою розірвано 07 листопада 2013 року.

Після розірвання шлюбу ситуація між ними стала надто напруженою, а тому для уникнення конфліктів він був змушений залишити власну квартиру та перейти проживати в інше помешкання, яке наймає. А відповідачка разом з двома дітьми, залишилась проживати в квартирі зайнявши її та перешкоджаючи йому в користуванні квартирою.

28 жовтня 2013 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом про визнання за нею та двома дітьми права користування даним житловим приміщенням.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24 лютого 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_6 було відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 30 травня 2014 року рішення Уманського міськрайонного суду від 24 лютого 2014 року залишено без змін.

Після ухвалення вищезазначеного рішення суду та вступу його в законну силу, він намагався повернутись у квартиру, проте відповідачка перешкоджала йому в цьому, замінила замок на вхідних дверях, тому він був змушений звернутись до правоохоронних органів із заявою про прийняття відносно відповідачки відповідних мір реагування. Однак йому було відмовлено та рекомендовано звернутись за захистом його прав та інтересів до суду.

Зазначав, що відповідачка разом з дітьми користується всіма комунальними послугами, проте оплату за їх користування не проводить, внаслідок чого утворилась значна заборгованість. ОСОБА_6 в даній квартирі зареєстрована ніколи не була, оскільки має інше місце проживання.

Вважає, що внаслідок неправомірних дій відповідачки він не може користуватись належним йому приміщенням на власний розсуд, що порушує його право власності, тому просив зобовязати ОСОБА_6 не чинити йому перешкоди в користуванні належною йому квартирою №7 по вул. Комарова, 3 в м. Умані Черкаської області.

Виселити ОСОБА_6 разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Стягнути з відповідачки на його користь судові витрати.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29 травня 2015 року позов задоволено.

Зобовязано ОСОБА_6 не чинити ОСОБА_7 перешкоди в користуванні квартирою №7 по вул. Комарова, 3 м. Умані Черкаської області.

Виселено ОСОБА_6 разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого житла.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а також грубе порушенням прав малолітніх дітей, просила скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29 травня 2015 року та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, відповідно до ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає не повністю.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що члени сім'ї власника житла, які проживають з ним у квартирі, що йому належить дійсно мають право користуватися цим житлом, але в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником, однак такої угоди між сторонами не було укладено.

З такими висновками суду колегія суддів погодитись в повній мірі не може, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що, згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 серпня 1999 року серії АВВ №343065, зареєстрованого в реєстрі за № 1-5233, ОСОБА_7 належить на праві приватної власності однокімнатна квартира № 7 за адресою м. Умань, вул. Комарова, 3 (а.с. 11).

Згідно копії паспорта ОСОБА_7 Серії НС №246042, він з 26 лютого 1999 року прописаний за адресою АДРЕСА_3 (а.с.5).

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24 лютого 2014 року, залишене без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 30 травня 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання за ОСОБА_6 та двома дітьми - ОСОБА_9 і ОСОБА_8 права користування житловим приміщенням (квартирою) відповідача, що знаходиться за адресою: м. Умань, вул. Комарова - 3, кв. 7, відмовлено(а.с.6-10).

Зазначеним рішенням встановлено, що 23 лютого 2002 року ОСОБА_6 (до шлюбу Костенко) та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Уманського міського управління юстиції Черкаської області, про що в Книзі реєстрації актів про одруження зроблений відповідний актовий запис за №55.

За час перебування в шлюбі у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 07 листопада 2013 року шлюб між сторонами розірвано.

Відповідачка з дітьми проживає в квартирі по вул. Комарова - 3, кв. 7, у м. Умані без реєстрації.

Згідно акту комісії РЕУ-1 в складі майстра дільниці, паспортиста, сусідів, які проживають в будинку №3, кв.12,13 по вул. Комарова від 28 липня 2014 року, гр. ОСОБА_6 проживає ІНФОРМАЦІЯ_3 з травня 2005 року без реєстрації(а.с.16).

Відповідно до листа відділу житлово-комунального господарства Уманської міської ради від 23 квітня 2015 року № 481, згідно розпорядження органу приватизації від 13 січня 1998 року №7274 квартира за адресою: вул. Тищика, 3, була передана в приватну сумісну власність на склад сім'ї 4 особи: ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4, - наймач; ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_5, - дочка; ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_6, дочка; ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_7, - мати(а.с.102).

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про виселення.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

За змістом ч. 4 ст. 156 ЖК до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, зокрема, його дружина, діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Окрім цього, колегія суддів враховує і те, що право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК.

Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу.

Згідно ст. 116 якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Позивачем на підтвердження своїх доводів надано заяву від 18 березня 2014 року до Уманського МВ УМВС України в Черкаській області про захист його прав, як власника квартири та лист Уманського МВ УМВС України в Черкаській області від 24 березня 2014 року №3455, де зазначено, що його звернення було зареєстровано, однак у реєстрації до єдиного реєстру досудових розслідувань йому відмовлено за відсутності кримінального правопорушення та запропоновано звернутись до суду за захистом своїх прав (а.с.12-13).

Сторонами не заперечується факт того, що позивач не проживає в зазначеній квартирі, а іншого житла у нього немає.

Тому враховуючи, що відповідачка прописана у чотирьохкімнатній квартирі АДРЕСА_4, загальною площею 51,4 кв.м., а також те, що їй належить на праві власності ? її частина і між сторонами не було угоди про проживання в квартирі, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про усунення перешкод в користуванні квартирою та виселення ОСОБА_6 із кв. 7 по вул. Комарова в м. Умані.

Однак, ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно ст. 18 зазначеного Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

З акту обстеження житлово-побутових умов проживання, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 від 15 грудня 2014 року, складеного комісією Уманської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №5 вбачається, що ОСОБА_9 проживає в однокімнатній квартирі, площею 30 кв.м. разом з матірю та братом; мати домогосподарка; батько разом з сімєю не проживає. Згідно висновку комісії, дитина має нормальні умови проживання, забезпечена всім необхідним для навчання та виховання. Взаємовідносини в сімї дружні, мати займається вихованням дітей(а.с.72).

З акту обстеження житлово-побутових умов проживання, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 від 15 грудня 2014 року, складеного комісією Уманської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №5 вбачається, що за адресою АДРЕСА_5 немає можливості проживати ОСОБА_9 в даній квартирі, оскільки в ній вже проживає дві сім'ї. Кімната для дитини не має належних умов для проживання, не відповідає санітарним нормам проживання та навчання (а.с.73).

В судовому засіданні суду першої інстанції представник органу опіки та піклування Уманської міської ради Черкаської області зазначила, що у разі виселення дітей будуть порушені їхні права.

Крім того, при розлученні не вирішувалось питання про місце проживання дітей.

Тому колегія суддів приходить до висновку про те, що діти власника житла мають право проживати в зазначеній квартирі, незалежно від місця проживання їхньої матері, оскільки умови для проживання у вказаній квартирі є найбільш сприятливими.

Відповідно до вимог ст.309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4)порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Враховуючи наведене, судова колегія уважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині виселення дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_9, як таке, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, та вважає за необхідне ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволення позовних вимог в цій частині.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, третя особа Орган опіки та піклування Уманської міської ради Черкаської області, про усунення перешкод в користуванні квартирою, - в частині виселення неповнолітніх дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з квартири АДРЕСА_2, без надання іншого житла скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в позові ОСОБА_7 в частині виселення неповнолітніх дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з квартири АДРЕСА_2, без надання іншого житла відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :