Справа № 368/1152/15-ц
Провадження № 2/368/425/15
Рішення

іменем України

"04" серпня 2015 р. Кагарлицький районний суд Київської області під головуванням судді Закаблука О.В., розглянувши в порядку письмового провадження у м. Кагарлик Київської області справу за позовом ОСОБА_1 до Горохуватської сільської ради Кагарлицького району Київської області, треті особа, - Управління держземагенства у Кагарлицькому районі Київської області про визнання в порядку спадкування права на земельну частку (пай), суд, -

В С Т А Н О В И В :

19.06.2015 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Горохуватської сільської ради Кагарлицького району Київської області, треті особа, - Управління держземагенства у Кагарлицькому районі Київської області про визнання в порядку спадкування права на земельну частку (пай), ( а.с., 1 - 3), в якій позивач просить суд винести рішення, яким:

- визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування після ОСОБА_2 право на земельну частку (пай) колективного сільськогосподарського підприємства «Мир» розміром 3,76 умовних кадастрових гектари на території Горохуватської сільської ради Кагарлицького району Київської області, що належало ОСОБА_3.

Свої позовні вимоги позивач в мотивувальній частині позовної заяви обґрунтовує наступним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 (копія свідоцтва про смерть додається).

За життя ОСОБА_3 був членом колективного сільськогосподарського підприємства «Мир», оскільки з листопада 1973 року по грудень 1993 року працював комбайнером, а Г 10.05.1990 р. вийшов на пенсію за віком, продовжуючи працювати.

Згідно п. 1 Указу Президента №720/95 від 08.08.1995 р. «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств.

Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

В кінці 1995 року згідно п. 1 вказаного Указу Президента рішенням Горохуватської сільської ради № ІV - ХХІІ від 09.06.1995 р. земля колективного сільськогосподарського підприємства «Мир» була розпайована та було отримано державний акт на право колективної власності на землю НОМЕР_1 від 12.12.1995 р.

Згідно п. 2 Указу Президента №720/95 від 08.08.1995 р. «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарськогопідприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_3, був членом КСП «Мир» згідно п. 2 Указу Президента йому належало право на земельну частку (пай) розміром 3,76 умовних кадастрових гектари, що розташований на території Горохуватської сільської ради Кагарлицького району Київської області.

За життя ОСОБА_3 сертифікат про право на земельну частку (пай) отримати не встиг.

Отже, за життя ОСОБА_3 мав право на земельну частку (пай) члена КСП «Мир».

Таким чином, до складу спадщини ОСОБА_3 входить право на земельну частку ( пай).

Згідно ст. 524 Цивільного кодексу Української РСР 1963 р.. (який діяв на день відкриття спадщини ОСОБА_3.) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

За життя ОСОБА_3 на все майно, в тому числі і земельну частку (пай), заповіт складено не було.

Згідно ст. 529 Цивільного кодексу Української РСР 1963 р. при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР 1963 р. визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Після ОСОБА_3 спадщину прийняла його дружина ОСОБА_2, оскільки на час його смерті проживала з ним, що підтверджується довідками Горохуватської сільської ради №91 від 12.05.2015 р., №711 від 23.10.2009 р., №712 від 23.10.2009 о., №352 від 18.12.1995 р. та №353 від 18.12.1995 р.

Враховуючи те, що після смерті ОСОБА_3 спадщину прийняла його дружина ОСОБА_2, до неї як спадкоємця за законом першої черги перейшло право на земельну частку (пай), яке належало її чоловіку ОСОБА_3

Прийнявши спадщину свого чоловіка ОСОБА_3, ОСОБА_2 не оформила своїх спадкових справ на земельну частку (пай) та ІНФОРМАЦІЯ_2. померла.

Згідно ч. 1 ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

За життя ОСОБА_2 на все майно, в тому числі і земельну частку (пай), заповіт складено не було.

Згідно ч. 2 ст. 1223 Цивільного кодексу України у разі відсутності заповіті визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право, на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування а законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Після ОСОБА_2 із спадкоємців першої черги залишився лише син, - ОСОБА_1 (далі-Позивач).

Інших спадкоємців після ОСОБА_2 не залишилося,. оскільки інших дітей не було, батьки та чоловік померли раніше за неї.

Отже, враховуючи те, що інших спадкоємців у ОСОБА_2 не було, позивач, як спадкоємець за законом першої черги, успадкував всю спадщину ОСОБА_2, в тому числі право на земельну частку (пай), яке вона успадкувала після чоловіка ОСОБА_3

Позивач у встановлений ст. 1270 Цивільного кодексу України шестимісячний строк звернувся до Кагарлицької районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 16.03.2012 р.

Позивач звернувся до Кагарлицької районної державної нотаріальної конторі з метою оформлення права на спадщину на земельну частку (пай), яка залишилась після ОСОБА_3 та було успадковано ОСОБА_2

Для оформлення свідоцтва про право на спадщин державний нотаріус попросила Позивача надати оригінал сертифікату на право на земельну частку (пай). Проте, Позивач не зміг надати нотаріусу оригінал сертифікату, оскільки за життя ОСОБА_3. не встиг його отримати.

В Кагарлицькій районній державній нотаріальній конторі Позивачу повідомили, що оскільки відсутній сертифікат на право на земельну частку (пай) на ім'я ОСОБА_3., Позивач не може у встановленому порядку через державному нотаріальну контору оформити право на отримання земельної частки (паю), що належало ОСОБА_3 та було успадковано ОСОБА_2

У зв'язку з чим питання визнання права спадкоємців на земельну частку (пай) необхідно вирішувати в судовому порядку згідно Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), зокрема є: рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Відповідно до п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» потрібно мати на увазі, що згідно зі ст. 25 ЗК України при приватизації земель державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ, організацій земельні ділянки передаються їх працівникам, з визначенням кожному з них земельної частки (паю) за рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування і кожна з цих осіб має гарантоване право одержати безоплатно свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості).

Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі, остання відповідно до п. 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. N720/95 має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності надувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.

Згідно ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також: у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Автоматизованою системою документообігу суду на підставі ч. 3 ст. 11 - 1 ЦПК України для слухання даної справи був визначений суддя Кагарлицького районного суду Закаблук О.В., ( а.с., 24).

22.06.2015 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст.ст. 122, 127 ЦПК України було відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 10.07.2015 року, ( а.с., 25).

10.07.2015 року слухання справи було відкладено на 21 липня 2015 року в зв»язку з неявкою сторін по справі.

21.07.2015 року слухання справи було відкладено на 30.07.2015 року в зв»язку з клопотанням представника позивача.

30.07.2015 року слухання справи відкладено на 04.08.2015 року в зв»язку з неявкою сторін по справі.

В судове засідання, яке відбулося 04.08.2015 року, позивач ОСОБА_1 не з»явився, хоча повідомлений судом належним чином про день, час та місце слухання справи.

В судове засідання, яке відбулося 04.08.2015 року, представник позивача ОСОБА_4 не з»явився, проте, на адресу Кагарлицького районного суду надійшла письмова заява, в якій представник позивача просить суд слухати справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, ( а.с., 43).

В судове засідання, яке відбулося 04.08.2015 року, представник відповідача, - Горохуватської сільської ради Кагарлицького району Київської області не з»явився, проте, на адресу Кагарлицького районного суду надійшла письмова заява , в якій відповідач просить суд слухати справу без участі представника, проти позову заперечує в повному обсязі.

В заяві зазначено, що відповідач заперечує проти задоволення позову з тих причин, що батько позивача, - ОСОБА_3 при житті не мав сертифікат на земельну частку (пай). В зв»язку з тим, що на момент отримання Державного акту на право колективної власності на землю КСП «МИР» села Горохуватка Кагарлицького району та затвердження списків громадян - членів КСП «МИР» його не було в живих. А також в зв»язку із строком давності позовних вимог.

Представник третьої особи, - Управління держземагенства у Кагарлицькому районі Київської області не з»явився, проте, на адресу Кагарлицького районного суду надійшла письмова заява, в якій третя особа просить слухати справу без участі представника.

Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання або за розпорядженням головуючого інший працівник апарату суду. У разі неявки в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд судом здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Фактичні обставини справи, встановлені в судовому засіданні, та застосування до них норм матеріального та процесуального права.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3.

Даний факт підтверджується свідоцтвом про смерть, ( а.с., 7), НОМЕР_2, яке видане 15 травня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кагарлицького районного управління юстиції у Київській області, з якого вбачається, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 65 років, про що 14 грудня 1995 року складено відповідний актовий запис за № 24.

Місце смерті, - село Горохуватка Кагарлицького району Київської області.

За життя ОСОБА_3 був членом колективного сільськогосподарського підприємства «Мир», що підтверджується трудовою книжкою колгоспника, (а.с., 11 - 13), де зазначено, що 02.01.1988 року прийнятий в члени КСП «МИР»і призначений в тракторну бригаду комбайнером.

Згідно архівної довідки № 95 від 30.03.2015 року, ( а.с., 13), виданої КП «Трудовий архів Кагарлицького району» Кагарлицької районної ради Київської області, ОСОБА_3, 1930 року народження, дійсно працював комбайнером у колгоспі «Комунар», «Мир», КГСП «Мир», с. Горохуватка Кагарлицького району Київської області з листопада місяця 1973 року по грудень місяць 1993 року.

Згідно п. 1 Указу Президента №720/95 від 08.08.1995 р. «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств.

Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

В кінці 1995 року згідно п. 1 вказаного Указу Президента рішенням Горохуватської сільської ради № ІV - ХХІІ від 09.06.1995 р. земля колективного сільськогосподарського підприємства «Мир» була розпайована та було отримано державний акт на право колективної власності на землю НОМЕР_1 від 12.12.1995 р., ( а.с., (19 - 22).

Згідно п. 2 Указу Президента №720/95 від 08.08.1995 р. «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Проте, як встановлено судом ОСОБА_1 не зазначений в списку, що доданий до державного акту на право колективної власності на землю.

Враховуючи вищевикладене, суд критично відноситься до твердження позивача про те, що ОСОБА_3 згідно п. 2 Указу Президента належало право на земельну частку (пай) розміром 3,76 умовних кадастрових гектари, що розташований на території Горохуватської сільської ради Кагарлицького району Київської області.

Так, за життя ОСОБА_3 сертифікат про право на земельну частку (пай) не отримував.

Таким чином, до складу спадщини ОСОБА_3 не входить право на земельну частку ( пай).

Згідно ст. 524 Цивільного кодексу Української РСР 1963 р., (який діяв на день відкриття спадщини ОСОБА_3.) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

За життя ОСОБА_3 на все майно, в тому числі і земельну частку (пай), заповіт складено не було.

Згідно ст. 529 Цивільного кодексу Української РСР 1963 р. при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР 1963 р. визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Після ОСОБА_3 спадщину прийняла його дружина ОСОБА_2, оскільки на час його смерті проживала з ним, що підтверджується довідками Горохуватської сільської ради №91 від 12.05.2015 р., №711 від 23.10.2009 р., №712 від 23.10.2009 о., №352 від 18.12.1995 р. та №353 від 18.12.1995 р.

Суд критично відноситься до твердження позивача проте, що в частині того, що після смерті ОСОБА_3 в спадкову масу, яка перейшла до ОСОБА_2, як дружини покійного ОСОБА_3 входить право на земельну частку (пай), так як судом вказано вище, таке право не належало її чоловіку ОСОБА_3

Прийнявши спадщину свого чоловіка ОСОБА_3, ОСОБА_2 не оформила своїх спадкових справ, зокрема, на земельну частку (пай) та ІНФОРМАЦІЯ_2. померла.

Згідно ч. 1 ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

За життя ОСОБА_2 на все майно, в тому числі і земельну частку (пай), заповіт складено не було.

Згідно ч. 2 ст. 1223 Цивільного кодексу України у разі відсутності заповіті визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право, на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування а законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Після ОСОБА_2 із спадкоємців першої черги залишився лише син, - ОСОБА_1 (далі-Позивач).

Інших спадкоємців після ОСОБА_2 не залишилося,. оскільки інших дітей не було, батьки та чоловік померли раніше за неї.

Отже, враховуючи те, що інших спадкоємців у ОСОБА_2 не було, позивач, як спадкоємець за законом першої черги, успадкував всю спадщину ОСОБА_2, проте, не може успадковувати право на земельну частку (пай), так вона не успадковувала після чоловіка ОСОБА_3 вищевказане право на земельну частку (пай).

Позивач у встановлений ст. 1270 Цивільного кодексу України шестимісячний строк звернувся до Кагарлицької районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 16.03.2012 р.

Позивач звернувся до Кагарлицької районної державної нотаріальної контори з метою оформлення права на спадщину на земельну частку (пай), яка залишилась після ОСОБА_3

Для оформлення свідоцтва про право на спадщин державний нотаріус попросила Позивача надати оригінал сертифікату на право на земельну частку (пай). Проте, Позивач не зміг надати нотаріусу оригінал сертифікату, оскільки за життя ОСОБА_3 його не отримував.

В Кагарлицькій районній державній нотаріальній конторі Позивачу повідомили, що оскільки відсутній сертифікат на право на земельну частку (пай) на ім'я ОСОБА_3, Позивач не може у встановленому порядку через державному нотаріальну контору оформити право на отримання земельної частки (паю), що належало ОСОБА_3

У зв'язку з чим питання визнання права спадкоємців на земельну частку (пай) необхідно вирішувати в судовому порядку згідно Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), зокрема є: рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Відповідно до п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» потрібно мати на увазі, що згідно зі ст. 25 ЗК України при приватизації земель державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ, організацій земельні ділянки передаються їх працівникам, з визначенням кожному з них земельної частки (паю) за рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування і кожна з цих осіб має гарантоване право одержати безоплатно свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості).

Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі, остання відповідно до п. 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. N720/95 має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Отже, як зазначалося судом вище, покійний ОСОБА_3 за життя не був включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, за життя не отримував сертифікат на право на земельну частку (пай), тому позивач ОСОБА_1 не має право на спадкування на право на земельну частку (пай) колективного сільськогосподарського підприємства «Мир».

Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності надувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.

Згідно ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також: у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Окрім того, в задоволення даного позову слід відмовити в зв»язку з сплином строків позовної давності зверхня до суду за захистом свого порушеного права з огляду на наступне.

Згідно ст. 256 ЦК України:

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно, строк позовної давності, - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Проте, слід розрізняти право на позов в процесуальному і матеріальному значенні.

Право на позов в процесуальному значенні означає гарантовану Конституцією і законами України можливість кожного звернутися за захистом своїх прав до суду без будь-яких безпідставних обмежень. При дотриманні формальних вимог до складання позовних матеріалів суд не може відмовити в прийнятті позовної заяви, в тому числі внаслідок пропуску строку позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, судом було зареєстровано дану позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено було справу до слухання для винесення обґрунтованого рішення на підставі змагальності сторін, проте, як вбачається з матеріалів справи, позивач фактично самоусунувся від участі в судових засіданнях, тобто, самоусунувся від захисту, як вважає сам позивач, свого порушеного права.

Право на позов в матеріальному значенні означає право на його задоволення, тобто на прийняття позитивного для позивача рішення суду. Саме тут і застосовується строк позовної давності у випадку його пропуску без поважних причин.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно ст.. 257 ЦК України:

1. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Слід зазначити, що суть і призначення строку позовної давності полягає у забезпеченні стабільності цивільних правовідносин, у гарантуванні принципу правової визначеності між сторонами таких відносин.

За цей час, ( розумний строк, встановлений Законодавцем), будь-яка особа середнього рівня розвитку і без наявності правових знань має змогу визначитися з характером порушеного права, суб'єктом порушення та звернутися за примусовим захистом своїх прав до відповідного суду. Для деяких видів правовідносин в залежності від їх особливостей законодавцем встановлені інші строки позовної давності, відмінні від загального трирічного строку (див. коментар до ст. 258 ЦК).

Відповідно, суд вважає, що позивач на протязі тривалого часу, з 2003 року, тобто, з моменту смерті ОСОБА_2, тобто на протязі майже 12 років мав змогу визначитися з позовними вимогами, та вчасно подати до суду позовну заяву для захисту свого порушеного права, що, знову ж таки, позивачем у встановлені строки для звернення до суду зроблено не було.

Також, як вбачається з матеріалів справи, угоди між сторонами щодо зміни тривалості позовної давності не укладалося.

Так, згідно ст. 259 ЦК України:

1. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

2. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.

Отже, в силу ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Таким чином, застосування позовної давності судом без волевиявлення зацікавленої сторони процесу є неможливим.

Крім того, договір про збільшення строку позовної давності повинен укладатися в письмовій формі. Недотримання письмової форми відповідного правочину не призводить до автоматичної його недійсності, але сторони у випадку спору обмежені у використанні засобів доказування і не можуть посилатися для доведення перед судом своєї правової позиції на показання свідків (ст. 218 ЦК України).

Далі, згідно ст. 260 ЦК України:

1. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

2. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Відповідно, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Отже, перебіг строку позовної давності починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язаний його початок, для позовної давності застосовуються загальні правила ст. 254 ЦК України щодо обчислення і закінчення строків встановлених роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Відповідно, позивач вправі звернутися до суду в останній день строку позовної давності, однак, до закінчення часу роботи судової установи, крім передачі документів через установи зв»язку, як те передбачає положення ст. 255 ЦК України.

Отже, враховуючи вищевказану норму ЦК України, суд вважає, що позивачем ОСОБА_1 були пропущені строки позовної давності для подачі позовної заяви до суду.

Так, згідно ст. 261 ЦК України:

1. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

2. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства, починається від дня припинення насильства.

3. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

4. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.

5. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

6. За регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання, тобто, в даному випадку з 22.09.20111 року.

7. Винятки з правил, встановлених частинами першою та другою цієї статті, можуть бути встановлені законом.

Отже, ч. 1 ст. 261 ЦК України встановлює перелік юридичних фактів, з виникненням яких починає спливати строк позовної давності. Відповідно, перебіг позовної давності починається від:

- дня, коли особа довідалася про порушення свого права;

- дня, коли особа могла довідатися про порушення свого права;

- дня, коли особа довідалася про особу, яка порушила право.

За першим випадком право особи може бути порушене, однак вона об'єктивно може не знати про таку обставину. Тому закон для захисту прав потерпілої особи передбачає відлік строку позовної давності не з часу порушення самого права, а з моменту поінформованості особи про таке порушення, що може значно відрізнятися за часовим проміжком.

В будь-якому випадку для доказування своєї правової позиції потерпіла особа має надати беззаперечені докази обставин і часу, коли вона довідалася про порушення свого права.

Другий юридичний факт з виникненням якого закон пов'язує початок перебігу строку позовної давності, стосується не об'єктивних - особа довідалася про порушення права, а суб'єктивних чинників - особа могла довідатися про порушення свого права.

Для правильного розуміння цього нормативного припису слід мати на увазі, що законодавець формулює не обов'язок особи, а саме що остання повинна дізнатися про факт порушення, а лише можливість отримання інформації про це, тобто пред'являє мінімум вимог для потерпілої сторони щодо здійснення дій, які стосуються факту порушеного права.

З настанням будь-якої з альтернативних обставин, зазначених в ст. 261 ЦК України, починає перебіг строк позовної давності.

Відповідно, враховуючи вищевказану норму ЦК України, суд вважає, що позивач мав як об»є ктивну так і суб»єктивну змогу дізнатися про порушення свого права, та, відповідно, скористатися для захисту свого порушеного права нормами, які викладені в ЦК України.

Крім того, суд наголошує на тій обставині, що підстав, які передбачені ст. 263 та 264, 265 ЦК України, які б слугували б підставою для зупинення перебігу позовної давності чи переривання перебігу позовної давності, судом в судовому засіданні не встановлено.

Отже, підсумовуючи вищевикладене, суд в даному спорі приходить до висновку щодо застосування наслідків спливу позовної давності, які передбачені ст. 267 ЦК України.

Так, в ст. 267 ЦК України зазначено, що:

1. Особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

2. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

3. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

4. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

5. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Так, позивачем в судовому порядку не подавалася заяви про поновлення строків позовної давності на звернення до суду.

Відповідно, ст. 267 ЦК України встановлює чотири наслідки спливу строку позовної давності.

Крім того, частина друга вміщує дуже важливе для правильного розуміння позовної давності правило - заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Зазначене є підтвердженням загальновідомої тези, що позовна давність є інститутом матеріального, а не процесуального права і вона має розумітись не як право на позов в процесуальному розумінні, а як право на задоволення позову, тобто в розумінні матеріального права. Більше того, жоден процесуальний кодекс не містить перешкод для відкриття провадження у справі в залежності від дотримання чи пропуску строку позовної давності.

Сплив позовної давності, як правило, позбавляє учасника правовідносин примусового судового захисту за винятками, передбаченими частинами четвертою і п'ятою коментованої статті, але цей факт не призводить до припинення самого права.

Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України в розвиток положень ст.ст. З, 6 ЦК України щодо свободи договору та диспозитивності регулювання цивільних відносин передбачає правило, згідно якого позовна давність застосується судом лише і виключно при наявності відповідної заяви учасника провадження.

Така заява має бути належно оформлена і заявлена до винесення рішення, тобто на стадіях підготовки справи до судового розгляду, вирішення справи та судових дебатів. Із вказаної частини коментованої статті непрямо випливає висновок, що заява про застосування строку позовної давності, подана на стадіях апеляційного чи касаційного провадження не є підставою для застосування позовної давності і відмови в задоволенні позову.

Як вбачається з матеріалів справи, заява про застосування наслідків спливу позовної давності була подана відповідачем в письмовій формі під час слухання справи.

Основним наслідком спливу строку позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, відповідно до частини четвертої коментованої статті є відмова в задоволенні позову.

Суд зазначає, що Закон не встановлює, як і не може встановлювати ні вичерпного, ні примірного переліку поважних причин пропуску строку позовної давності.

Такі причини встановлюються правозастувачем, ( зокрема, в даному випадку, - судом), при вирішенні конкретних справ згідно з вимогами тих норм і інститутів матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а також вимог добросовісності, розумності і справедливості.

Враховуючи вищевикладене, керуючись п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», Постановою Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», ст. ст. 524 529, 549 Цивільного кодексу Української РСР 1963 р., ст. ст. 328, 392, 1223, 126і. 1270, 1272 Цивільного кодексу України, ст. ст. З, 15, 118, 119, 215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Горохуватської сільської ради Кагарлицького району Київської області, треті особа, - Управління держземагенства у Кагарлицькому районі Київської області про визнання в порядку спадкування права на земельну частку (пай), - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ч. 1 ст.223 ЦПК України.

Суддя: О.В. Закаблук