У Х В А Л А

іменем україни

23 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 13 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 04 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 16 лютого 2001 року проживає із ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Посилаючись на те, що вони з відповідачкою припинили шлюбні відносини та спільного господарства не ведуть, вона веде аморальний спосіб життя, надає дітям поганий приклад своєю поведінкою та б'є їх, а також на те, що вони не можуть домовитись щодо місця проживання дітей, позивач, з урахуванням уточнень позовних вимог, просив розірвати їхній з відповідачкою шлюб та визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, із ним.

Рішенням Ширяївського районного суду Одеської області від 13 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04 березня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано. Неповнолітню дитину - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишено проживати з матір'ю, ОСОБА_4, Неповнолітню дитину - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, залишено проживати з батьком, ОСОБА_3

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Судові рішення в частині розірвання шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а також визначення місця проживання неповнолітньої ОСОБА_5 не оскаржені, тому в касаційному порядку не переглядається (ст. 335 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов та визначаючи місце проживання ОСОБА_6 з батьком, суд першої інстанції виходив із думки дитини та її прихильності до батька, а також із висновку служби у справах дітей Ширяївьскої районної державної адміністрації Одеської області від 14 березня 2014 року.

Апеляційний суд погодився із висновком районного суду, зазначивши при цьому також про те, що умови проживання дітей у кожної зі сторін приблизно однакові, проте молодша донька, ОСОБА_6, виявила бажання проживати з батьком.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що з 16 лютого 2001 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що мати дітей веде аморальний спосіб життя, надає їм поганий приклад своєю поведінкою та б'є їх, а також на те, що молодша донька, ОСОБА_6, 2006 року народження, бажає проживати із ним.

Згідно з ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, яким місце проживання малолітньої ОСОБА_6 визначено з батьком, апеляційний суд у порушення ст. ст. 303, 315 ЦПК України формально переписав висновки районного суду та послався на необґрунтованість апеляційної скарги, не вказавши при цьому причин її відхилення.

Крім того, суд апеляційної інстанції не врахував того, що Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Не врахував апеляційний суд також і положення ч. 1 ст. 161 СК України й не узяв до уваги вік дитини з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип, не встановив і не зазначив у рішенні передбачених ч. 2 ст. 161 СК України чи будь-яких виключних обставин, які б викликали необхідність розлучення малолітньої ОСОБА_6 з матір'ю, обґрунтувавши своє рішення лише загальними фразами про ставлення сторін до виконання батьківських обов'язків, особисту прихильність дітей до кожного зі сторін, вік дітей, стан їхнього здоров'я та позицію служби у справах дітей.

Апеляційний суд не звернув уваги на те, що районний суд взагалі не вказав вік молодшої дитини, хоча послався на її думку щодо місця проживання, а також не мотивував і не обгрунтував належними та допустимими доказами свого висновку про розлучення дітей. Не виправивши цих недоліків, суд апеляційної інстанції припустився власних порушень.

Отже, апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 04 березня 2015 року в частині вирішення позову ОСОБА_3 про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, скасувати, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова