Справа № 161/3070/15-ц Провадження № 22-ц/773/1115/15 Головуючий у 1 інстанції: Ковтуненко В.В.
Категорія: 44 Доповідач: Здрилюк О. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 серпня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Здрилюк О.І. ,

суддів - Карпук А.К., Бовчалюк З.А.,

при секретарі Шугаловій О.М.,

з участю пр-ка відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимир-Волинський до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про виселення за апеляційною скаргою позивача Квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимир-Волинський на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 травня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2015 року Квартирно-експлуатаційний відділ міста Володимир-Волинський звернувся в суд із зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що відповідач ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , під час якої на підставі ордера № 184 від 21.04.1997 року на сім`ю із трьох осіб (він, дружина, син) йому було надано право на зайняття кімнати АДРЕСА_1 площею 12 кв.м.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 101 від 18.06.1999 року ОСОБА_1 звільнений з військової служби після закінчення строку контракту без залишення на квартирному обліку. На момент його звільнення вислуга складала менше 10 років, а тому він підлягає виселенню з членами сім`ї без надання іншого жилого приміщення.

На даний час, відповідно до картки прописки, в кімнаті № НОМЕР_2 гуртожитку зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_3 його мати.

Гуртожиток по АДРЕСА_2 перебуває у державній власності Міністерства оборони України, знаходиться на балансі КЕВ м.Володимир-Волинський і використовується для проживання військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей.

Позивач є складовою частиною Збройних Сил України та підпорядкований Міністерству оборони України.

Враховуючи наведене, позивач просив визнати відповідачів такими, що втратили право на проживання в гуртожитку, виселити їх з кімнати АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідачів повернути кімнату в гуртожитку для подальшого її розподілу.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 25 травня 2015 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати це рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Вважає, що судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду до скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову з наступних підстав.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що на відповідача ОСОБА_1 поширюються вимоги Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» в частині заборони його виселення. Крім того, на вимоги про виселення застосовується трирічний строк позовної давності, який позивач пропустив і про застосування якого в суді заявлено представником відповідача.

Проте, такі висновки суду зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до ст.ст.125, 127-132 ЖК України, положень п.п.2, 40 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого Постановою РМ УРСР від 03.06.1986 року № 208, що діяв на час вселення відповідачів до гуртожитку та діє на даний час, положень п.п.5.2, 5.10 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністра оборони України N 737 від 30.11.2011 року та зареєстрованої у Мін`юсті України 10.01.2012 року за N 24/20337, що діє на час вирішення спору судом, гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання, а гуртожиток у військовій частині призначається для тимчасового проживання військовослужбовців Збройних Сил України на період проходження ними військової служби або навчання у військових навчальних закладах Міністерства оборони України.

Із копії ордера № 184 від 21.04.1997 року вбачається, що Луцькою КЕЧ району Прикарпатського військового округу Міністерства оборони України Мисюрі М.А. на сім`ю із трьох осіб (він, дружина, син) було надано право на зайняття кімнати АДРЕСА_1 площею 12 кв.м (а.с.8).

Даний будинок є гуртожитком для військовослужбовців, перебуває на обслуговуванні та балансі Квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимир-Волинський і є державною власністю Міністерства оборони України (а.с.4-7, 9, 10, 13, 14, 40).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.132 ЖК України сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Ці ж норми передбачені і в п.40 Примірного положення про гуртожитки та п.5.10 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями.

Не можуть бути виселені з гуртожитку без надання іншого житла особи, зазначені в ст.125 ЖК України, п.41 Примірного положення про гуртожитки та п.5.12 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, а саме: інваліди війни та інваліди-військовослужбовці, які стали інвалідами внаслідок виконання обов`язків військової служби, особи, які пропрацювали у військовій частині на підставах трудового договору не менше, як десять років, особи, звільнені за скороченням чисельності чи штату працівників, пенсіонери по старості, одинокі особи з неповнолітніми дітьми, які проживають разом із ними, інші деякі категорії громадян.

Згідно витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 18.06.1999 року № 101 ОСОБА_1 на підставі його рапорта від 09.06.1999 року звільнено в запас по ст.118 п.«д» (після закінчення строку контракту), як такого, що здав справи та посаду, із виключенням зі списків особового складу частини, усіх видів забезпечення і вважається відбувшим для постановки на військовий облік до Луцького міськвійськкомату Волинської області (а.с.16).

В суді апеляційної інстанції представник відповідача підтвердив відсутність у відповідача десятирічної вислуги років. Також відповідачем не надано жодного іншого належного та допустимого доказу, який би підтверджував відсутність підстав для виселення без надання іншого жилого приміщення.

Покликання представника відповідача на ту обставину, що після звільнення відповідача пройшов значний період часу, а тому позивач пропустив строк позовної давності не заслуговують на увагу з наступних підстав.

Як зазначалося вище, гуртожиток надається громадянам для тимчасового проживання на період роботи чи навчання і відповідно особи не набувають права постійного користування жилими приміщеннями у гуртожитку.

Своєчасне не звільнення жилого приміщення та безпідставне проживання у ньому є триваючим порушенням, на який строки позовної давності не поширюються.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції безпідставно прийшов до висновку, що на відповідача поширюються вимоги Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» в частині заборони його виселення.

Згідно ч.3 ст.1 цього Закону сфера його дії поширюється на гуртожитки, які є об`єктами права державної та комунальної власності, крім гуртожитків, що перебувають у господарському віданні чи в оперативному управлінні військових частин, закладів, установ та організацій Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Міністерства внутрішніх справ України, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, системи цивільного захисту та державних навчальних закладів.

Таким чином, в силу спеціального статусу житла цей закон не може бути застосований щодо відповідачів.

ОСОБА_1 та члени його сім`ї після звільнення останнього з лав Збройних сил України зобов`язані були звільнити займане приміщення в гуртожитку, але він таких дій не вчинив та відмовились відповідачі виселитись із кімнати гуртожитку і після надіслання їм позивачем попередження за № 972 від 27.05.2013 року (а.с.15), а тому вимоги щодо виселення відповідачів з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення підлягають до задоволення.

Разом з тим, позивач одночасно із вимогами про виселення поставив вимогу про визнання відповідачів такими, що втратили право на проживання в гуртожитку та зобов`язати їх повернути кімнату в гуртожитку для подальшого її розподілу, які до задоволення не підлягають з наступних підстав.

Відповідачі проживають у гуртожитку і на них не поширюються гарантії, передбачені Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», спірний гуртожиток призначений для тимчасового проживання осіб, тому щодо відповідачів, як мешканців цього гуртожитку правила статей 71, 72 ЖК УРСР не поширюються, оскільки можливість визнання мешканців таких гуртожитків не передбачена ні у ЖК УРСР, ні у Примірному положенні про гуртожитки. Крім того, вимоги про втрату права на проживання в гуртожитку і про виселення є самостійними вимогами, які одночасно заявлятись не можуть.

Вимога про зобов`язання повернути кімнату в гуртожитку для подальшого її розподілу є зайвою і такою, що не підлягає до задоволення, оскільки виконання судового рішення в частині виселення і є тим поверненням кімнати, про яке повторно просить позивач.

Оскільки висновки суду першої інстанції зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права, то згідно зі статтею 309 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

У зв`язку із частковим задоволенням позову та апеляційної скарги сплачений судовий збір у частині задоволених вимог підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача в рівних частках (/243,60 + 121,80/:2=182,70).

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу позивача Квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимир-Волинський задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 25 травня 2015 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_3 з кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь Квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимир-Волинський по 182 грн. 70 коп. (сто вісімдесят дві грн. 70 коп.) з кожного витрат по оплаті судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді