Справа № 522/9487/14ц
Провадження № 2/522/2839/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючої-судді ОСОБА_1,

за участю секретаря Соболевій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ГУ МВС України в Одеській області, Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський ОСОБА_6» про визнання недійсним договору дарування квартири, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з позовом , який у подальшому був уточнений, по якому просить суд визнати недійсним договір дарування квартири №4, загальною площею 88,6 кв.м., що знаходиться в м. Одесі по вул. В. Арнутська, 35, який було укладено між ОСОБА_7 та ОСОБА_3

В обґрунтування вимог позивач посилався на те, що даний правочин суперечить інтересам неповнолітнього, в інтересах якого його батьками було укладено договір.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив суд його задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов визнав.

Представник третьої особи ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_6» заперечував з приводу задоволення позову.

Суд, ознайомившись та дослідивши матеріали цивільної справи, надані докази, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин по справі.

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими, такими, що стосуються цивільних правовідносин, урегульовані положеннями ЦК України.

По справі встановлені наступні фактичні обставин.

12.12.2003 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 укладено договір дарування нерухомого майна, а саме: квартири № 4, загальною площею 88,6 кв.м. що знаходиться в м. Одесі по вул. В. Арнаутська, 35, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрованого в реєстрі за № 14843. За яким ОСОБА_7 подарував, а ОСОБА_3 прийняв у дар вищезазначене майно.

ОСОБА_7 помер 25.01.2010 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 217718, виданого Першим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану ОМУЮ, актовий запис № 85, наявною в матеріалах справи. Внаслідок чого відкрилась спадщина на все, належне йому на день смерті майно та була заведена спадкова справа № 316/2010.

Спірну квартиру прийняли в спадок, після померлого 25.01.2010 року ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 11.10.2010 року державним нотаріусом Пятої одеської державної нотаріальної контори.

Позивач в обґрунтування своїх вимог зазначає те, що на момент укладення договору дарування, який він просить суд визнати недійсним, він був неповнолітнім та його батьком - дарувальним було укладено цей договір всупереч ч. 6 ст. 203 ЦК України, яка закріплює, що правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст.. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.. 173 СК України батьки і діти, зокрема ті, які спільно проживають, можуть бути самостійними власниками майна. При вирішенні спору між батьками та малолітніми, неповнолітніми дітьми, які спільно проживають, щодо належності їм майна вважається, що воно є власністю батьків, якщо інше не встановлено судом.

Відповідно до ст.. 224 ЦК України правочин вчинений без дозволу органу опіки та піклування є нікчемним. На вимогу зацікавленої особи такий правочин може бути визнаний судом дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідає інтересам фізичної особи, над якою встановлено опіку або піклування.

Відповідно до ч.3 ст. 17 Закону України « Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Відповідно до ч.4 ст. 12 Закону України « Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна,право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

З матеріалів справи вбачається, що дарувальник набув право власності на спірну квартиру на підставі свідоцтва про право власності, виданого Приморською районною адміністрацією виконкому Одеської міської ради 1998 році.

Відповідно до ст.. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ст.. 356 ЦК України власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною власністю.

Також судом встановлено, що спірна квартира є предметом іпотеки, відповідно до договору іпотеки від 25.12.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9 за реєстровим номером Д-352.

Відповідно до ч.2 ст. 590 ЦК України, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобовязання не буде виконано у встановлений строк ( термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 3 Закону України « Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Згідно ст. 33 Закону України « Про іпотеку», у разі порушення провадження у справі про відновлення платоспроможності іпотекодавця або визнання його банкрутом або при ліквідації юридичної особи - іпотекодавця іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання основного зобов'язання, якщо іпотекодержатель і правонаступник іпотекодавця не досягнуть згоди про інше. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Пунктом 7.5.2. іпотечного договору, у випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки іпотеко держатель набуває право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі з дотриманням умов, визначених в законі України « Про іпотеку».

Відповідно до ст. 39 Закону України « Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону, - тобто такий спосіб реалізації чітко регламентований діючим законодавством.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Позивачем не зазначено, яку саме норму порушено при укладанні договору оспорюваного правочину.

Відповідно до ст.. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпоряджатись своєю часткою в праві спільної часткової власності.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.ч. 1-3 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України обовязок доказування лежить на сторонах.

Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України захисту підлягає цивільне право особи у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що даний договір дарування був укладений з додержанням вимог чинного законодавства і немає підстав для визнання його недійсним.

Відповідно до ст.. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наголошуючи на тому, що предмет договору на даний час також є предметом договору іпотеки, та у разі задоволення вимог будуть порушені права банку, як іпотеко держателя даного майна, порушень сторонами під час укладання договору дарування прав та інтересів позивача не було, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

На підставі викладеного й керуючись ст. ст. 203, 229,230, 719 ЦК України ст. ст. 7, 8, 10, 11, 15, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення, згідно ч.1 ст. 294 ЦПК України.

Суддя: 16.12.2015