Справа № 308/4721/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України
31 липня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача Кеміня М.П.,

суддів Кожух О.А., Кондор Р.Ю.

при секретарі: Маринець Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника військового прокурора Ужгородського гарнізону на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 червня 2015 року за позовною заявою заступника військового прокурора Ужгородського гарнізону в інтересах ОСОБА_1 до приватного підприємця ОСОБА_2 про зобов`язання поновлення на роботі, нарахування та виплати середнього заробітку за період проходження військової служби на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року заступник військового прокурора Ужгородського гарнізону Західного регіону України звернувся до суду в інтересах громадянина ОСОБА_1 з позовною заявою до приватного підприємця ОСОБА_2 про зобов`язання поновлення на роботі, нарахування та виплати середнього заробітку за період проходження військової служби на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію».

Подання позову обґрунтовує тим, що у квітні 2015 року до військової прокуратури Ужгородського гарнізону Західного регіону України звернувся громадянин ОСОБА_1 , який у своїй заяві вказав про наявність порушень його конституційних прав на працю, а саме незаконного звільнення з роботи, та клопотав перед прокурором вжити заходи представницького характеру задля відновлення порушених його прав на оплату праці у зв`язку із незаконним звільненням та звернутися для цього до Ужгородського міськрайонного суду з відповідною позовною заявою.

В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначав, що ОСОБА_1 18.03.2014 року призвано на військову службу за призовом під час мобілізації в Збройні Сили України, яку останній проходив до 12.03.2015 року, що підтверджується копією військового квитка ОСОБА_1 на момент призову ОСОБА_1 на військову службу останній працював у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 . В порушення законодавства, 19.03.2014 року ОСОБА_2 звільнено ОСОБА_1 з роботи за п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з призовом ОСОБА_1 на військову службу, про що зроблено відповідний запис у трудовій книжці останнього. У зв`язку з незаконним звільненням 19.03.2014 року ОСОБА_1 з роботи на період проходження військової служби останньому безпідставно не нарахована та не виплачена середній заробіток на час проходження ними військової служби за період з 19.03.2014 року по 12.03.2015 року. Прокурор зазначає, що у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 у період з 18.03.2014 року по 12.03.2015 рік постійно проходив військову службу в Збройних Силах України та про факт свого звільнення 19.03.2014 року з роботи дізнався в момент отримання 09.04.2015 року копії трудового договору, зареєстрованого в Ужгородському міському центрі зайнятості за № , строк звернення з позовною заявою не пропущено.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 червня 2015 року у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі заступник військового прокурора Ужгородського гарнізону Західного регіону України ставить питання про скасування рішення суду та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги прокурора в частині зобов`язання ФОП ОСОБА_2 нарахувати та виплатити середній заробіток за період проходження військової служби у зв`язку із призивом в Збройні сили України ОСОБА_1 середній заробіток за період проходження військової служби з 18 березня 2014 року по 12 березня 2015 року, у зв`язку із призовом в Збройні Сили України на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» задовольнити в повному обсязі. В скарзі зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги, про те, що фактично відповідач визнав та поновив права ОСОБА_3 тільки в частині щодо незаконного звільнення та поновлення на роботі в частині позову щодо нарахування та виплати йому середнього заробітку за період проходження військової служби, позовні вимоги фактично залишилися по суті не вирішені, в силу цього рішення суду в цій частині не можна визнати законним та обґрунтованим.

За приписами ч.1 ст.305 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції тільки в межах щодо нарахування та виплати ОСОБА_3 середнього заробітку за період проходження військової служби.

Також в апеляційній інстанції представник ФОП ОСОБА_2 подав до суду письмові докази про нарахування та виплати ОСОБА_3 середнього заробітку за час з 1 січня 2015 р. по 1.03.2015 року, і сторони в апеляційному суді визнали цю обставину, у зв`язку з цим прокурор просив ухвалити рішення про нарахування та виплату середнього заробітку ОСОБА_3 з 18 березня 2014 року по 31 грудня 2014 року, яку підтримав і ОСОБА_3 .

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне таку задовольнити (з врахування періоду добровільної виплати середнього заробітку) з наступних підстав.

Судом першої інстанції на підставі наявних матеріалів справи правильно встановлено фактичні обставини справи, зокрема, що згідно з довідкою від 08.04.2015 року за № 2526 на виконання Указу Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» ОСОБА_1 19.03.2014 року призвано Ужгородським об`єднаним міським військовим комісаріатом на військову службу за призовом під час мобілізації в Збройні Сили України, яку останній проходив до 12.03.2015 року, що підтверджується копією військового квитка ОСОБА_1 .

В період проходження військової служби 19.03.2014 року приватним підприємцем ОСОБА_2 звільнено ОСОБА_1 з роботи за п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з призовом ОСОБА_1 на військову службу, про що зроблено відповідний запис у трудовій книжці останнього.

Суд першої інстанції за встановлених фактичних обставин правильно послався на відповідні норми матеріального права, зокрема, що ч. 3 ст. 119 КЗпП України регламентовано гарантію для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків, за нормами якої за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

За пунктом 6 Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року №105 (надалі - Порядок) передбачено, що виплата компенсації проводиться підприємствами, установами, організаціями у строки, визначені статтею 115 Кодексом законів про працю України.

При цьому, пунктом 3 вказаного Порядку передбачено, що бюджетні кошти спрямовуються підприємствам, установам, організаціям на компенсацію витрат на виплату середнього заробітку працівникам, які працювали на таких підприємствах, в установах, організаціях на час призову на військову службу, не більше одного року.

Суд першої інстанції вірно дійшов правового висновку, із таким погоджується колегія суддів, що враховуючи вищенаведене нормативне обґрунтування, саме, відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час проходження військової служби за призовом під час мобілізації, після чого відповідач матиме право на компенсацію цих витрат за рахунок бюджетних коштів.

При чому суд першої інстанції за вірно встановлених обставин та правових висновків, щодо спірних правовідносин помилково дійшов висновку, що видача відповідачем наказу № 1 «Про поновлення на роботі», за яким роботодавець визначив: трудову угоду від 02.11.2012 р № 3 про звільнення ОСОБА_1 скасувати; поновити ОСОБА_1 на посаді кухаря з 19 березня 2014 року; виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, є фактично вирішення порушених прав за захистом яких звернувся прокурор, а тому в позові слід відмовити.

Зокрема, належними доказами про поновлення трудових права ОСОБА_1 в частині нарахування та виплата середнього заробітку за період проходження військової служби з 18 березня 2014 року по 12 березня 2015 року, у зв`язку із призовом в Збройні Сили України на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», є не видача відповідного наказу відповідача, як це помилково поважав суд, а відповідне нарахування такої та безпосередня виплата, про що може свідчити відповідні докази про виплату Сероусову відповідної заробітної плати (відповідний видатковий касовий ордер, перерахування таких на відповідний карточний рахунок і т.і.).

Як стверджено в суді апеляційної інстанції ФОП ОСОБА_2 нарахував та виплатив середній заробітну плату ОСОБА_1 з 01 січня по 1 березня 2015 року про що свідчить видатковий касовий ордер від 28.07.2015 року та визнано сторонами в судовому засіданні. За інший період а саме з 18 березня 2014 року по 31 грудня 2014 року, трудові права ОСОБА_1 , щодо нарахування та виплату середнього заробітку на час розгляду справи в суді не поновленні і такі підлягають поновленню в судовому порядку з підстав вищенаведеного правового обґрунтування, шляхом задоволення позову прокурора в цій частині.

Заперечення відповідача, що Ужгородським об`єднаним міським військовим комісаріатом не затверджено нараховану заробітну плату ОСОБА_3 за 2014 рік не має правового значення для вирішення даної справи, оскільки як правильно зазначив суд першої інстанції, за наведеним вище правовим нормативним обґрунтуванням, саме, відповідач ФОП ОСОБА_2 зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час проходження військової служби за призовом під час мобілізації, і лише після чого відповідач матиме право на компенсацію цих витрат за рахунок бюджетних коштів.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів керуючись ст. 119, 115 Кодексу законів про працю України, Указом Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», Порядком виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року №105, ст.ст. 307, 308, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу заступника військового прокурора Ужгородського гарнізону задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 червня 2015 року в частині відмови в задоволення позовних вимог про зобов`язання ФОП ОСОБА_2 нарахувати та виплатити середній заробіток за період проходження військової служби у зв`язку із призивом в Збройні сили України скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення, яким зобов`язати фізичну особу підприємця ОСОБА_2 ., код НОМЕР_1 , нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ідентифікаційний код НОМЕР_2 середній заробіток за період проходження військової служби з 18 березня 2014 року по 31 грудня 2014 року, у зв`язку із призовом в Збройні Сили України на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» № 303/2014 від 17.03.2014 року.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак таке може бути оскаржене в касаційному порядку на протязі двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: Судді: