Провадження № 22-ц/780/3811/15 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 26 11.08.2015
УХВАЛА

Іменем України

11 серпня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Лащенка В.Д., Фінагєєва В.О.,

при секретарі : Бобку О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 9 грудня 2007 року ПАТ КБ «Приват Банк» уклали з відповідачем договір № K3XRF104060153, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 9840,12 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 5,04 % річних однак, позичальник не виконує свої зобов'язання за договором, у зв'язку з чим утворилася заборгованість за договором, яка станом на 16 серпня 2013 року складає 29 781,60 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 8 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 3 лютого 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 червня 2014 року вищевказані судові рішення скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

В подальшому, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги представник банку зазначає, що суд помилково застосував трирічний строк позовної давності до спірних правовідносин, оскільки відповідач часткового погашав кредитну заборгованість, тобто має місце поривання строку позовної давності. Крім цього, вважає позов про стягнення заборгованості за кредитним договором пред'явлено в межах цього строку з огляду на те, що за домовленістю сторін позовну давність встановлено тривалістю у п'ять років.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що сплив строк позовної давності для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором встановлений ст. 257 ЦК України, а відповідачем заявлено відповідне клопотання згідно вимог ст. 267 ЦК України, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 9 грудня 2007 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір № K3XRF104060153, відповідно до якого позичальник отримав кредит у розмірі 9840,12 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 5,04 % річних та з кінцевим терміном повернення до 9 грудня 2009 року включно.

У заяві на видачу кредиту позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт) складає між ним та банком кредитний договір.

Погашення кредиту повинно відбуватися щомісячними платежами в сумі 727,39 грн. в період з 10 по 15 число кожного місяця.

Проте, у зв'язку з невиконанням взятих на себе зобов'язань станом на 16 серпня 2013 року ОСОБА_2 має заборгованість в розмірі 29 781,60 грн., яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 5 407,65 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 145,60 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом - 3 542,40 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором - 18 791,59 грн., штрафу (фіксованої частини) - 500 грн. та штрафу (процентна складова) - 1 394, 36 грн., що має своє відображення у наданому розрахунку заборгованості.

Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_2 порушив питання про відмову в задоволенні позову у зв'язку з тим, що банк пропустив строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові ( ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила ( ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252 - 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не скільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Із заяви позичальника вбачається, що кредит видавався на строк користування 24 місяці, а саме від 9 грудня 2007 рокупо 9 грудня 2009 року включно.

Як встановлено з розрахунку заборгованості за договором № K3XRF104060153, відповідач припинив сплачувати обов'язкові платежі за кредитом починаючи з 16 грудня 2008 року, що слугувало підставою для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості, право на яке було реалізовано позивачем лише у вересні 2013 року.

Окрім цього з дати здійснення останнього платежу прострочена заборгованість стала стабільною із тенденцією до її зростання.

Таким чином суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що позивачу достовірно було відомо про порушення його прав починаючи з вищевказаної дати, тому, звернувшись до суду за захистом своїх прав у вересні 2013 року, банк втратив право вимоги до відповідача в силу вимог ст. 257 ЦК України, про що також було заявлено відповідачем у своєму запереченні на позов.

Вирішуючи спір, колегія суддів враховує, щоУмови надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт) є невідємною частину кредитного договору, оскільки зазначений вид угод є публічним і такий договір відповідно до ст. 204 ЦК України є дійсними, якщо його недійсність не встановлена судом.

Поруч з цим, обґрунтовуючи вимоги позову збільшенням строку позовної давності за домовленістю сторін, представник ПАТ КБ «Приватбанк» не надав суду доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 був ознайомлений з Умови надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт) у редакції яка діяла на час укладення договору, за якими строк позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків, за користування кредитом, пені та штрафів встановлюється тривалістю у п'ять років.

Так, відсутність підпису ОСОБА_2 на самих Умовах фактично надає можливість банку надавати такі умови в будь-якій редакції, з будь-яким строком позовної давності та стверджувати, що зазначені Умови погоджені з відповідачем.

За таких обставин зазначення в заяві на видачу кредиту про ознайомлення відповідача з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт), без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов на якій наполягає банк.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Посилання апеляційної скарги на те, що відповідач часткового погашав кредитну заборгованість, тобто має місце поривання строку позовної давності, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи та, навпаки, спростовуються наданим позивачем розрахунком заборгованості.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Враховуючи наведене, судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленими обставинами справи й не може бути скасоване з підстав викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: