Справа № 359/8273/14ц Головуючий у І інстанції Ткаченко В.Д.
Провадження № 22-ц/780/6398/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 47 22.12.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

22 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Яворського М.А.,

суддів Кашперської Т.Ц.,Фінагєєва В.О.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» на заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання недійсним договору іпотеки та визнання недійсною заборону на відчуження земельної ділянки, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2014 року ПАТ КБ «Надра» ( надалі Банк) звернувся до суду із вказаним позовом у відповідності до норм ст.ст. 589-590 ЦК України просивсуд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку загальною площею 0,1200 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, що розташована на території Київської області Бориспільського р-ну у с. Гнідин.

Свої вимоги мотивував тим, що між Банком та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, за умовами якого вона отримала кредит у розмірі 83782,01 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,39 % на рік, строк повернення кредиту - 19.08.2023 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Банком та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір, відповідно до умов якого, виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором забезпечується іпотекою земельної ділянки (кадастровий номер - :01:001:0204) загальною площею 0,1200 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, що розташована на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області. Посилаючись на те, що відповідачка свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, у результаті чого, у неї утворилась заборгованість в розмірі 172292 дол. США, яку вона в добровільному порядку не сплачує, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки, та надати Банку право продажу предмета іпотеки з метою зарахування заборгованості в сумі 2200619,86 грн.

До початку розгляду справи по суті, ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «Надра» про визнання недійсним договору іпотеки та визнання недійсною заборону на відчуження земельної ділянки. В обґрунтування вимог за зустрічним позовом послалась на те, що передана в іпотеку земельна ділянка не стала її власністю, державного акту вона не отримувала, тому й не мала права розпоряджатися цією земельною ділянкою, тому у відповідності до норм ст.ст. 203, 215 ЦК України просила суд визнати недійсним спірний кредитний договір.

Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2015 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним висновком суду, представник Банку подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати зазначене рішення в частині відмови у задоволенні вимог Банку та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Судом першої інстанції при розгляді вказаної справи встановлено, що 19.08.2008 року між сторонами був укладений кредитний договір № 549/П/99/2008-840, за умовами якого ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 83782,01 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,39 % на рік, строк повернення кредиту - 19.08.2023 року. Виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором було забезпечено іпотекою земельної ділянки (кадастровий номер - :01:001:0204) загальною площею 0,1200 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, що розташована на території Київської області, Бориспільського району, с. Гнідин згідно договору іпотеки від 19.08.2008 року.

Відповідно до п.п. 4.3.2., 4.3.3. угоди до Кредитного договору відповідач зобов'язався суворо дотримуватись положень цього договору, а також договору іпотеки, укладеного в забезпечення виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором. Сплачувати мінімально необхідні платежі у розмірі та порядку і строки, визначені в кредитному договорі. Згідно п.5.2. кредитного договору, у випадку прострочення виконання зобов'язань позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків, комісій та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у п.3.3.3. кредитного договору (до 10 числа поточного місяця), позичальник сплачує банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення. Згідно п.5.3. кредитного договору, у разі порушення відповідачем вимог п.4.3. за виключенням п.п. 4.3.3., 4.3.4 кредитного договору, відповідач зобов'язаний сплатити позивачу штраф у розмірі 10% відсотків від суми кредиту. Позивач належним чином виконав свій обов'язок щодо надання грошових коштів (кредиту) у розмірі та на умовах встановлених кредитним договором. Водночас, відповідачка свої обов'язки щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування ним у розмірах та на умовах, встановлених договором виконує неналежним чином, у зв'язку із чим, станом на 24.06.2014 року у неї утворилась заборгованість, яка складається із 82811,38 дол. США, що в еквівалентно по курсу НБУ 984798,15 грн заборгованості за кредитом; 71368,35 дол. США, що в еквівалентно по курсу НБУ 848716,91 грн - заборгованість за відсотками; 9734,12 дол. США, що в еквівалентно по курсу НБУ 115758,77 грн - пеня за прострочення сплати кредиту та 8378,20 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ 251346,03 грн - штраф. Таким чином, загальний розмір заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором становить 172292,05 дол. США, що в еквівалентно по курсу НБУ 2 200 619,86 грн.

Також встановлено, що ухвалою Апеляційного суду Київської області від 19 березня 2015 року рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2015 року рішення Апеляційного суду Київської області від 19 березня 2015 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до цього ж суду. В ухвалі касаційний суд зазначив, що у порушення норм цивільного процесуального права належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги та дійшов передчасного висновку щодо залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно із ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 не набула права власності на земельну ділянку, так як матеріали справи не містять доказів, що підтверджують факт державної реєстрації права приватної власності відповідачки на набуте нею відповідне нерухоме майно, у звязку з чим правові підстави для звернення стягнення на вказаний обєкт нерухомого майна відсутні.

Однак погодитися із вказаним висновком суду колегія суддів не може з наступних підстав.

У відповідності до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За положеннями ст.ст. 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути кредит частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини кредитор має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України "Про іпотеку" предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Згідно ч. 2 ст. 5 вказаного Закону предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору.

Предметом іпотеки може бути нерухоме майно, яке належить іпотекодавцю на праві власності, або яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору. Аналіз вказаних норм закону дає підстави для висновку, що звернення стягнення на предмет іпотеки можливе лише за умови перебування даного майна у власності іпотекодавця і як наслідок можливості його відчужене іпотекодавцем. Відчуження майна можливе лише за умови реєстрації за іпотекодавцем права власності і можливості отримання ним відповідних витягів із реєстру прав власності на нерухоме майно на підтвердження свого права власності.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Банком та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір, відповідно до умов якого, виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором забезпечується іпотекою земельної ділянки загальною площею 0,1200 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, що розташована на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області.

Із вказаного договору, а також договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19 серпня 2008 року вбачається, що 19 серпня 2008 року між ОСОБА_2 як покупцем та ОСОБА_3 продавцем був укладений договір купівлі-продажу, за умовами якого відповідачка у вказаній справі ОСОБА_4 набула у власність земельну ділянку загальною площею 0,1200 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, що розташована на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області кадастровий номер :01:001:0204. Вказаний договір укладений в письмовій формі та нотаріально посвідчений ОСОБА_5, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за №3158.

Згідно ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною

продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 зазначеного Закону початкова ціна продажу предмета іпотеки встановлюється рішенням суду або за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а якщо вони не досягли згоди, - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, при цьому початкова ціна продажу майна не може бути нижчою за 90 відсотків його вартості, визначеної шляхом його оцінки.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону «Про іпотеку», колегія суддів прийшла до правового висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостої статті 38 цього Закону.

Сприяючи стороні позивача у здійсненні їх процесуальних прав у відповідності до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд апеляційної інстанції пропонував позивачу надати суду висновок про оцінку предмету іпотеки.

Звертаючись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та зазначаючи загальний розмір заборгованості ПАТ «КБ «Надра» не зазначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Посилання позивача в прохальній частині позовної заяви на визначення вартості майна субєктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно суперечить вимогам ст.ст. 39, 43 Закону України «Про іпотеку».

Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-61цс15 та постанові Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 у справі №6-1935цс 15.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Однак у судове засідання представник Банку не зявився, надавши при цьому суду лише розрахунок заборгованості по кредиту, висновок про оцінку предмету іпотеки на прохання суду надано не було.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув та відмовив в задоволенні позову, з підстав відсутності права власності на земельну ділянку, що є предметом договору. При цьому суд залишив поза увагою вищезазначені обставини.

Отже висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на наявних у справі доказах, що у відповідності до вимог ст. 309 ЦПК України є підставою до скасування рішення та ухвалення нового по суті позовних вимог.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення першої інстанції у звязку з порушенням норм матеріального права та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог.

Тому, керуючись ст.ст. 5, 33, 38, 39, 43 Закону «Про іпотеку», ст.ст. 610, 626, 629, 631, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 61, 212, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

В іншій частині рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2015 року залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.А.Яворський

судді: Т.Ц.Кашперська

ОСОБА_6