Справа № 367/2823/13 Головуючий у І інстанції Мікулін А. В.
Провадження № 22-ц/780/3034/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1.
Категорія 18 06.08.2015
УХВАЛА

Іменем України

30 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Данілова О.М., Матвієнко Ю.О.,

при секретарі Петленко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства "Банк "ОСОБА_2 та Кредит" до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватний нотаріус Київського міського округу ОСОБА_6, Ірпінський відділ земельних ресурсів про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення за апеляційними скаргами публічного акціонерного товариства "Банк "ОСОБА_2 та Кредит" та ОСОБА_3 на заочне рішення Ірпінського міського суду Київськоїобласті від 17 лютого 2014 року,

встановила:

У листопаді 2011 року ПАТ «ОСОБА_2 та кредит» звернулося до суду із позовом, який мотивувало тим, що 25 грудня 2006 року між ним та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № №61-06-И/02, згідно умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 198 000,00 дол. США строком до 24 грудня 2026 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % річних. 25 грудня 2006 року між банком та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за №3996, відповідно до умов якого відповідач передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 202,6 кв.м. Відповідно до п.3 іпотечного договору узгоджена сторонами вартість предмету іпотеки, враховуючи оцінку, викладену в звіті про вартість обєкта оцінки житлового приміщення ПП «Олімп» від 14 грудня 2006 року, становить 1 217 555 грн. 06 серпня 2007 року між ВАТ «Банк «ОСОБА_2 та Кредит» та ОСОБА_3 було укладено договір про зміну умов іпотечного договору, відповідно до умов якого узгоджена сторонами вартість предмету іпотеки становить 1 547 320,00 грн.

25 грудня 2006 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки №61-06-П1/02, відповідно до якого остання зобовязується перед кредитором відповідати в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобовязань за кредитним договором. 25 грудня 2006 року між банком та ОСОБА_5 було укладено договір поруки №61-06-П2/02, відповідно до якого останній зобовязується перед кредитором відповідати в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобовязань за кредитним договором.

Відповідач не виконував свої зобовязання за договором, чергові платежі не сплачував, у зв'язку з чим за кредитом утворилася заборгованість у розмірі 5 383 319,48 грн., з них: 239 965,90 доларів США (1 913 080,14 грн.) заборгованість по основній сумі боргу; 83 722,66 доларів США (667 462,16 грн.) заборгованість по відсоткам за користування кредитними коштами; 83 284,60 грн. заборгованість по нарахованій комісії; 2 719 492,57 грн. заборгованість по пені за несвоєчасне погашення кредиту, відсотків та комісії. Згідно оцінки субєкта оціночної діяльності вартість предмета іпотеки становить 1 067 316,22 грн.

У звязку з наведеним просив суд в рахунок погашення кредитної заборгованості у розмірі 5 383 319,48 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом надання банку права на продаж переданої в іпотеку квартири будь-якій особі-покупцеві за початковою ціною продажу в розмірі 1 067 316,22 грн.; надати АТ «Банк «ОСОБА_2 та Кредит» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, серед іншого право підпису договору купівлі-продажу, право на отримання від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 дублікату договору купівлі-продажу від 25.12.2006 р., посвідченого за №3991, та при необхідності у відповідних установах, організаціях, підприємствах незалежно від форм власності та підпорядкування чи органів нотаріату правовстановлюючих документів на предмет іпотеки, право отримати в органах державної реєстрації прав власності, нотаріуса витяг з державного реєстру прав на предмет іпотеки, право на отримання довідки про склад сімї або зареєстрованих в даній квартирі, право подавати від імені іпотекодавця в органи державної реєстрації прав, нотаріусу документи, необхідні для здійснення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки, згідно отриманих дублікатів правовстановлюючих документів та отримувати останні, а також подавати відповідні заяви, документи та отримувати інші документи від імені іпотекодавця, які повязані з оформленням права власності, право здійснювати будь-які платежі, що стосуються предмету іпотеки. Також просив суд виселити та визнати такими, що втратили право користування усіх зареєстрованих мешканців з вищевказаної квартири, а також стягнути з відповідача судові витрати по справі у розмірі 3 219,00 грн. за позовну вимогу майнового характеру та 94,10 грн. за позовну вимогу немайнового характеру.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17 лютого 2014 року позовні вимоги задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 5 383 319,48 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом надання банку права на його продаж будь-якій особі-покупцеві за початковою ціною у розмірі 1 067 316,22 грн. з наданням ПАТ «Банк «ОСОБА_2 та Кредит» всіх повноважень продавця, необхідних для здійснення продажу, а також стягнуті судові витрати по справі у розмірі 2823,00 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 04 червня 2014 року апеляційну скаргу ПАТ «Банк «ОСОБА_2 та Кредит» відхилено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 29 вересня 2014 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 лютого 2014 року в частині встановлення початкової ціни предмету іпотеки та розміру відшкодування судового збору змінити. Встановлено початкову ціну продажу предмета іпотеки на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності на час продажу на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Стягнути з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 та кредит» судовий збір у розмірі 243,60 грн. В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 березня 2015 року касаційні скарги задоволено частково.

Скасовано ухвалу апеляційного суду Київської області від 04 червня 2014 року та рішення апеляційного суду Київської області від 29 вересня 2014 року, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі, представник ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для її вирішення, просив рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Обґрунтував скаргу тим, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15 вересня 2010 року в солідарному порядку з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 стягнуто заборгованість за кредитним договором № від 25 грудня 2006 року в розмірі 2 620 166,71 грн. За даним рішенням відкрито виконавчі провадження. Всупереч вказаному рішенню суду позивач зазначив розмір боргу за кредитним договором значно вищим - 5 383 319,48 грн . Судом першої інстанції в порушення статті 223 ЦПК України дану обставину не взято до уваги. Зазначає, що згідно договору про зміну умов іпотечного договору від 23 липня 2007 року початкова ціна продажу предмету іпотеки становить 1547320,00 грн., а не 1 067 316,22 грн. Крім того, вказує, що судом необґрунтовано стягнуто з ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 2823,00 грн., оскільки вимога про звернення стягнення на предмет застави, якщо така вимога предявлена після вирішення вимоги про виконання основного зобовязання, оплачується судовим збором як вимога немайнового характеру.

В апеляційній скарзі АТ «Банк «ОСОБА_2 та Кредит» посилаючись на неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просило його скасувати в частині відмови в задоволенні решти позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, які зявилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. У пункті 2 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року „Про судове рішення у цивільній справі" зазначено, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач як позичальник за даним договором взяв на себе зобовязання повернути кредит та відсотки за користування кредитом, однак взятих на себе зобовязань за договором не виконав та прийшов до висновку про необхідність звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу на користь позивача.

Судом встановлено, що 25.12.2006 р. між Банком «ОСОБА_2 та Кредит» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №61-06-И/02. Відповідно до умов зазначеного кредитного договору банк надав позичальнику кредитні ресурси в розмірі 198 000,00 дол. США зі сплатою 12% річних, а відповідач зобовязався повністю повернути кредитні ресурси до 24.12.20206 р. (т. 1 а.с.10-12). 25.12.2006 р. між Банком «ОСОБА_2 та Кредит», ТОВ, та ОСОБА_4 було укладено договір поруки №61-06-П1/02, відповідно до якого остання зобовязується перед кредитором відповідати в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобовязань за кредитним договором (т. 1 а.с.21-22).

25.12.2006 р. між Банком «ОСОБА_2 та Кредит» та ОСОБА_5 було укладено договір поруки №61-06-П2/02, відповідно до умов якого останній зобовязується перед кредитором відповідати в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобовязань за кредитним договором (т. 1 а.с.23-24).</P>

25.12.2006 р. в якості забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між Банком «ОСОБА_2 таКредит» та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстровано в реєстрі за №3996, відповідно до якого відповідач передав в іпотеку позивачу квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 202,6 кв.м. (т. 1 а.с. 25-26). Відповідно до п.3 іпотечного договору узгоджена сторонами вартість предмету іпотеки, враховуючи оцінку, викладену в звіті про вартість обєкта оцінки житлового приміщення, зробленого ПП «Олімп» 14.12.2006 р., становить 1 217 555 грн. 06.08.2007 р. між ВАТ «Банк «ОСОБА_2 та Кредит» та ОСОБА_3 було укладено договір про зміну умов іпотечного договору, відповідно до якого узгоджена сторонами вартість предмету іпотеки, враховуючи оцінку, викладену в звіті про вартість обєкта оцінки житлового приміщення, зробленого ПП «Олімп» 23.07.2007 р., становить 1 547 320,00 грн. (т. 1 а.с. 27). Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку, ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,0218 га по вул. Нове Шосе, 42-б в м. Буча Київської області (т. 1 а.с.30). Також судом встановлено, що відповідачу ОСОБА_3 позивачем неодноразово направлялись повідомлення про усунення порушень умов кредитного договору, однак заборгованість відповідачем перед позивачем не погашена (т. 1 а.с. 31-35). Відповідно до розрахунку боргу станом на 12.09.2011 р. загальна сума заборгованості за кредитним договором складає 5 383 319,48 грн.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися, в тому числі, заставою.

Окремим видом застави є іпотека застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч. 1 ст. 575 ЦК України).

Статтею 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобовязання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у звязку із предявленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення основного зобовязання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобовязань, вимога про виконання порушеного зобовязання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 38 ЗУ«Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Розглядаючи справу суд першої інстанції встановив дійсний склад правовідносин та вірно застосував норми права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що висновки суду про задоволення вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості є вірними та такими, що ґрунтуються на вимогах закону та обставинах справи.

Відповідно до ст. 39 ЗУ «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Разом з тим, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ПАТ «Банк «ОСОБА_2 та кредит» про виселення з квартири, яка є предметом іпотеки, відповідачів є законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 43 Постанови № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснив, що згідно з частиною 4 статті 9, статті 109 ЖК України, статей 39 - 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення.

При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника, або в інший погоджений сторонами строк.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині виселення відповідачів з квартири, судом першої інстанції були враховані вищевикладені положення закону.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази отримання письмової вимоги іпотекодержателя про добровільне звільнення квартири, наявність чого є обовязковою умовою для звернення до суду з вимогою про примусове виселення в разі відмови особи у добровільному виселенні з приміщення, на яке звернуто стягнення.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 308, 316 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційні скарги публічного акціонерного товариства "Банк "ОСОБА_2 та Кредит" та ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 лютого 2014 року залишити без зміни.

Судове рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня його оголошення.

Головуючий Волохов Л.А.

Судді Матвієнко Ю.О.

ОСОБА_7