АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Пікуль А.А., Соколової В.В.

при секретарі: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 13 листопада 2015 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_2, зацікавлені особи: ОСОБА_3, Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських Банків від 10 червня 2014 року,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/16591/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Чех Н.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 листопада 2015 року задоволено заяву ОСОБА_2, зацікавлені особи: ОСОБА_3, Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» (далі по тексту - ПАТ «Фідобанк») про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських Банків від 10 червня 2014 року.

Скасовано рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських Банків від 10 червня 2014 року, прийнятого за позовом ПАТ «Фідобанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Не погодившись із такою ухвалою суду, ОСОБА_1 в інтересах Публічного ПАТ «Фідобанк» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити заяву про відмову в задоволені заяви. На думку особи, що подала апеляційну скаргу, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що справа за позовом ПАТ «Фідобанк» про стягнення заборгованості з ОСОБА_2, ОСОБА_3, не підвідомча третейському суду відповідно до п. 14 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», оскільки вона не пов'язана із захистом прав споживача та безпідставно задовольнив заяву ОСОБА_2 Також зазначає, що поручитель ОСОБА_3 не є споживачем в розумінні положень Закону України «Про захист прав споживачів», а тому оскаржувана ухвала є незаконною та підлягає скасуванню. Звертає увагу на те, що в чинній редакції ст. 360-7 ЦПК України виключена обов'язковість рішень Верховного Суду України для загальних судів та зобов'язання судів щодо приведення судової практики у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 в інтересах Публічного ПАТ «Фідобанк» апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з наведених в ній підстав.

ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали.

В судове засідання ОСОБА_3 та особисто ОСОБА_2 не з'явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, ОСОБА_2 забезпечила явку в судове засідання свого уповноваженого представника, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 10 червня 2014 року задоволено позов ПАТ «Фідобанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ «Фідобанк» заборгованість по договору кредиту в сумі 3 668 299,89 грн., пеню в сумі 16 089,47 грн. та 25 500,00 грн. третейського збору (а.с.4-6).

В серпні 2015 року ОСОБА_2 порушила перед судом питання про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації Українських банків від 10 червня 2014 року.

Задовольняючи заяву ОСОБА_2 про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації Українських банків від 10 червня 2014 року, суд першої інстанції, керуючись п.2, 5 ч.1 ст.389-10 ЦПК України виходив з того, що справа, у якій ухвалене рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, не підвідомча третейському суду відповідно до п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди». При цьому, районний суд керувався правовою позицією Верховного Суду України, висловленою при розгляді справи №6-856цс15.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 389-5 ЦПК України рішення третейського суду може бути скасовано у разі якщо: 1) справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; 2) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди; 3) третейську угоду визнано судом недійсною; 4) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону; 5) третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участі у справі.

Відповідно до пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди» (частину 1 статті 6 Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом № 2983-VI від 3 лютого2011 року), третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

За частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Системний аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 3 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Незалежно від предмета та підстав спору, а також незважаючи на те, хто звернувся з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, заборона на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів поширюється на спори про захист прав банківських установ, тобто спори, в яких позивачем є банківська установа, а відповідачем - споживач.

Така правова позиція було висловлена Верховним Судом України в постановах №6-856цс15 від 02 вересня 2015 року, №6-2074цс15 від 04 листопада 2015 року, №6-1716цс15 від 11 листопада 2015 року.

Оскільки ОСОБА_2 є споживачем послуг банку, спір виник щодо заборгованості за кредитом, третейському суду в силу положень пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди» така справа не підвідомча.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції повинен був відступити від правової позиції Верховного Суду України, викладеної у справі №6-856цс15 від 02 вересня 2015 року, оскільки в новій редакції ст. 360-7 ЦПК України виключена обов'язковість рішень Верховного Суду України для загальних судів є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Виходячи з аналізу вказаної норми, суди загальної юрисдикції зобов'язані брати до уваги та застосовувати правові висновки Верховного Суду України. Натомість відступити від правових позицій Верховного Суду України суд може у виключних випадках та за наявності обставин справи, що будуть об'єктивно слугувати підставою, та пояснювати причину такого відступлення. Проте, у спірних правовідносинах, що склалися між сторонами, такі обставини відсутні.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції норм процесуального права та підстав для скасування оскаржуваної ухвали. Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 в інтересах ПАТ «Фідобанк» підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 312, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 13 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: А.А. Пікуль

В.В.Соколова