Справа № 128/1170/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

06.10.2015 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого-судді Карпінської Ю.Ф.,

за участі секретаря Воробей В.М.,

та учасників судового процесу:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення витрат на утримання та ремонт квартири і витрат на поховання,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи позовні вимоги тим, що він є власником 1/2 ідеальної частки в квартирі, що знаходиться за адресою: м. Вінниця, просп. Космонавтів, 29/54. Інша 1/2 ідеальна частка вказаної квартири, яка належала його померлій дружині, 19.03.2007 року була нею за життя подарована відповідачу ОСОБА_3, яка є її донькою, про що він дізнався у липні 2014 року, коли почав збирати документи для оформлення спадщини. Позивач зазначає, що до дня смерті він доглядав дружину, лікував, поховав її за свої кошти та встановив памятник, а відповідач участі у лікуванні, догляді та похованні не приймала. У 2008 році ним було проведено ремонт у квартирі, на який він витратив 10482 грн. Крім того, він оплачував за власні кошти послуги з утримання будинку та централізованого опалення зазначеної квартири, хоча ОСОБА_3, знаючи, що є співвласником квартири, повинна була утримувати її на рівні з позивачем. Таким чином, за останні три роки на утримання квартири він витратив 3308 грн., на сплату послуг за опалення 2847 грн., а також 21191 грн. на поховання, поминальні обіди, виготовлення та встановлення памятника. Вважає, що відповідач повинна відшкодувати йому половину вказаних витрат, а саме: 8318,50 грн. витрати на утримання квартири, 10595 грн. витрати на поховання, 5241 грн. витрати на ремонт квартири, оскільки вона є спадкоємицею першої черги після смерті дружини (її матері) та зобовязана нести витрати нарівні з ним. В зв'язку з викладеними вище обставинами ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх прав.

6.08.2015 року через канцелярію суду позивачем було подано заяву про зменшення позовних вимог, згідно якої просить стягнути з відповідача витрати по утриманню квартири та опаленню в сумі 1684 грн. 34 коп., витрати на поховання 11095 грн., витрати на ремонт квартири 5241 грн., всього 18020 грн. 84 коп.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити за обставин, викладених у позовній заяві та в заяві про зменшення позовних вимог. Суду пояснив, що зареєстрували шлюб із покійною дружиною у 1992 році, прожили разом 23 роки, квартиру приватизували на двох. У 2008 році разом із дружиною робив ремонт у квартирі, коли дружина захворіла, приймав участь у її лікуванні, а коли померла, то за власний кошт поховав її. Підставою для звернення до суду з даним позовом стало те, що він дізнався, що відповідач обманом змусила його дружину подарувати частину квартири, згоду у нотаріуса на дарування частини квартири він не давав. Дізнався про те, що частина квартири подарована, навесні 2014 році, коли відповідач сама йому подзвонила та повідомила про це. Крім того, пояснив, що витрати на обід (похорон), 40 днів, 1 рік, що зазначені у товарному чеку від 30.10.2011 року, він оплатив наперед. Просить стягнути з відповідача витрати по утриманню квартири та опаленню в сумі 1684 грн. 34 коп., витрати на поховання 11095 грн., витрати на ремонт квартири 5241 грн., всього 18020 грн. 84 коп.

Представник позивача за договором про надання правової допомоги ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, вважає, що позов обґрунтований та підтверджений належними доказами. Також суду пояснила, що позивач не пропустив строк звернення до суду, оскільки про порушення свого права дізнався лише в 2014 році, коли звернувся до нотаріуса щодо спадкування після смерті дружини та почав збирати документи для цього.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, а саме в частині стягнення витрат на оплату послуг з централізованого опалення та витрат на утримання квартири з травня 2012 року по даний час в сумі 2632, 64 грн. Також пояснила, що зі своєю матірю перебувала у дуже гарних стосунках, вказана квартира її покійних батьків, позивач у ній був прописаний, тому і приватизація була на двох чоловік. У квартиру вона не заходила, оскільки позивач її виганяв, однак ключ від квартири у неї був з 2011 року. На протязі двох років матір дуже хворіла, кошти на утримання квартири позивач з матірю витрачали разом, участі у лікуванні матері позивач не приймав. До ремонту квартири вона ніякого відношення не має, оскільки тоді цим питанням займалась її мати. На поховання матері, а саме в кафе за обід, давала кошти в сумі 2000,00 грн., а на встановлення памятника не давала. Коли робили за мамою обід (9 днів), вона розповіла позивачу про те, що частина квартири їй подарована, на що позивач погодився, оскільки квартира буде належати її меншому сину. Після цього, на наступний день, вони ходили до нотаріуса, так як позивач хотів подарувати свою частину квартиру її сину. Влітку 2014 року вона дізналась, що позивач привів у квартиру іншу жінку, як дружину.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні не визнала з підстав, зазначених у запереченні на позовну заяву. В запереченні зазначає, що відповідач ОСОБА_3 стала власником 1/2 частки квартири після того, як 19.03.2007 року ОСОБА_5 (мати відповідача) подарувала її, а в 2011 році її мати померла. Твердження позивача про те, що відповідач повинна відшкодувати витрати у сумі 21911,00 грн., при цьому посилаючись на ст.1232 ЦК України, є безпідставним, оскільки відповідач не є спадкоємцем після смерті своєї матері, так як до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини вона не зверталась. Відповідач ОСОБА_3 надавала матеріальну допомогу своїй матері, а також позивачу кошти на поховання матері. Щодо витрат на ремонт квартири зазначила, що ремонтні роботи проводилися у 2007-2008 році, ще за життя матері відповідача, яка на той час разом з позивачем проживали у даній квартирі, разом робили ремонт, і до сьогоднішнього дня позивач проживає у даній квартирі і користується нею. Відповідач не проживала і не користувалася квартирою весь цей час, а також дозволів на проведення ремонтних робіт не надавала. Крім того, товарні чеки, додані позивачем до матеріалів справи, не доводять, що саме позивач здійснював оплату і саме для ремонту у квартирі, а що стосується комерційної пропозиції щодо металопластикових вікон, то це взагалі не платіжний документ. Також вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав, оскільки він дізнався про те, що частина квартири належить відповідачу, одразу після смерті матері ОСОБА_5, а не у 2014 році, як про це зазначає позивач, так як доказів цьому суду не надав. Після того, як позивач дізнався про те, що відповідач є співвласником квартири, він не допускав її до житла, тому в грудні 2014 року вона змушена була звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житлом та 05.01.2015 року Вінницьким міським судом Вінницької області було постановлено рішення, яким задоволено позовні вимоги. Вважає, що докази, надані позивачем суду, не є належними, а вимоги про стягнення витрат на поховання та ремонтні роботи є безпідставним, тому просить в задоволенні позову відмовити.

Крім того, в судовому засіданні 02.06.2015 року відповідач та її представник надала суду письмову заяву про застосування строків позовної давності, в якій зазначають, що позивачем без поважних причин пропущено строк позовної давності щодо стягнення витрат на поховання, ремонт квартири, а також витрат на утримання квартири за період 2011 квітень 2012 року, тому просять відмовити в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.

30.09.2015 року через канцелярію суду відповідач подала письмову заяву щодо часткового визнання позову в розмірі 1060 грн. 98 коп., а саме: витрати на опалення квартири за період квітень 2012 року по квітень 2015 року в сумі 538,71 грн., витрати на утримання квартири за період квітень 2012 року по квітень 2015 року в сумі 522,27 грн.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні показала, що являється двоюрідною сестрою відповідача. Коли померла мати ОСОБА_3, люди збирали на похорон гроші, вона особисто та її чоловік також допомагали. Чоловік відповідача пропонував позивачу гроші на пам`ятник, і не один раз, це також відбувалося і в її присутності, але позивач відмовлявся. На поминках 9 днів після смерті відповідач сказала позивачу про договір дарування. Позивач завжди казав, що інша частина квартири буде синові відповідача. Після смерті матері відповідача в сторін були гарні стосунки, але приблизно рік назад стосунки раптово перервалися. Коли матір відповідача лежала в лікарні, вона особисто до неї навідувалася. Відповідач витрачала свої кошти на лікування матері. Знає, що гроші на поминальні обіди давав також чоловік відповідача.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні показав, що являється чоловіком відповідача. Частково на поховання та поминальні обіди витрати несла його дружина та він. Він особисто давав кошти своїй дружині на все це, а також рідні збирали гроші на похорон. Під час поминального обіду позивач дізнався, що частина квартири подарована відповідачу. Свою частину квартири позивач мав намір подарувати їхньому сину, його дружина з позивачем навіть до нотаріуса ходили з цього приводу. На лікування матері його дружини вони давали кошти, а також матір отримувала пенсію. У відповідача не запитували дозвіл, коли робили ремонт в квартирі.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази в їх сукупності, давши їм належну правову оцінку, суд приходить до такого висновку.

Судом встановлено, що 14.01.1992 року позивач ОСОБА_1 зареєстрував шлюб із ОСОБА_8, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 14.01.1992 року зроблено запис № 80, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу, серії ІІ-АМ № 430820 від 14.01.1992 року (а.с.5). Після укладення шлюбу ОСОБА_8 змінила своє дошлюбне прізвище «Білоус» на «Пилявська».

В судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами по справі те, що ОСОБА_5 була матірю відповідача ОСОБА_3 та згідно ст.61 ЦПК України даний факт не підлягає доказуванню.

Як вбачається із свідоцтва на право власності на житло від 07.05.1999 року, квартира, яка знаходиться за адресою: проспект Космонавтів, 29/54 в м. Вінниці, належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_5 та ОСОБА_1 по 1/2 частки (а.с.7).

Позивач ОСОБА_1 зареєстрував своє право приватної спільної часткової власності на 1/2 частку на квартиру, яка знаходиться за адресою: проспект Космонавтів, 29/54 в м. Вінниці, про що свідчить копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 12.12.2014 року (а.с.6).

19.03.2007 року мати відповідача ОСОБА_5 передала безоплатно у власність (подарувала) відповідачу ОСОБА_3, яка прийняла у власність, як дарунок, 1/2 частку квартири № 54, що знаходиться в м. Вінниці по проспекту Космонавтів у будинку № 29, що підтверджується копією договору дарування від 19.03.2007 року (а.с. 25). ОСОБА_3 зареєструвала право приватної власності на вказану 1/2 частку квартири, про свідчить копія реєстраційного посвідчення від 01.08.2007 року.

Отже, згідно ст.356 ЦК України вищевказана квартира належить позивачу ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності.

30.10.2011 року померла ОСОБА_5, яка була дружиною позивача та матірю відповідача, про що в Книзі реєстрації смертей 02.11.2011 року зроблено відповідний актовий запис за № 2769, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії 1-АМ № 206903 від 02.11.2011 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області (а.с.4).

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч.1 ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За нормами ст.59 ЦПК України обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінюючи допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до наступного висновку.

Виходячи зі змісту Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів», товарний чек є розрахунковим документом, що підтверджує вчинення усного правочину між споживачем і продавцем (виконавцем).

На підтвердження проведення у квартирі ремонтних робіт, а саме: заміни 2 вікон на пластикові, 2 дверей, заміни сантехнічного устаткування: унітаз, умивальник, змішувачі в ванній кімнаті і на кухні, заміна труб на пластикові, позивач надав суду товарний чек від 16.06.2007 року на суму 2250 грн. (а.с.69), товарний чек від 05.05.2008 року на суму 1624 грн. (а.с.71), а також комерційну пропозицію від 06.01.2015 року на загальну суму 6608,73 грн. (а.с.11, 12).

Оцінюючи надані позивачем документи на підтвердження сплати витрат на ремонт квартири, суд не приймає їх до уваги, оскільки товарні чеки від 16.06.2007 року та 05.05.2008 року не містять інформації про платника коштів, а комерційна пропозиція від 06.01.2015 року взагалі не є розрахунковим документом, що підтверджує сплату коштів.

Тому вказані документи суд відхиляє та не приймає як докази, оскільки вони не є належними доказами по справі, так як не містять інформації щодо предмета доказування.

Також суд оцінює критично та не приймає до уваги, як доказ, копію товарних чеків від 30.10.2011 року та від 31.10.2012 року (а.с.13), які надані позивачем в підтвердження витрат на поминальний обід після смерті ОСОБА_5 та витрат на цемент, так як вони не містять інформації про платника коштів. Крім того, товарний чек від 30.10.2011 року на суму 6600 грн. виписаний одразу на похорон (обід), 40 днів та рік, тобто наперед, хоча ОСОБА_5 померла 30.10.2011 року. Після огляду в судовому засіданні вказаних документів позивачем на наступному судовому засіданні було надано товарний чек від 30.10.2011 року про витрати на поминальний обід та обід на 40 днів в сумі 4500 грн. (а.с.73) та товарний чек від 30.10.2012 року про витрати на поминальний обід на 1 рік в сумі 2100 грн. (а.с.72), але суд також критично оцінює вказані документи як докази, оскільки на підтвердження своїх вимог позивачем до початку розгляду справи по суті надавалися інші докази.

Квитанцію до прибуткового ордера № 327 від 31.10.2011 року про сплату послуг на поховання ОСОБА_5 в сумі 6466 грн. (а.с.15) суд не бере до уваги, оскільки як вбачається із рахунку-замовлення № 327 (а.с.16) позивач здійснив замовлення на придбання-оформлення предметів і послуг похоронного призначення 31.10.2014 року, та поховання відбудеться 31.10.2014 року, хоча ОСОБА_5 померла 30.10.2011 року.Після огляду в судовому засіданні вказаних документів позивачем на наступному судовому засіданні було надано оригінал рахунку-замовлення № 327, в якому містилися виправлення з «2014 року» на «2011 рік». На думку суду, вказані документи були отримані позивачем лише в той період, коли він готував позовну заяву до суду, а не в момент понесення відповідних витрат.

Квитанція до прибуткового касового ордера № 34 від 04.04.2013 року (а.с.74) та накладна № 3 від 12.02.2013 року (а.с.75) про сплату коштів на комплект гранітного памятника та гранітної плитки в сумі 8385 грн. як докази відповідають вимогам законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.1232 ЦК України спадкоємці зобов`язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця.

Однак, посилання позивача на те, що відповідач повинна відшкодувати йому половину витрат на ремонт квартири і витрат на поховання, поминальні обіди, встановлення пам`ятника, з посиланням при цьому на ст.1232 ЦК України, не відповідає обставинам справи та не поширюється на дані правовідносини, оскільки відповідач не приймала спадщину після смерті матері, а набула право власності на частину квартири на підставі договору дарування. Вказані обставини підтверджуються листом державного нотаріуса Третьої Вінницької державної нотаріальної контори ОСОБА_9 від 04.06.2015 року, наданої на виконання ухвали Вінницького районного суду Вінницької області про витребування доказів, з якого вбачається, що за даними Спадкового реєстру спадкова справа на майно померлої 30.10.2011 року ОСОБА_5 не відкривалася (а.с.62).

За таких обставин, вирішуючи справу в межах наданих до суду доказів, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, а тому позовні вимоги про стягнення витрат на ремонт квартири та поховання задоволенню не підлягають.

Поряд з цим, квартира, у якій проживає позивач та яка належить сторонам на праві спільної часткової власності, забезпечується послугами централізованого опалення і гарячого водопостачання, які надає КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго», що вбачається із оборотної відомості по особовому рахунку № 07067594 (а.с.17), відповідно до Правил надання послуг населенню з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ від 21.07.2005 року та Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року.

Міське комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна контора № 7» є організацією, яка надає населенню послуги з утримання житлового фонду у відповідності до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Постанови Кабінету міністрів України № 869 від 01.07.2011 р. «Про затвердження Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території».

Житлово-експлуатаційні витрати підприємства на утримання будинків включають в себе витрати на проведення комплексу робіт, спрямованих на створення належних умов для проживання людей, забезпечення санітарно-гігієнічного стану, збереження житлових будівель та технічного обладнання.

Відповідно до ст.ст.67, 68 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки, встановлені Радою Міністрів Української РСР.

Згідно ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної і гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутриання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Пунктом 1 частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п.5 ч.3 ст.20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно п.18 Правил надання послуг населенню з централізованого опалення та гарячого водопостачання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 р., розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувались ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ч.1 ст.901, ч.1 ст.903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 у квартирі № 54, що знаходиться в м. Вінниці, по проспекту Космонавтів у будинку № 29, не зареєстрована та не проживає, хоча є власником 1/2 частки квартири, що підтверджується копією довідки МКП «ЖЕК» від 18.09.2014 року (а.с.28), а також копією рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05.01.2015 року (а.с.47).

Як вбачається із оборотної відомості № 07067594 та роздруківок МКП «ЖЕК № 7», особові рахунки відкриті на квартиронаймача ОСОБА_5, яка померла у 2011 році. Крім того, на послуги з централізованого опалення по травень 2014 року була призначена та відшкодовувалася субсидія, а на послуги з утримання будинку на ОСОБА_5 призначена пільга 25%, як дитині війни.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 визнала позовні вимоги в частині стягнення витрат на оплату послуг з централізованого опалення та витрат на утримання квартири з квітня 2012 року по квітень 2015 року в сумі 1060,98 грн., тому, враховуючи ч.4 ст.174 ЦПК України, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача витрат, понесених на оплату житлово-комунальних послуг.

Однак, по підрахункам суду витрати по опаленню квартири за період з квітня 2012 року по квітень 2015 року (три роки позовної давності до моменту звернення позивача до суду) складають 1394,13 грн., тому відповідач повинна відшкодувати позивачеві 697,07 грн.; витрати на утримання квартири за період з квітня 2012 року по листопад 2014 року (оскільки лише по цей період надано відомості по сплаті коштів на утримання квартири) складають 1110,55 грн., тому відповідач повинна відшкодувати позивачеві 555,28 грн. Тобто, всього відповідач повинна відшкодувати позивачеві витрат по опаленню та утримання квартири на суму 1252,35 грн.

Поряд з цим, розглядаючи заяву відповідача та її представника про застосування строків позовної давності, слід зазначити таке.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

За змістом ст.261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст.252-255 ЦК України.

Особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права.

Судом вставлено, що позовні вимоги про стягнення з відповідача витрат на ремонт квартири та витрат на поховання є недоведеними та необґрунтованими, що є самостійною підставою в задоволенні позову, тому вимога відповідача та її представника про застосування строку позовної давності, судом не приймається та не може бути задоволена.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково на суму 1252,35 грн., з відповідача слід стягнути на користь позивача витрати, понесені ним на сплату судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме:в сумі 16,93 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.15, 256, 261, 267, 509. 526, 901, 903, 1232, України, ст.ст.67, 68 ЖК України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», ст.ст.3, 10, 11, 15, 60, 88, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по утриманню квартири та опаленню на сумі 1252 (одна тисяча двісті п`ятдесят дві) грн. 35 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору на суму 16 (шістнадцять) грн. 93 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Вінницької області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: Ю.Ф. Карпінська