АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/5504/15 Головуючий 1 інстанції Зуб Г.А.
Справа № 640/7024/15-ц Доповідач: Коровін С.Г.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2015 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі :

Головуючого: - Коровіна С.Г.,

Суддів : - Гальянової І.Г.,

Сащенко І.С.,

При секретарі: - Чабан А.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 19 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5, третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про надання права для виїзду дитини за кордон,-

В С Т А Н О В И Л А :

В квітні 2015 року ОСОБА_7 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_5, в якій з подальшим уточненням просила визнати за позивачем право вивозу малолітньої доньки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 до Республіки Туреччини на постійне місце проживання без згоди відповідача з правом оформлення всіх проїздних документів та дозволити позивачу одноосібно приймати рішення на території Республіки Туреччини, щодо виховання дитини ОСОБА_8 (з питань навчання, освіти, оздоровлення, віросповідання, визначення місця її перебування, організації вільного часу та відпочинку), а також здійснювати законне представництво дитинну всіх правових діях повсякденного життя, відповідати за дитину, захищати її права та інтереси, виїзду на відпочинок до інших країн, але не виключно.

В обґрунтування зазначених вимог посилається на наступне. позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 03.09.2005 року по 15.06.2011 року. Від шлюбу у сторін народилась дитина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. Фактично шлюбні стосунки припинились між позивачем та відповідачем в 2008 році. Відповідач не надає матеріальної допомоги для утримання дитини, лише декілька разів надав по 350 грн. У 2010 році позивач познайомилась з громадянином Туреччини ОСОБА_10, на утриманні якого з цього часу знаходяться позивач з дитиною. У відповідача своя родина, народилась інша дитина. Оскільки чоловік позивачки мешкає в Туреччині, то влітку 2014 року, позивач зі своєю донькою запланувала відпустку в Туреччині, на неодноразові вмовляння позивача, відповідач надав дозвіл на виїзд дитини на час з 16.06.2014 року по 05.08.2014 рік. 09.01.2015 року між позивачем та ОСОБА_10 зареєстрований шлюб. Оскільки чоловік позивача є громадянином Туреччини та має всі умови для утримання їхньої родини та зважаючи на дійсну економічну ситуацію, було прийнято рішення переїхати до Республіки Туреччини. Тому позивач звернулась до суду з даним позовом, оскільки це відповідає інтересам дитини та їхньої родини.

Відповідач та його представник ОСОБА_6 в судове засідання з'явились, проти задоволення позову заперечували в повному обсязі, посилаючись, що в Туреччині дитина не має нікого, позивачем не надано доказів того, що вона має необхідність переїхати до Туреччини, крім того, позивач не вказує, в якій школі буде навчатись дитина, де вона буде брати кошти на проживання, які дитина буде відвідувати гуртки та взагалі відповідач брав доньку до себе, відвідував з нею гуртки, розважальні заходи, має вищу освіту та здійснює господарську діяльність. Тому в задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки це порушує права дитини та відповідача.

Представник третьої особи Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики ХМР в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином та своєчасно, надав заяву про розгляд справи у свою відсутність та рішення просив ухвалити в інтересах дитини.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 19 червня 2015 року визнано за ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, і.н. НОМЕР_1, право вивозу малолітньої дочки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, актовий запис про народження №11 до Республіки Туреччини на постійне місце проживання без згоди батька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, з правом оформлення всіх проїзних документів на дитину без згоди батька.

Дозволено ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, і.н. НОМЕР_1, одноосібно приймати рішення на території Республіки Туреччини щодо виховання дитини ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4 ( з питань навчання, освіти, оздоровлення, віросповідання, визначення місця її перебування, організації вільного часу та відпочинку), а також здійснювати законне представництво дитини в усіх правових діях повсякденного життя, відповідати за дитину, захищати її права та інтереси, виїзду на відпочинок до інших країн, але не виключно.

Стягнуто з ОСОБА_5, ІН НОМЕР_2 на користь ОСОБА_7, і.н. НОМЕР_1 судовий сбір в розмірі 243 (двісті сорок три) гривень 60 коп.

В апеляційній скарзі поставлено питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Апелянт вважає, що рішення суду не відповідає вимогам ст.10, 60 ЦПК України.

На думку апелянта позивачем не доведено необхідність виїзду за кордон разом із дитиною, а також, що такі дії є в інтересах малолітньої дитини. Він вважає, що позивачка не зможе матеріально забезпечувати дитину в іншій державі, крім того місце куди має намір виїхати позивачка з дитиною є небезпечним з точки зору злочинності та конфлікті. Суд не врахував того, що при виїзді позивачки з дитиною до Туреччини відповідач позбавиться можливості спілкуватися із дитиною.

Психологічний висновок щодо відношення дитини до батька не є належним доказом.

Крім того апелянт вважає, що законодавством передбачено можливість за рішенням суду дати згоду на конкретний разовий виїзд за кордон, а право надавати дозвіл не постійний виїзд дитини за кордон законом, на думку апелянта, не передбачено.

Окрім того, Стаття 11 Конвенції ООН "Про права дитини" від 20.11.1989 року покладає на держави зобов'язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із-за кордону.

Відповідно до цілей Гаазької конвенції від 25.10.1980 року, один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків, адже такий переїзд, як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Згідно зі ст. З Конвенції переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до її переміщення або утримування, при умові, що у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно чи індивідуально, або могли б здійснюватися, якби не переміщення (утримування).

Позивачкою не було доведено, що відповідач перешкоджає тимчасовому виїзду дитини за кордон. Апелянт вважає, що виїзд за кордон не є в інтересах дитини.

Заслухавши доповідача, сторони, перевіривши обставини справи колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволеню. Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення суду повинно відповідати вимогам ст. 213, 214 ЦПК України.

Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 03.09.2005

року по 15.06.2011 року. Від шлюбу мають дочку ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2. Згідно рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 березня 2009 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_11 та ОСОБА_5 (а.с.32) сторони не поживали разом з 24 березня 2008 року. Рішенням суду визначено, що неповнолітня ОСОБА_8 буде поживати з матір'ю ОСОБА_11. Зазначене рішення сторони не оскаржили, воно набрало чинності, дитина залишилася проживати з матір'ю і батько дитини жодного разу не ставив питання про зміну місця проживання дочки.

09 січня 2015 року позивачка уклала шлюб з громадянином Туреччини ОСОБА_12.

Встановлено, що на час звернення до суду дитина продовжувала проживати з матір'ю за адресою АДРЕСА_1 (а.с.24) і знаходиться на утриманні ОСОБА_7 та її чоловіка ОСОБА_12.

Згідно до ст.155 СК України здійснення батьками права та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст.313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно до положень ст.2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їздив в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами , є паспорт громадянина країни для виїзду за кордон, проїзний документ дитини.

Згідно ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їздив в Україну громадян України» за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до п.16 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасове затримання та вилучення через відсутність згоди на виїзд одного з батьків неповнолітньої дитини за кордон, дозвіл може бути надано судом.

При цьму суд при ухваленні таких рішень зобов»язаний враховувати наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 7 ст. 7 СК України).

Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості (Принцип 6 Декларації прав дитини).

Згідно з ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Відповідно до ч. 1 ст. 160, ч. 1 ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При цьму колегія враховує, що при постановленні рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами проживання неповнолітньої ОСОБА_8 визначено з позивачкою.

За приписом ст. 6 Декларації прав дитини малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли наявні виняткові обставини, розлучатися зі своєю матірю.

Як встановлено судами, відповідач ніколи не заперечував проти проживання малолітньої дочки зі своєю матір'ю, однак згоди на виїзд дитини на постійне місце проживання за кордон не давав через те, що він у такому випадку буде позбавлений спілкування та участі у вихованні доньки та Туретчина до якої виїжджає позивачка з дитиноє є небезпечна країна.

З матеріалів справи вбачається і проти цього не заперечує представник позивача, що ОСОБА_7 не працює в Україні і знаходится на матеріальному забезпеченні у чоловіка, громадянина Туреччини ОСОБА_12. Представник позивача підтвердила у судовому засіданні, що ОСОБА_12 і позивачка ОСОБА_7 власного житла у Туреччині не мають. Позивачка у Туреччіні не працевлаштована, не з»ясовано питання де саме вона з малолітньою дочкою будуть проживати у Туреччіні і де буде навчатися дитина. Таким чином позивачкою не доведено, що у разі виїзда разом із дочкою на постійне проживання за кордон буде забезпечений спеціальний захист дитини і будуть надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Позивачкою не надано доказів на підтвердження того, що у разі виїзду за кордон до Туреччини разом із дочкою вони будуть матеріально незалежні і вона зможе створити для малолітньої дочки належні умови проживання, навчання , розумового та фізичного розвітку.

Суд першої інстанції ці обставини не врахував і ухвалив у справі передчасне рішеня. Колегія вважає, що на теперішній час виїзд позивачки до Туреччини разом із дочкою негативно вплинить на інтереси дитини. Заперечення відповідача проти такого виїзду є обгрунтованими. При таких обставинах колегія вважає неможливим погодитися із рішенням суду і дозволити виїзд позивачки разом із дочкою ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4 на постійне проживання до Туреччини.

Судова колегія задовольняє апеляційну скаргу, ухвалює нове рішення і відмовляє у задоволенні позову.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України судова колегія ,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 19 червня 2015 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_7 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -