АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Волокітіна Н.Б.
№22-ц/796/3943/2015 Доповідач - Борисова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2015 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Шиманського В.Й.

при секретарі: Греку А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, третя особа: орган опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про зобов'язання не перешкоджати у здійснені продажу частини квартири, зняття з реєстрації, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, третя особа: орган опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просив суд:

- визнати дії ОСОБА_3 такими, що порушують права позивача та зобов'язати її не перешкоджати позивачу у здійснені продажу належної позивачу частини спільної квартири;

- зняти з реєстрації місця проживання неповнолітнього ОСОБА_4

В обґрунтування позову зазначив, що позивачу та відповідачу на праві власності належить по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1. Відповідач з 2005 року перешкоджає позивачу у користуванні даним майном, що було встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 липня 2011 року. На даний час позивач бажає продати свою частку квартири, однак не може це здійснити, оскільки в квартирі зареєстрована малолітня особа - син відповідача ОСОБА_4, 2002року народження. У ОСОБА_4 є батько ОСОБА_5, який має інше майно у власності, а саме квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що відповідач та її неповнолітній син у спірній квартирі не проживають, ОСОБА_3 здійснює здачу даної квартири в оренду та отримує від цього постійний неофіційний дохід, а тому відповідно до ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР ОСОБА_4 має бути знятий з реєстрації. Позивач не може реалізувати свою частину квартири, оскільки у вказаній квартирі зареєстрований ОСОБА_4

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_3 та представник третьої особи проти задоволення апеляційної скарги заперечували та просили відмовити в її задоволенні.

Відповідач ОСОБА_3 зазначила, що вона разом із дитиною ОСОБА_4 проживають у спірній квартирі та не чинять позивачу перешкод у продажу належної йому частини квартири.

Позивач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, а тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд виходив з його недоведеності та необґрунтованості.

Колегія суддів вважає, що висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 04 лютого 2004 року, інша 1/2 частини квартири належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 січня 1996 року.

В спірній квартирі зареєстровані відповідач ОСОБА_3 з 19 червня 2001 року та з 02 вересня 2008 року її син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позивач ОСОБА_1 знятий з реєстрації 01 квітня 1997 року в зв'язку з виїздом до Канади на постійне місце проживання.

Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, які не заборонено законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону, або незаконністьнабуття права власності не встановлена судом.

Статтею 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності власний будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з ст.156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За змістом ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

У відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За правилами ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 червня 2011 року, яким зобов'язано ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_1 в користуванні 1/2 частини спірної квартирита акт, складений 02червня 2009 року працівниками КП «ЖЕК «Нивки», згідно якого спірна квартира здається в орендуне доводять той факт, що відповідач ОСОБА_3 перешкодає позивачу у здійснені продажу належної йому частки квартири.

Відповідно до положень ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон № 1382-ІV) зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Як випливає із зазначеної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон № 1382-ІV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник або інша особа, яка має речові права на таке майно, має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Проте, позивач ОСОБА_1 з такими вимогами до суду не звертався.

Крім того, зняття з реєстраційного обліку покладено на відділи у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України.

Відповідно до норм ЦПК України саме позивач визначає предмет спору і коло відповідачів.

Разом з тим, позивачем не залучено відділ у справах громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Шевченківського районного управління головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві до участі у справі в якості відповідача.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов законного і обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про зняття малолітнього ОСОБА_4, 2002 року народження, з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1.

Доводи апелянта про те, що відповідач та її неповнолітній син у спірній квартирі не проживають, ОСОБА_3 здійснює здачу даної квартири в оренду та отримує від цього постійний неофіційний дохід, а тому відповідно до ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР неповнолітній ОСОБА_4 має бути знятий з реєстрації колегія суддів не приймає до уваги, оскільки, позивачем не заявлялись позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Колегія суддів вважає, що право користуватися спірною квартирою неповнолітній ОСОБА_4 має відповідно до ст.ст.150, 156 ЖК УРСР та ст.405 ЦК України, як член сім'ї співвласника житла

Доводи апеляційної скарги щодо наявності іншого нерухомого майна у батька неповнолітнього ОСОБА_4 колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказані обставини не стосуються предмету спору.

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів вважає, що при ухваленні рішення відповідно до ст.212 ЦПК України суд першої інстанції оцінив докази з урахуванням вимог ст.ст. 58, 59 ЦПК України та на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин ухвалив рішення відповідно заявленим позовним вимогам.

Рішення суду є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального права, внаслідок чого підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 308, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: