Справа № 199/5021/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

10 серпня 2015 року м. Дніпропетровськ

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючий-суддя Сенчишин Ф.М.

При секретарі Карабань А.Є.

За участю відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Згідно позову, відповідно до укладеного договору № б/н від 29 липня 2008 року відповідач ОСОБА_1 в банківській установі позивача отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% річних на суму залишку заборгованості. Позивач свої зобовязання за кредитним договором виконав належним чином, надавши відповідачу кошти в зазначеному розмірі. Умови погашення кредиту відповідачем не виконані. Станом на 27 червня 2015 року заборгованість відповідача перед банком становить 26962,44 гривень, з яких:

-3000 гривень заборгованість по кредиту;

-14532,32 гривень заборгованість по відсотках за користування кредитом;

-7670 гривень заборгованість за пенею та комісією;

-500 гривень штраф (фіксована частина);

-1260,12 гривень штраф (процентна складова).

ПАТ «Акцент-Банк» просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 зазначену заборгованість.

Позивач ОСОБА_2 акціонерне товариство «Акцент-Банк», належним чином та завчасно сповіщений про час та місце розгляду справи в судове засідання представника не направив. Надав суду письмову заяву, згідно якої підтримав заявлені позовні вимоги та доводи позовної заяви, на яких вони ґрунтуються. Просить розглянути справу за відсутності свого представника. За ухвалою суду розгляд справи проведений за відсутності представника відповідача.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Заперечення обґрунтував тим, що позивачем пропущений строк даності звернення до суду і він просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити з цієї підстави.

Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного:

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Позивачем надана заява позичальника № 0706 (а.с. 10), датована 29 липня 2008 року, за змістом якої ОСОБА_3 просить Закрите акціонерне товариство «Акцент-Банк», правонаступником якого є ОСОБА_2 акціонерне товариство «Акцент-Банк», надати йому строковий кредит у вигляді кредитного ліміту у сумі 3000 грн. з базовою відсотковою ставкою 2 % на місяць на залишок заборгованості та щомісячною комісією у розмірі 3,5 %.

Відповідачем визнаний той факт, що заява про надання кредиту підписана ним, а також той факт, що кредитні кошти були отримані ним в повному обсязі.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

За ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначено у ст. 610 ЦК України, порушення зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

З розрахунку заборгованості (а.с. 4-8) вбачається, що, позичальник ОСОБА_1 зобовязання щодо повернення кредиту та сплати відсотків належним чином не виконував. Як наслідок, станом 27 червня 2015 року заборгованість відповідача перед банком становить:

-3000 гривень заборгованість по кредиту;

-14532,32 гривень заборгованість по відсотках за користування кредитом;

-7670 гривень заборгованість за комісією;

Розрахунок заборгованості за кредитом, відсотками та комісією позивачем здійснений арифметично правильно.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: ... сплата неустойки;

Відповідно до ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобовязання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

У звязку з простроченням ОСОБА_1 повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом та комісії, позивачем здійснене нарахування штрафів у розмірі 500 грн. (фіксована частина) та 1260,12 гривень (процентна складова).

Правомірність нарахування позивачем штрафів відповідачем не оспорюється.

Розрахунок суми штрафу позивачем здійснений арифметично правильно та сторонами не оспорений.

За ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідачка ОСОБА_1, який прострочив виконання грошового зобовязання, на підставі ч. 1 ст. 625 ЦК України не звільняється від відповідальності за неможливість виконання нею грошового зобовязання, та згідно вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України зобовязаний сплатити суму боргу.

На підставі викладеного, позовні вимоги ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 26962,44 грн. (3000 + 14532,32 + 7670 + 500 + 1260,12) є обґрунтованими по суті.

Вирішуючи питання щодо пропущення позивачем строку позовної давності, суд, керуючись вимогами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-169цс14 від 29 жовтня 2014 року, згідно якого за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами кредитного договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, якщо за умовами договорів погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобовязань.

Також, суд враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-160цс14 від 19 листопада 2014 року, за яким відповідно до вимог статті 266, частини другої статті 258 ЦК України стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Суд виходить з того, що згідно умов заяви позивальника, оплата заборгованості за тілом кредиту, нарахованих відсотків та комісії мала здійснюватися щомісячними платежами а строк погашення кредиту в повному обсязі, не пізніше останнього дня місяця дії платіжної картки. Отже, кожного місяця, у разі нездійснення до цього часу відповідачем чергового щомісячного платежу, позивач мав обєктивну можливість довідатися про порушення свого права на отримання такого щомісячного платежу і початок перебігу строку давності щодо вимог про стягнення такого простроченого щомісячного платежу починається з першого числа відповідного місяця, а щодо вимог про повернення кредиту в цілому з першого числа місяця, наступного за останнім місяцем дії платіжної картки.

Позивач подав позов безпосередньо до канцелярії суду 07 липня 2015 року (а.с. 2).

Згідно вимог ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

На час звернення позивача до суду пройшло більше ніж три роки з часу закінчення строку дії кредитної картки, наданої відповідачу.

Суд враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-240цс14 від 11 лютого 2015 року, за яким частиною першою статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суди апеляційної і касаційної інстанцій, погоджуючись з доводами позивача щодо застосування пятирічного строку позовної давності, не звернули увагу на те, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли Умови надання споживчого кредиту в редакції, що передбачає збільшення строку позовної давності, ці Умови не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, відповідачкою вони не підписувалися.

Сторонами суду не надавалися докази на вчинення сторонами у належній письмовій формі правочину щодо збільшення строку позовної давності, а відповідач факт вчинення такого правочину заперечує.

Отже, позивачем пропущено визначений ст. 257 ЦК України трирічний строк давності щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за основним зобовязанням (тіло кредиту, комісія та відсотки), що згідно вимог ст. 266 ЦК України тягне за собою сплив позовної давності і до додаткової вимоги про стягнення неустойки (нарахованих штрафу та пені).

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд не вбачає поважних причин пропущення строку позовної давності, позивач на такі поважні причини не посилається, а відповідач наполягає на застосуванні наслідків пропущення строку позовної давності.

За наведених обставин, на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

На підставі ст. 88 ЦПК України, за таких обставин, понесені позивачем судові витрати розподілу між сторонами не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 214 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити в повному обсязі.

На рішення може бути подана апеляційна скарга в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий :