Справа № 729/582/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

04 серпня 2015 р. Бобровицький районний суд Чернігівської області в складі:

головуючої судді Булиги Н.О., при секретарі Савості К.Ю., за участю позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бобровиця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач предявила позов до відповідачів про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 20.10.2012 близько 13 години 40 хвилин неповнолітній ОСОБА_3, керуючи мотоциклом «ИЖ П-3», реєстраційний номер 73-09 ЧНЗ, що належить його матері ОСОБА_4, рухаючись по провулку Партизанському в с. Кобижча Бобровицького району Чернігівської області, в напрямку пішохідного мостового переходу через залізничні колії, біля залізничного вокзалу ПЗЗ «Кобижча» в порушення вимог п.п. 1.3, 1.5, 2.1(а), 2.3(б), 2.10(а-е), 12.3 Правил дорожнього руху України, не маючи посвідчення на право керування транспортним засобом, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, своєчасно не вжив негайних заходів для зменшення швидкості керованого ним мотоцикла та здійснив наїзд на ОСОБА_1 Вироком Бобровицького районного суду від 12.03.2015 ОСОБА_3 визнаний винуватим за ч.2 ст.286 КК України, йому призначено покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі, без позбавлення права керувати транспортними засобами. На підставі ст. ст. 75, 104 КК України, ОСОБА_3 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку тривалістю в 1(один) рік 6 місяців не вчинить нового кримінального правопорушення. В результаті наїзду на неї позивач отримала тілесні ушкодження, які відносяться, згідно з висновками експертів, до категорії тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя. Позивач зазначає, що при проходженні лікування від травм отриманих внаслідок ДТП, нею було витрачено коштів на суму 9659 грн. 48 коп., які вона просить стягнути з відповідачів. Крім того, їй було встановлено 3 групу інвалідності, вона втратила працездатність і не має змоги працювати за спеціальністю, тому просить стягнути з відповідачів втрачений заробіток у розмірі 90000 гривень, а також стягнути 40000 гривень моральної шкоди та процесуальні витрати, повязані з отриманням правової допомоги у кримінальному провадженні в розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали в повному обсязі та вважають, що оскільки ОСОБА_3 скоїв кримінальне правопорушення в будучи в неповнолітньому віці та власником мотоцикла є його мати ОСОБА_4, то вони повинні нести спільну відповідальність по відшкодуванню шкоди (ст.1187 ЦК України). Також позивач пояснила, що одразу після ДТП відповідачі надали їй на лікування 10000 гривень, але більше ніякої допомоги не надавали. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідачів втраченого заробітку, то позивач додала, що через отримані травми під час ДТП вона не могла працювати за спеціальністю, хоча МСЕК встановила її змогу виконувати роботу за фахом.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов визнав частково. У своєму запереченні зазначив, що власником мотоцикла «ИЖ П-3», реєстраційний номер 73-09 ЧНЗ на час вчинення кримінального правопорушення була його баба ОСОБА_5, а не його мати як зазначає позивач, тому позовні вимоги до неї не можуть бути задоволені. Крім того, відповідач пояснив, що ним було надано на лікування ОСОБА_1 10000 гривень. Проте позов в частині стягнення з нього матеріальної шкоди визнає. Щодо стягнення з нього втраченого заробітку у розмірі 90000 гривень, то відповідач вважає, що 3 група інвалідності є працездатною, і тому позивач могла і може працювати за фахом, крім того, оскільки позивач раніше взагалі не працювала, то і розрахунок втраченої заробітної плати безпідставний. Розмір моральної шкоди заявлений позивачем відповідач вважає занадто великим, а розмір витрат, повязаних з отриманням правової допомоги у кримінальному провадженні не підтверджується актом виконаних робіт адвоката.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнала. У своєму запереченні зазначила, що вона не є власником мотоцикла «ИЖ П-3», реєстраційний номер 73-09 ЧНЗ і тому не може нести відповідальність за вчинення кримінального правопорушення її сином ОСОБА_3 Власником мотоцикла «ИЖ П-3», реєстраційний номер 73-09 ЧНЗ на час вчинення кримінального правопорушення була її мати, а баба відповідача, ОСОБА_5, яка і надавала дозвіл на керування вказаним транспортним засобом ОСОБА_3 Відповідач ОСОБА_4 пояснила, що її мати ОСОБА_5 проживала окремо і спадщину після її смерті вона не приймала, тому до мотоцикла немає ніякого відношення. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог до неї повністю.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши сторони, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав:

Судом встановлено, що вироком Бобровицького райсуду від 12.03.2015 року ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Згідно ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, обовязковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Судом встановлено, що мотоцклом «ИЖ П-3», реєстраційний номер 73-09 ЧНЗ на момент ДТП керував відповідач ОСОБА_3 Згідно технічного паспорта на транспортний засіб, власником мотоцкла «ИЖ П-3», реєстраційний номер 73-09 ЧНЗ, є ОСОБА_6, який помер 30.09.2012 року і спадкоємцем якого була ОСОБА_5, яка також померла 10.09.2013 року. Отже, відповідальність за скоєну ДТП повинен нести відповідач, який на законних підставах керував мотоциклом і шкода, завдана позивачеві з його вини підлягає відшкодуванню за рахунок останнього.

Згідно ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі, особою, яка її завдала.

В пункті 4 постанови № 4 Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", роз»яснено, що потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.

Обов'язок відшкодувати шкоду покладається на володільця транспортного засобу, яким може бути як власник, так і інша особа, що використовує транспортний засіб.

Оскільки, позивачем не надано доказів того, що відповідач ОСОБА_4 є власником мотоцикла «ИЖ П-3», реєстраційний номер 73-09 ЧНЗ, то вона не може нести відповідальність по відшкодуванню шкоди завданої позивачеві з вини ОСОБА_3 і позов до неї задоволенню не підлягає.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 19 постанови від 27 березня 1992 року N 6 Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкодипри вирішенні вимог про стягнення витрат на лікування судам належить виходити з того, що розмір витрат на ліки, лікування, протезування (крім протезів із дорогоцінних металів), предмети догляду за потерпілим визначається на підставі виданих лікарями рецептів, довідок або рахунків про їх вартість.

Доказів, які б вказували на те, що витрати на ліки понесені позивачем пов'язані з лікуванням, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, суду не надано. З наданих до суду копій чеків з аптек не вбачається хто саме купував вказані в них ліки, тобто позивач не підтвердила необхідність придбання цих лікарських засобів для свого лікування, не надано суду також і рецептів лікарів, які б вказували на те, що придбані ліки призначені для відновлення здоров'я позивачки, яке було ушкоджено внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди, а тому позов в частині відшкодування матеріальної шкоди підлягає частковому задоволенню, в розмірі 3833 гривень, оскільки лише цей розмір витрат підтверджено позивачем належними доказами, а саме: квитанціями до прибуткового касового ордера від 05.11.2012 року, 04.11.2013 року про оплату ОСОБА_1 вартості МРТ, талоном про оплату аналізів крові та фіскальним чеком від 06.02.2013 року, розрахунком оплати за послуги медичної допомоги від 06.12.2012 року та квитанціями від 22.10.2012 року, 24.10.2012 року.

Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя.

За загальним правилом, передбаченим ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, коли шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (із подальшими змінами), заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Згідно з п.5 Постанови ПВСУ, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Позивач моральну шкоду обґрунтовує втратою нормальних життєвих зв»язків, необхідністю тривалий час перебувати на лікуванні, проходити болючі процедури. Суд при визначенні розміру моральної шкоди враховує характер протиправних дій обвинуваченого, його ставлення до потерпілої після вчинення кримінального правопорушення, ступінь його вини, глибину фізичних і моральних страждань потерпілої, набуття нею інвалідності, тяжкість вимушених змін у її житті, пов'язаних з ушкодженням її здоров"я та каліцтвом, внаслідок якого порушились її певні нормальні життєві зв"язки, вона вимушена звертатись до лікарів, проходити курси лікування, що підтверджується оглянутими матеріалами справи, а також враховує вимоги розумності та справедливості і визначає розмір моральної шкоди у сумі 15000 гривень.

Відповідно до ч.2 ст.10 ЦПК України сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, а суд зобовязаний забезпечити реалізацію принципу змагальності і рівності сторін у здійсненні процесуальних прав. Згідно зі ст. 60 ЦПК, сторони зобов»язані довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Водночас, у разі якщо у сторін є складнощі щодо отримання та подання суду доказів, суд, виходячи зі статей 133,143 ЦПК може за заявою заінтересованої особи забезпечити ці докази і зобов»язаний за клопотанням сторони забезпечити такі докази, зокрема, призначити експертизу. Судом позивачеві пропонувалось провести по справі судово-медичну експертизу для підтвердження причинного зв»язку між втратою працездатності та травмою отриманою ОСОБА_7 внаслідок ДТП за участю ОСОБА_3, проте позивач не скористалась цим правом, відмовившись від проведення експертизи. Тому, оскільки на обґрунтування позовних вимог щодо відшкодування втраченого заробітку за 30 місяців позивачем не надано жодного доказу, то позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Разом з тим, згідно копій довідок до акту огляду МСЕК від 24.04.2013 року та 02.04.2014 року ОСОБА_1 протипоказана важка фізична робота та робота з психоемоційною загрузкою. В судовому засіданні позивач пояснювала, що медико-соціальна експертна комісія встановила за можливе виконання нею роботи за фахом зі скороченим обсягом. Отже, виходячи з наданих позивачем доказів, суд приходить до висновку, що позивач могла працювати за здобутою спеціальністю та отримувати заробітну плату.

Відповідно до чинного законодавства питання щодо процесуальних витрат, в тому числі витрат на правову допомогу надану потерпілому у кримінальному провадженні, вирішується відповідно до положень глави 8 КПК України, зокрема відповідно до ст.ст. 120, 124-126 КПК України, отже вирішення даних вимог в порядку цивільного судочинства не розглядається, а тому відповідно до п.1 ч.1 ст.205 ЦПК України в цій частині провадження у справі підлягає закриттю шляхом винесення відповідної ухвали.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Виходячи з цього, з ОСОБА_3 підлягає стягненню на користь позивача судовий збір понесений нею при оплаті вимог про відшкодування моральної шкоди пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 150 гривень.

Так як позов підлягає частковому задоволенню, позивач від сплати судового збору за подання позову про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення звільнений, то відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_3 в дохід держави підлягають стягненню судові витрати пропорційно до задоволеної частини позову, а саме в розмірі 370 гривень.

Керуючись, ст.ст.23, 1166, 1167, 1187 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3833 (три тисячі вісімсот тридцять три) гривень в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 15000 (пятнадцять тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, а всього стягнути 18833 (вісімнадцять тисяч вісімсот тридцять три) гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 150 (сто п»ятдесят) гривень понесених нею при сплаті судового збору за вимогу про відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави витрати по оплаті судового збору в розмірі 370 (триста сімдесят) гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Чернігівської області через Бобровицький районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н.О.Булига