Справа № 307/1473/15-ц
Провадження № 2/307/993/15
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

04 серпня 2015 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в складі головуючого - судді Ніточко В.В., при секретарі Фера В.В., з участю представника позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Тячів цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк", треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: державна інспекція України з питань захисту прав споживачів, ОСОБА_3 банк України, про захист прав споживачів та визнання недійсними кредитного договору (без застосування наслідків недійсності),

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк", треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: державна інспекція України з питань захисту прав споживачів, ОСОБА_3 банк України, про захист прав споживачів та визнання недійсними кредитного договору (без застосування наслідків недійсності).

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що банк надав їй споживчий кредит в іноземній валюті. Відповідно до п.1.1., 1.3.1. даного договору ОСОБА_4 надає Позичальнику грошові кошти у тимчасове користування в сумі 74 000 доларів США зі сплатою 13% на рік за користування кредитом.

Вважає, що кредитний договір № 0 від 14 травня 2008 року суперечить законодавству України, виходячи з наступного, а саме, кредитний договір суперечить законодавству України по захисту прав споживачів, оскільки відповідачем з нею не було виконано переддоговірну роботу. Зміст спірного Договору суперечить також ч.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки ні перед укладенням Договору, ні протягом його дії, Відповідач не повідомив її у письмовій формі про умови надання кредиту та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування. Також зазначає, що наявність у спірному кредитному договорі положень щодо розрахунків за грошовими зобов'язаннями між нею та відповідачем в доларах США, за відсутності у сторін індивідуальної ліцензії на використання готівкової іноземної валюти на території України, як засобу платежу та використання позивачем долару США, як засобу платежу за кредитним договором, суперечить приписам ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", оскільки дозволом на валютні операції, наявним у ОСОБА_5, не передбачено споживче кредитування резидентів у іноземній валюті.

Згідно оспорюваного кредитного договору, ОСОБА_4 здійснює видачу кредиту позичальнику, згідно з кредитною заявкою позичальника. Кредит надається однією сумою шляхом дебетування позичкового рахунку позичальника шляхом та перерахування позичкових коштів за реквізитами, вказаними в кредитній заявці позичальника. З аналізу даного пункту договору кредиту вбачається, що сторони погодили порядок видачі кредитних коштів (без видачі яких кредитний договір в силу його реальності не є укладеним) - а саме: подання позичальником кредитної заявки комітету кредиторів ОСОБА_5.

Крім того, зазначила, що на день укладання кредитного Договору іноземний курс валюти становив 1 USD = 5.05 гри., та на сьогоднішній день становить 1 USD = 22.26 грн.(згідно курсу НБУ). Отже, існує істотна зміна становища, щодо виконання боргових зобовязань за кредитним Договором. Тобто з підвищенням курсу іноземної валюти, сума боргу значно зросла, яку необхідно сплачувати, в звязку із чим значно погіршився її фінансовий стан.

Просить визнати недійсним кредитний договір № 0 від 14 травня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та АКІБ "УкрСиббанк".

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просить позов задовільнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, однак подав через канцелярію суду заперечення, в якому просив в позовних вимогах відмовити.

Представник третьої особи - державної інспекції України з питань захисту прав споживачів в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представник третьої особи ОСОБА_3 ОСОБА_5 України в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно та повно зясувавши обставини справи, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою фізичних або юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами й іншими особами, що беруть участь у справі.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 14 травня 2008 року між ОСОБА_2 та акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" був укладений кредитний договір № 0, за яким ОСОБА_4 зобовязався надати позичальникові кредитні кошти в сумі 74 000 доларів США, строком до 14 травня 2038 року включно, а ОСОБА_2 зобовязався повернути кредитні кошти та сплатити відсотки шляхом внесення щомісячних платежів (а.с. 9-23).

З договору вбачається, що сторони, підписавши його, досягли згоди щодо всіх істотних умов, необхідних для кредитних договорів, в тому числі щодо валюти кредитування, валюти повернення кредитних коштів та відсотків за його користування, якими згідно договору є долар США.

Згідно наданих відповідачем статутних документів, Публічне Акціонерне Товариство "Укрсиббанк" є правонаступником прав та обов'язків акціонерного комерційного інноваційного банку "УкрСибабнк", про шо зазначено у п.1.1. Статуту ПАТ "УкрСиббанк" в новій редакції (а.с.19).

Стаття 204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину, за якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вказує ч.1 ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частина 1 ст. 203 ЦК України, на яку позивач, серед іншого, посилався як на підставу звернення з позовом, вказує, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (стаття 215 ч.1 ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, а також можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Частина 1 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (в редакції на час укладення кредитного договору) вказує, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Частина 2 ст.11 цього ж Закону визначає, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Наслідки надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) передбачені ч. 7 ст. 15 Закону України "Про захист прав споживачів". Зазначена норма не вказує про те, що договір, укладений внаслідок неотримання повної та достовірної інформації про продукцію, є недійсним або може бути визнаний таким за рішенням суду.

Що стосується посилання представника позивача на порушення ОСОБА_5 ч.2 ст.11 Закону України Про захист прав споживачів що виразилося в ненаданні позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, в тому числі про сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, як на підставу для визнання кредитного договору недійсним в цілому, суд вважає, що в задоволенні позову в цій частині має бути відмовлено з огляду на його безпідставність.

Аналіз тексту оспорюваного договору, який позивач власноруч підписав та отримав при цьому один з примірників такого договору, свідчить про те, що ОСОБА_6 були розяснені та відомі усі істотні умови такого договору, зокрема: порядок надання кредитних коштів, призначення кредиту, порядок повернення кредитних коштів, розмір та порядок сплати відсотків та інших платежів за договором, розмір неустойки, тощо.

При цьому, на момент укладення договору позивач погодилася отримати кредит в доларах США та повертати його, сплачуючи відсотки, також в доларах США, після цього фактично отримав кредит саме у доларах США та використав ці кошти на задоволення своїх потреб.

Позивач був вільним у виборі, як фінансової установи, так і валюти кредитування.

Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надав кредитні кошти в іноземній валюті, а позивач отримав те, на що розраховував - кошти в іноземній валюті. На момент укладення кредитного договору № 0 не існувало заборони позивачу взяти кредитні кошти в іншій валюті, - в гривні. Грошові кошти мають бути повернуті в тій самій валюті, в якій і одержані та в кількості, що відповідає умовам кредитного договору разом з нарахованими процентами та іншими платежами.

Разом з тим, після укладення договору та отримання кредитних коштів, а також протягом більш ніж шести років після цього, позичальника ОСОБА_7 умови кредитного договору повністю влаштовували, про що свідчить відсутність звернень з цього приводу в установленому порядку до ОСОБА_5 для зміни умов договору, або до суду для оспорювання таких умов.

Незгода позивача з окремими умовами кредитного договору та посилання на невідповідність цих умов нормам чинного законодавства, наявність дисбалансу прав та дискримінаційні умови, не є підставою для визнання недійсним кредитного договору в цілому, а може бути підставою для звернення з позовом про визнання недійсними окремих умов договору (ст.217 ЦК України).

Як вбачається з оспорюваного договору, сторони на момент його укладення визначили грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті та досягли згоди по всіх істотних умовах договору.

Вирішуючи вимоги в частині визнання правочину недійсним в силу його невідповідності вимогам закону, суд враховує, що, на думку позивача, положення договору про валюту зобовязання та виконання зобовязання суперечать вимогам законодавства України, відповідно до якого єдиним законним платіжним засобом на території України є гривня, і не може погодитися з ґрунтовністю цієї вимоги, виходячи з наступного.

Згідно ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

В силу частин першої і третьої ст.533 ЦК України грошове зобовязання має бути виражене у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до ст.2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банківський кредит це будь-яке зобовязання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобовязання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобовязання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобовязання на сплату процентів та інших зборів з такої суми, а кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквіваленти.

Статті 47, 49 цього ж Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Частиною 8 статті 47 Закону України "Про банки та банківську діяльність" (в редакції, яка діяла на момент укладення договору), надано право комерційним банкам самостійно встановлювати процентні ставки та комісійну винагороду по своїх операціях.

При цьому, відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти

Як випливає з наведеного, суть правовідносин сторін зводиться до обовязків, що регулюються правилами законодавства про кредитування, а право банківських установ укладати договори кредитування з фізичними особами в іноземній валюті закріплено Законом України "Про банки і банківську діяльність", Декретом КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19 лютого 1993 року, а також не заборонялось і нормами Закону України "Про захист прав споживачів" в редакції, яка діяла на момент укладення такого договору, оскільки нормою про заборону надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України зазначений Закон був доповнений лише Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" № 3795 від 22. вересня 2011 року, який набрав законної сили 16 жовтня 2011 року.

Щодо доводів про незаконність використання іноземної валюти як засобу платежу відповідачем, хоча таке і не може бути підставою для визнання договору недійсним, між тим Правила використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджені Постановою ОСОБА_3 банку України № 200 від 30 травня 2007 року, не містять і заборони використання готівкової іноземної валюти фізичними особами-резидентами на території України, а лише встановлюють коло випадків, коли фізичні особи-резиденти мають безумовне право її використання, а право фізичних осіб-резидентів на купівлю-продаж іноземної валюти, а також право банку продавати валюту фізичним особам резидентам. Встановлено ст. 6 Декрету КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" № 15 від 19 лютого 1993 року.

Твердження позивача про те, що при укладенні договору ОСОБА_5 не було попереджено про наявність ризику різкого коливання курсу гривні до валюти договору, покладено такий ризик на споживача та у такий спосіб ОСОБА_5 реалізовано небезпечну для майна відповідача продукцію, суд не вважає такими, що можуть бути підставою для визнання недійним договору.

Відповідно до статті 36 Закону України "Про ОСОБА_3 банк України" № 679 від 20.05.1999 року офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється ОСОБА_3 ОСОБА_5 України. Валютні курси, як зазначено в частині 1 статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю" № 15 від 19 лютого 1993 року, встановлюються НБУ за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління НБУ від 12 листопада 2003 року №496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, встановлюється щоденно, для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату.

Так, починаючи з моменту отримання Україною незалежності, курс національної валюти до іноземної піддавався неодноразовим та різким коливанням, при чому в більшості випадків в сторону знецінення саме національної валюти, що напевне було відомо і позивачу.

Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена та курс національної валюти може змінюватись досить динамічно, про що не могла не знати позивач, мешкаючи на території України, про що вказано в її паспорті.

Так, згідно статті 651 ЦК України позивач повинен довести те, що відбулось істотне порушення кредитором, внаслідок чого позичальник значною мірою позбавляється того, на що він розраховував при укладенні договору.

Курс гривні по відношенню до долару США не є незмінним та встановлюється ОСОБА_3 банком України окремо на кожну добу, що є загальновідомою обставиною.

Таким чином, укладаючи спірні договори в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договорів не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого на цей час курсу не настане.

Відповідно до ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю" операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій ОСОБА_3 банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю".

Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п."в" ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю", якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено.

Згідно з п.1.5 Положення про порядок видачі ОСОБА_3 банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу", затвердженого постановою Правління ОСОБА_3 банку України від 14 жовтня 2004 року №483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких ОСОБА_3 банком України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для надання банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст.5 Декрету КМ України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю" є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому законом порядку.

Згідно ч.2 ст.44 Закону України "Про ОСОБА_3 банк України", ОСОБА_3 банк діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютні регулювання і валютний контроль. До компетенції ОСОБА_3 банку у сфері валютного регулювання та контролю належить, зокрема видача та відкликання ліцензій, здійснення контролю, у тому числі шляхом здійснення планових і позапланових перевірок, за діяльністю банків, юридичних та фізичних осіб (резидентів та нерезидентів), які отримали ліцензію ОСОБА_3 банку на здійснення валютних операцій, в частині дотримання ними валютного законодавства.

Відповідно до п. 2 ст.5 Декрету КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

На дату видачі кредиту позивачу ОСОБА_5 діяв на підставі ліцензії № 75 від 24 грудня 2001 року та дозволу № 75-2 від 19 листопада 2002 року, тобто ОСОБА_4 мав право на залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України, зокрема надавати кредити в іноземній валюті (а.с. 47).

Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Таким чином суд вважає, що уповноважені ОСОБА_5, на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями, мають право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті.

З матеріалів справи вбачається, що вказані вимоги Законів відповідачем при укладанні кредитного договору дотримано.

Разом з тим, межі термінів і сум надання кредитів у іноземні валюті, які б потребували наявності індивідуальної ліцензії згідно вимог п.п. "в" п. 4 ст. 5 Декрету законодавцем не визначені, а тому зазначений підзаконний нормативний акт у цій справі, як підстава визнання оспорюваного правочину недійсним, застосований бути не може.

Таким чином, аналіз положень статтей 47, 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність", та статті 5 Декрету дозволяє зробити висновок, що наявність у Банкуліцензії на здійснення валютних операцій є достатньою підставою для здійснення ОСОБА_5 операцій з іноземною валютою, у тому числі операції з надання в кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від ОСОБА_3 банку банківської ліцензії та дозволу на здійснення валютних операцій, а тому вираження в іноземній валюті грошового зобов'язання за Кредитним договором № 0 відповідає вимогам законодавства.

ОСОБА_3 банком прийнято Положення "Про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій", затвердженого постановою Правління ОСОБА_3 банку України від 17 липня 2001 року № 275, відповідно до пункту 5.3. якого письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом. Відповідно до пункту 2.3 зазначеного Положення за умови отримання письмового дозволу ОСОБА_3 банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями по залученню та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. ОСОБА_4 отримав банківську ліцензію та дозвіл ОСОБА_3 банку на здійснення операцій з валютними цінностями, він має право на постійній основі здійснювати операції щодо розміщення іноземної валюти.

За наявністю у ОСОБА_5 генеральної ліцензії ОСОБА_3 банку України на здійснення кредитних операцій з розміщення валютних коштів на внутрішньому ринку України банк має право надавати кредити в іноземній валюті резидентам України - господарюючим суб'єктам приватної форми власності, (пункт 10 зазначеного вище Положення).

Таким чином, ОСОБА_4 має право на постійній основі здійснювати діяльність з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від ОСОБА_3 банку банківської ліцензії та генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій без отримання індивідуальної ліцензії.

З аналізу вищезазначених нормативно-правових актів України вбачається, що надання відповідачем кредиту в іноземній валюті та повернення позивачем такого кредиту здійснюється на підставі генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, виданої відповідачу ОСОБА_3 банком України, та не потребує отримання відповідачем чи позивачем індивідуальної ліцензії на операцію з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, та операцію з використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

З врахуванням вищенаведеного, суд вважає доводи представника позивача такими, що не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи.

За таких обставин суд не вбачає підстав вважати, що операція з надання позивачеві кредиту потребувала індивідуальної ліцензії.

Стаття 3 ЦПК України вказує, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як вказує ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статті 10, 60 ЦПК України вказують, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналізуючи зміст позовної заяви та надані в судовому засіданні пояснення представника позивача, а також письмові пояснення представника відповідача, суд дійшов висновку, що позивачем не зазначено конкретну підставу в частині порушення прав споживача для визнання недійсним кредитного договору, а усі заперечення зводяться до незгоди ОСОБА_2 щодо надання та повернення кредиту саме у доларах США, а тому позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню на зазначених в позовній заяві підставах, оскільки оспорюваний кредитний договір укладений з дотриманням вимог чинного на час укладення договору законодавства України, сторонами при його укладанні було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, а саме: валюти кредитування, валюти повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитними коштами, права ОСОБА_2, як споживача, не порушені, при підписанні кредитного договору всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства, на що позивач посилається у своїй позовній заяві, у зв'язку з чим відсутні підстави для визнання кредитного договору № 0 від 14 травня 2008 року недійсним.

Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд не знайшов підстав для застосування до оспорюваного кредитного Договору положень ст. ст. ст. 203, 215 ЦК України та приходить до висновку, що при викладених обставинах позовні вимоги про визнання недійсним кредитного договору не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

Відповідно до положень ст.88 ЦПК України судові витрати суд відносить за рахунок держави.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 192, 203, 204, 533, 627, 1054 ЦК України, Законом України Про захист прав споживачів, Законом України Про банки і банківську діяльність, Декретом КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19 лютого 1993 року, ст.ст.7, 10, 11, 60, 79, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В позовних вимогах ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк", треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: державна інспекція України з питань захисту прав споживачів, ОСОБА_3 банк України, про захист прав споживачів та визнання недійсними кредитного договору (без застосування наслідків недійсності) - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Ніточко