У Х В А Л А

іменем україни

23 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договорів купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки недійсними, визнання права власності за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 21 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 01 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2009 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 1996 року по 2008 рік проживав із ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу. У липні 1997 року вони придбали земельну ділянку площею 0,0723 га по АДРЕСА_1, яку оформили на її ім'я. У подальшому вони звели на цій земельній ділянці садовий будинок, який вона здала до експлуатації у 2009 році. Крім того, у 2004 році вони придбали квартиру АДРЕСА_2 та гараж АДРЕСА_3 які також оформили на її ім'я. 26 вересня 2008 року, вона відчужила ОСОБА_5 зазначену квартиру, 24 вересня 2009 року - гараж, а 16 листопада 2009 року - садовий будинок та земельну ділянку.

Посилаючись на те, що зазначене вище майно було придбано за час їх проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а відчуження відбулось без його згоди, позивач просив визнати за ним право власності на Ѕ частину зазначеного вище майна в порядку поділу майна подружжя, стягнути з ОСОБА_4 Ѕ частину отриманих коштів від продажу квартири та гаражу, визнати договори купівлі продажу цього майна, укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, недійсними.

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 04 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 січня 2014 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано договір купівлі-продажу Ѕ частини садового будинку, що розташований по АДРЕСА_1, укладений 16 листопада 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, недійсним. Визнано договір купівлі-продажу продажу земельної ділянки, площею 0,0723 га, що розташована по АДРЕСА_1, укладений 16 листопада 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, недійсним в Ѕ частині. Визнано за ОСОБА_3 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на Ѕ частину садового будинку та земельної ділянки площею 0,0723 га, що розташовані по АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 66 166 грн. 50 коп., що становить Ѕ частину вартості двокімнатної квартири АДРЕСА_2, та 8 363 грн. 50 коп., що становить Ѕ частину вартості гаражу АДРЕСА_3 Розподілено судові витрати.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 серпня 2014 року рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 04 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 січня 2014 року в частині вирішення вимог ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку поділу спільного майна подружжя на земельну ділянку та садовий будинок, визнання недійсними договорів купівлі-продажу цього майна скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині судові рішення залишені без змін.

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 21 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 01 липня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано договір купівлі-продажу садового будинку АДРЕСА_1, укладений 16 листопада 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, недійсним у Ѕ частині цього будинку. Визнано договір купівлі-продажу земельної ділянки за тією ж адресою недійсним у Ѕ частини цієї ділянки. Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину зазначених садового будинку вартістю 152 072 грн. та земельної ділянки вартістю 12 081 грн. 33 коп. В іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов та визнаючи спірні договори купівлі-продажу частково недійсними з визнанням за позивачем права власності на Ѕ частину майна, суд першої інстанції виходив із того, що на придбання земельної ділянки ОСОБА_3 передав грошові кошти, а в подальшому придбавав будівельні матеріали та наймав робочих для будівництва спірного садового будинку, а, відтак, садовий будинок і земельна ділянка є їхньою з ОСОБА_4 спільною сумісною власністю і вона не мала права без його згоди відчужувати це майно.

Апеляційний суд погодився із висновками районного суду, зазначивши при цьому також про те, що з 1997 року по 2008 рік ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу і за цей час придбали земельну ділянку, на якій звели садовий будинок, який був введений в експлуатацію 27 жовтня 2009 року, тому спірні правовідносини регулюються як Законом України «Про власність», так і СК України, а спірне майно є їхньою спільною сумісною власністю.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Скасовуючи попередні судові рішення, суд касаційної інстанції вказав на необхідність визначення ступеня майнової та трудової участі кожного у придбанні спірного майна, оскільки сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Проте апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 214, 315 ЦПК України належним чином не виконав ці вказівки.

Судами встановлено, що 11 липня 1997 року ОСОБА_4 придбала земельну ділянку площею 0,0723 га по АДРЕСА_1, на якій був розташований недобудований садовий будинок.

У подальшому вона добудувала цей будинок та у 2009 році здала його в експлуатацію.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 послався на те, що з 1997 року по 2008 рік він проживав із ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу та приймав участь у придбанні земельної ділянки та зведенні садового будинку.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про власність», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Отже, позивач повинен довести, що спірне майно придбано ними внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Указаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13, від 23 вересня 2015 року № 6-1026цс15 і відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Суд апеляційної інстанції наведеного не врахував та у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не перевірив та не навів належних та допустимих доказів участі позивача у придбанні спірної земельної ділянки та зведенні на ній садового будинку, а також не встановив обсягу такої участі. При цьому саме від встановлення обсягу трудової участі залежить розмір частки позивача у спірній нерухомості.

Висновок апеляційного суду про те, що ОСОБА_3 надав ОСОБА_4 500 доларів США для придбання спірної земельної ділянки обґрунтований лише на показаннях свідків та не підтверджений жодним письмовим доказом, отже є таким, що ґрунтується на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Крім того, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про застосування до спірних правовідносин норм СК України з підстав того, що садовий будинок введено в експлуатацію 27 жовтня 2009 року, оскільки у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не встановив, коли будівництво цього садового будинку завершено, зокрема до набрання СК України чинності чи після, хоча від цього залежить порядок його застосування, оскільки до набрання СК України чинності діяв Закон України «Про власність», який не передбачав визнання майна спільною сумісною власністю за наслідками проживання чоловіка і жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а вимагав саме встановлення обсягу трудової участі кожного у придбанні (зведенні) майна.

Отже, апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 01 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова