Справа № 380/1277/15-ц Головуючий у І інстанції Кравець О. А.
Провадження № 22-ц/780/6531/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 23.12.2015
УХВАЛА

Іменем України

23 грудня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Поліщука М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Кулішенка Ю.М.

при секретарі: Нагорній Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 12 жовтня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 01 квітня 2007 року, яка станом на 13 липня 2015 року становить 108 490 грн. 79 коп., з яких: 6 442 грн.80 коп. - заборгованість за кредитом, 38 507 грн. 81 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1 894 грн. 20 коп. заборгованість по комісії за користування кредитом, 56 003 грн. 56 коп. пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором, а також штрафи у розмірі 500 грн (фіксована частина) та 5 142 грн. 42 коп. (процентна складова).

В обґрунтування позову зазначено, що 01 квітня 2007 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 6 442,80 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Взяті на себе зобовязання відповідач належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 13 липня 2015 року має заборгованість перед Банком, яку в добровільному порядку нею не погашено.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 12 жовтня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ПАТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін із наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із спливу позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі до винесення рішення суду.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 квітня 2007 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 6 442,80 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до умов ОСОБА_3 надав Позичальнику кредит у сумі 6 442,80 грн. на строк 12 місяців з 01 квітня 2007 року по 01 квітня 2008 року включно.

В заяві позичальника зазначено, що погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з 20 по 25 число кожного місяця позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 730,79грн.

Крім цього, у Заяві позичальника вказано, що для виконання зобов»язань ОСОБА_3 відкриває Позичальнику рахунок 8715 та видає кредитну карту «Універсальна» за №4149 4379 0325 9749. (а.с.6).

Внаслідок неналежного невиконання зобов'язань за кредитним договором у відповідача ОСОБА_2 виникла заборгованість, яка станом на 13 липня 2015 року становить 108 490 грн. 79 коп., з яких:

6 442 грн.80 коп. - заборгованість за кредитом, 38 507 грн. 81 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1 894 грн. 20 коп. заборгованість по комісії за користування кредитом, 56 003 грн. 56 коп. пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором, а також штрафи у розмірі 500 грн (фіксована частина) та 5 142 грн. 42 коп. (процентна складова).

Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, відповідач з моменту отримання кредиту не здійснювала погашення кредиту.

12 жовтня 2015 року відповідачкою було заявлено клопотання про застосування судом позовної давності до вимог позивача. (а.с. 47).

Позовна заява в суд подана 14 серпня 2015 року.

Встановивши вказані обставини справи, з врахуванням предмету позовних вимог, доказів сторін на підтвердження заперечення позову, норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд прийшов до законного і обґрунтованого висновку про відмову в позові за спливом позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі до винесення рішення.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги на те, що суд не звернув уваги на п.5.5 ОСОБА_4 надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка», який є невід'ємною частиною договору і згідно якого сторони погодили терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків та неустойки тривалістю 5 років і пред»явленням позову в березні 2013 року відбулось переривання строків позовної давності підлягають відхиленню із наступних підстав.

Дійсно згідно ОСОБА_4 надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт), доданих до позовної заяви, в п.5.5 зазначено: «Терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним ОСОБА_3 встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

Відповідно до ст.. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Проте, як вбачається із справи, надані позивачем ОСОБА_4 надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт) не містять дати їх складання та затвердження, ОСОБА_2 особисто не підписані. (а.с.7-10).

За вказаних обставин вказані ОСОБА_4 не можна визнати складовою частиною укладеного між сторонами ОСОБА_3.

Інших належних і допустимих доказів про укладення між сторонами договору про збільшення позовної давності у письмовій формі позивачем не надано.

Вказана правова позиція щодо застосування норм права у подібних правовідносинах висловлена Верховним Судом України у інших справах (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України: від 11 лютого 2015 р. у справі № 6-240цс14; від 10 червня 2015 р. у справі № 6-698цс15).

Відповідно до ст..360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Посилання особи, яка подала апеляційну скаргу на те, що пред»явленням позову в березні 2013 року до ОСОБА_2 відбулось переривання строків позовної давності колегія суддів вважає необґрунтованими.

Початком перебігу позовної давності щодо вимог про повернення кредитної заборгованості є 2 квітня 2008 року.

Таким чином пред»явлення Банком позову в Оболонський районний суд м.Києва в березні 2013 року відбулось з пропуском встановленого ст..257 ЦК України трирічного строку позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права є необґрунтованими і не спростовують висновків суду.

За таких обставин, встановивши обґрунтованість позову про стягнення заборгованості за кредитним договором, з врахуванням заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, суд на передбачених законом підставах застосував положення статей 257, 261, 267 ЦК України і відмовив в позові за пропуском строку позовної давності.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - відхилити.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 12 жовтня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: