АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
Справа № 688/1778/13-ц
Провадження № 22-ц/792/1541/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2015 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого-судді Ярмолюка О.І.,

суддів Власенка О.В., Юзюка О.М.,

при секретарі Шевчук Ю.Г.,

з участю прокурора Лупійчук Б.В.,

представниці відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом заступника військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, уповноваженим органом якого є концерн «Військторгсервіс», до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу нежилого приміщення недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 листопада 2014 року,

встановила:

У квітні 2013 року заступник військового прокурора Рівненського гарнізону (далі - Прокурор) звернувся до суду з уточненим у подальшому позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, уповноваженим органом якого є концерн «Військторгсервіс» (далі - Концерн), до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу нежилого приміщення недійсним.

Прокурор зазначив, що 27 серпня 2009 року відбулися публічні торги з продажу нежитлового приміщення (кафе) загальною площею 321,4 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1, в м. Шепетівці, Хмельницької області, переможцем яких став ОСОБА_2 10 листопада 2009 року Концерн в особі начальника філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування» Свідерського Г.М. та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу нежилого приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Шепетівського міського нотаріального округу Петровською Л.О., за умовами якого Концерн продав, а відповідач купив за 148511 грн. 88 коп. указане кафе. Представник Концерну Свідерський Г.М. не мав права вчиняти цей правочин, оскільки він діяв на підставі дозволу начальника Головного управління торгівлі Міністерства Оборони України ОСОБА_5, повноваження якого щодо відчуження нерухомого майна були припинені. Продаж майна відбувся без відповідного дозволу Міністерства оборони України, погодженого з Фондом державного майна України, тому оспорюваний правочин не відповідає вимогам закону та в силу ст.ст. 203, 215 ЦК України є недійсним.

У зв'язку з цим, Прокурор просив суд визнати договір купівлі-продажу нежилого приміщення від 10 листопада 2009 року, укладений Концерном і ОСОБА_2, недійсним.

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 листопада 2014 року позов задоволено та вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд керувався тим, що оспорюваний договір купівлі-продажу вчинено продавцем без необхідного обсягу цивільної дієздатності та відсутності волевиявлення власника, без дотримання процедури відчуження майна, тому цей правочин слід визнати недійсним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в позові посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, прокурор Лупійчук Б.В. зазначила, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

Представник Концерну, який у встановленому порядку оповіщений про час і місце судового засідання, до суду не з'явився. Представник Концерну подав до апеляційного суду письмове заперечення проти апеляційної скарги та заяву про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши учасників процесу та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом вірно з'ясовані фактичні обставини справи та дана їм належна оцінка, а його висновки підтверджуються матеріалами справи і ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Встановлено, що нежитлове приміщення (кафе) загальною площею 321,4 кв.м., розташоване по АДРЕСА_1, в м. Шепетівці, Хмельницької області, належало державі на праві власності та перебувало в оперативному управлінні державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування».

Наказом Міністерства оборони України від 5 квітня 2007 року № 135 припинено діяльність державного підприємства «Управління торгівлі Західного оперативного командування» шляхом його реорганізації, зокрема, приєднання до Концерну, який є правонаступником усіх майнових прав та обов'язків указаного підприємства.

Наказом Концерну від 24 квітня 2007 року № 21 створено філію «Управління торгівлі Західного оперативного командування», начальником якої призначено Свідерського Г.М.

4 жовтня 2004 року Міністерство оборони України видало начальнику Головного управління торгівлі тилу ОСОБА_5 довіреність № 220/2071, якою останнього було уповноважено надавати від імені Міністерства оборони України підприємствам (установам) військової торгівлі висновки (дозволи) на відчуження майна, закріпленого за ними на праві господарського відання.

Ця довіреність скасована окремим дорученням міністра оборони України Гриценка А.С. від 12 лютого 2005 року.

27 серпня 2009 року Рівненською міжрегіональною універсальною товарно-майновою біржею «Прайс» проведені публічні торги з продажу будівлі площею 321,4 кв.м., що належить Концерну та розташована за адресою: Хмельницька область, м. Шепетівка, АДРЕСА_1. Переможцем цих торгів став ОСОБА_2, який запропонував за лот 148511 грн. 88 коп.

10 листопада 2009 року Концерн в особі начальника філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування» Свідерського Г.М. та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу нежилого приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Шепетівського міського нотаріального округу Петровською Л.О., за умовами якого Концерн продав, а ОСОБА_2 купив за 148511 грн. 88 коп. нежитлову будівлю (кафе) загальною площею 321,4 кв.м., розташоване по АДРЕСА_1, в м. Шепетівці, Хмельницької області.

Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами.

Частиною 1 статті 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно до ч.ч. 1, 2 ст. 326 ЦК України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади.

В силу ст. 1 Закону України від 21 вересня 2006 року № 185-V «Про управління об'єктами державної власності» (далі - Закон № 185-V) управління об'єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням і розпорядженням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Суб'єктами управління об'єктами державної власності є: Кабінет Міністрів України; Фонд державного майна України; міністерства та інші органи виконавчої влади; органи, які здійснюють управління державним майном відповідно до повноважень, визначених окремими законами; державні господарські об'єднання, державні холдингові компанії, інші державні господарські організації; юридичні та фізичні особи, які виконують функції з управління корпоративними правами держави; Національна академія наук України, галузеві академії наук (ч. 1 ст. 4 Закону № 185-V).

З положень ч. 1 ст. 3 Закону № 185-V (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) убачається, що майно, яке передане державним комерційним підприємствам, установам та організаціям, є об'єктами управління державної власності.

Як передбачено ч. 2 ст. 74 ГК України, майно державного комерційного підприємства закріплюється за ним на праві господарського відання.

Право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами (ч. 1 ст. 136 ГК України).

У відповідності до п.п. «и» п. 18 ч. 2 ст. 5, п.п. «и» п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 185-V (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) здійснюючи управління об'єктами державної власності, Кабінет Міністрів України визначає порядок відчуження та списання об'єктів державної власності. Фонд державного майна України відповідно до законодавства щодо нерухомого та іншого окремого індивідуально визначеного державного майна дає дозвіл (погодження) на відчуження державного майна у випадках, встановлених законодавством.

Згідно з п. 6 Порядку відчуження об'єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6 червня 2007 року № 803, відчуження майна здійснюється безпосередньо суб'єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу відповідного суб'єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законодавчими актами. Рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна, а також повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту приймається суб'єктами управління лише за погодженням з Фондом державного майна.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 655 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Як передбачено ч. 5 ст. 656 ЦК України особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.

В силу ч. 1 ст. 203 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Частиною 1 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Пунктом 1.1 Статуту Концерну встановлено, що Концерн є державним господарським об'єднанням, заснованим на державній власності. Концерн належить до сфери управління Міністерства оборони України (далі - Орган управління майном).

Відповідно до п.п. 7.3, 7.5 Статуту Концерну майно Концерну перебуває в державній власності і закріплене за ним на праві господарського відання. Здійснюючи право господарського відання, Концерн володіє, користується і розпоряджається зазначеним майном з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою Органу управління майном у випадках, передбачених чинним законодавством України. Відчуження основних фондів Концерну здійснюється ним лише за попередньою згодою Органу управління майном і, як правило, на конкурентних засадах, відповідно до чинного законодавства України.

Нежитлове приміщення (кафе) загальною площею 321,4 кв.м., розташоване по АДРЕСА_1, в м. Шепетівці, Хмельницької області, як об'єкт державної власності (нерухоме майно) було закріплене за Концерном на праві господарського відання.

Концерн міг продати це майно лише на підставі відповідного рішення Міністерства оборони України про надання згоди на відчуження нерухомого майна, погодженого з Фондом державного майна України.

Укладаючи 10 листопада 2009 року договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, Свідерський Г.М. діяв на підставі довіреності Концерну від 29 грудня 2008 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ганчук Ю.Я. При цьому він подав нотаріусу Петровській Л.О. лист начальника Головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України ОСОБА_5 від 12 листопада 2004 року № 140/6/1466/9 «Про надання дозволу відчуження».

ОСОБА_5 склав указаний лист на виконання повноважень, наданих йому Міністерством оборони України за довіреністю від 4 жовтня 2004 року № 220/2071, однак після скасування 12 лютого 2005 року Міністерством оборони України цієї довіреності названий лист (дозвіл) також втратив силу.

Натомість, матеріали справи не містять доказів, що Міністерство оборони України надавало Концерну дозвіл (згоду), погоджений з Фондом державного майна України, на відчуження нежитлового приміщення (кафе) загальною площею 321,4 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1, в м. Шепетівці, Хмельницької області.

За таких обставин суд першої інстанції правомірно виходив з того, що оспорюваний правочин не відповідає вимогам закону, внаслідок чого його слід визнати недійсним.

Між сторонами у справі наявні договірні правовідносини і спір про недійсність правочину вирішено відповідно до вимог ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України, тому на спірні правовідносини не поширюються положення ст.ст. 387, 388 ЦК України (віндикація).

Твердження ОСОБА_2 щодо неправомірності незастосування цих норм є безпідставними.

Оскільки ОСОБА_2 набув права власності на спірне майно на підставі недійсного правочину, то дане право не підлягає захисту. Наведена відповідачем судова практика Європейського суду з прав людини не стосується спірних правовідносин.

Із змісту договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 10 листопада 2009 року вбачається, що під час його укладення ОСОБА_2 діяв як фізична особа, а не як фізична особа - підприємець. За таких обставин дана справа не віднесена до господарської юрисдикції.

Доводи ОСОБА_2, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства не ґрунтуються на законі.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України).

В силу ч.ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Міністерство оборони не було своєчасно повідомлено про укладення сторонами оспорюваного правочину, тому суд правомірно виходив з того, що позовна давність пропущена позивачем з поважних причин і його порушене право підлягає захисту.

Не спростовують висновку суду першої інстанції й інші доводи апеляційної скарги.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: /підпис/ Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О. І. Ярмолюк

_____________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Цідик А.Ю.

Доповідач - Ярмолюк О.І. Категорія 20