22-ц/775/823/2015(м)
Головуючий у 1 інстанції: Ікорська Є.С.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

11 серпня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Попової С.А.,

суддів Кочегарової Л.М., Пономарьової О.М.,

при секретарі Брежнєві Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про визнання права власності на частку квартири, стягнення вартості частки майна, ремонту та заощаджень, зарахування вартості частки майна, як половину частки вартості автомобіля, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання права власності за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 червня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя: визнання за ним права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, стягнення 1/2 частини вартості ремонту в квартирі та заощаджень в загальному розмірі 50тис.грн., зарахування 1/2 частки майна в розмірі 40тис.грн. як половини частки вартості автомобіля ВАЗ 21104, реєстраційний № НОМЕР_1, посилаючись на придбання цього майна у шлюбі.

У лютому 2015 року третя особа ОСОБА_4, яка є матір'ю відповідача, звернулась до суду з самостійними вимогами до доньки ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання права власності на цю ж квартиру АДРЕСА_1, посилаючись на її придбання для доньки за рахунок спільних коштів її і чоловіка - ОСОБА_5 На підставі цього вважає квартиру своїм особистим майном.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 червня 2015 року у задоволенні позовів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просив рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Рішення суду в частині розв'язання позову ОСОБА_4 не оскаржується і відповідно до ст. 33 ЦПК України судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 і його представника ОСОБА_6, які підтримали доводи скарги, заперечення проти скарги відповідача ОСОБА_3 і її представника - ОСОБА_7, представника третьої особи ОСОБА_4 - ОСОБА_8, розглянувши справу відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України у відсутність повідомлених про дату і час розгляду справи ОСОБА_4, ОСОБА_5, від яких надійшли заяви про вирішення справи у їх відсутність, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, за таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції і це підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з вересня 1997р. по 24.11.2014р., від якого мають неповнолітню дитину - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1.

За змістом договору купівлі-продажу від 20.10.1999р. ОСОБА_10 і ОСОБА_11 продали ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 інвентаризаційною вартістю 7763 грн. (т. 1 а.с. 132).

У період шлюбу подружжям ОСОБА_3 придбано: автомобіль ВАЗ 21104, державний реєстраційний № НОМЕР_1, 2007 року випуску.

Також сторонами за час шлюбу придбавалась побутова техніка і меблі, належність деяких з яких подружжю, як спільного майна, оспорюється відповідачем: позивач згідно позовної заяви вважає спільним майном придбані у шлюбі: пральну машинку SAMSUNG, телевізор LG, комп'ютер з монітором, електричний водонагрівач ARISTON, мікрохвильову піч, холодильник-морозильник INDESIT, газову піч, м'які меблі «Рондо», меблі для прихожої кімнати; а відповідач погоджується із тим, що спільно набутим майном є з переліченого: телевізор LG, мікрохвильова піч, газова піч, меблі для прихожої кімнати.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, суд виходив з того, що це нерухоме майно є особистою власністю ОСОБА_2, оскільки було придбано за гроші її матері ОСОБА_4, які остання передала в дар донці.

Суд не вирішував питання поділу між подружжям автомобіля, оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 зводились до зарахування вартості частки іншого спільного майна, що потрібно відвести ОСОБА_3, як половину вартості її частки в автомобілі. Суд не призвів поділу придбаного сторонами у шлюбі побутового майна і меблів з мотивів не заявлення сторонами вимог про його поділ.

Суд відмовив в задоволенні вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 1/2 частини вартості ремонту в квартирі і заощаджень, зважаючи на недоведення вартості цих робіт і відсутності у подружжя на момент шлюбу спільних заощаджень у банківських установах.

Однак, погодитись з такими висновками суду в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 щодо визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири, розподілу побутового майна і автомобіля - не можна, оскільки суд дійшов таких висновків внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, і порушення норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права.

Згідно з положеннями ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення в повній мірі не відповідає.

За правилами ч. 1 ст. 22, ст. 24 КпШС України, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин (придбання квартири), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них.

Аналогічно, згідно з ч. 1 ст. 60 СК України та в розумінні положень ч. 3 ст. 368 ЦК України (в редакції на момент придбання автомобіля, побутового майна) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Згідно роз'яснень викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" (далі - постанова Пленуму ВСУ № 11), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 2 ст. 71 СК України).

За діючими на час придбання квартири у жовтні 1999 року положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 24 КпШС України майно, одержане одним з подружжя під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Як не заперечується сторонами, квартира була придбана за грошову суму, еквівалентну 5200дол.США.

Суд першої інстанції, стверджуючи про належність спірної квартири особисто ОСОБА_3, виходив з доведення придбання цього майна відповідачем за грошові кошти ОСОБА_4 в якості дару для своєї доньки, що підтверджено розпискою продавця квартири ОСОБА_10 На підставі цього, виходячи з положень ч. 1 ст. 24 КпШС України, суд відмовив в задоволенні позову ОСОБА_2, що стосується визнання квартири об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Перевіряючи правову позицію позивача щодо вкладення коштів його батьків у придбання спірної квартири, суд вдався в математичний розрахунок переведення виручених коштів від відчуження акцій промислового підприємства батьками позивача ОСОБА_12 і ОСОБА_13 (т.1 а.с. 124, 126) в еквівалент іноземної валюти, за що була придбана спірна квартира, і дійшов передчасного і достатньо категоричного висновку, безвідносно до доходів позивача з зарплати (т. 1 а.с. 26-32, 122-123, 125) і отриманої пенсії його матері (т. 1 а.с. 127) - про спростування версії позивача щодо вкладення його батьками коштів у придбання цього нерухомого майна.

При цьому поза увагою суду залишився принцип презумпції належності набутого у шлюбі майна подружжю на праві спільної сумісної власності, що має на увазі безумовність цього факту, доки не доведено протилежне.

В порядку доказування заперечень проти позову відповідачем представлено розписку ОСОБА_10 (одного з двох співвласників цієї квартири) про отримання від ОСОБА_4 у якості повної оплати коштів в розмірі 23920грн. за квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 25, 162), яку, як вважає колегія суддів, не можна ототожнювати з укладеним у встановленому законом порядку договором дарування грошей ОСОБА_4 своїй донці ОСОБА_3

До того ж, зі свідчень допитаних судом першої інстанції ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, не вбачається підтвердження походження вкладених у купівлю спірної квартири грошей безпосередньо з бюджету родини ОСОБА_4 або особисто ОСОБА_4 Письмових доказів тому, як допустимого способу доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України), судовим розглядом не здобуто. А опосередковані свідчення про заможність родини ОСОБА_4 і ОСОБА_5, який є моряком, покласти в основу рішення, як то зробив суд першої інстанції, не можна.

Показання ОСОБА_4 у якості свідка про вкладення нею грошей з бюджету її з чоловіком у придбання квартири для доньки оцінюються колегією суддів критично, оскільки саме ОСОБА_4 прагне за змістом свого позову визнання права власності на цю ж квартиру, що дещо суперечить конкуруючій позиції відповідача ОСОБА_3, за якою вона стверджує про належність квартири особисто їй, бо була придбана за подаровані батьками грошима.

Відомості відкритого рахунку у валюті на ім'я ОСОБА_4 (135-139) і проведення щомісячних транзакцій зняття коштів з лютого по травень 1999 року, тобто близько за півроку до купівлі спірної кварти у жовтні 1999 року не є безумовним свідченням вкладення нею цих коштів у придбання квартири.

Тож, колегія суддів не може погодитись із висновками суду першої інстанції щодо доведення належності квартири ОСОБА_3 на праві особистої приватної власності, який витікає з твердження суду про доведення дарунку грошей ОСОБА_4 донці ОСОБА_3

Підсумовуючий висновок суду першої інстанції в даній частині про те, що квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, не грунтується на нормах закону.

З огляду на наведені норми закону і роз'яснення у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 квартира АДРЕСА_1, придбана ОСОБА_3 у період її шлюбу із ОСОБА_2, із подальшою їх реєстрацією у листопаді-грудні 1999 року у купленому житлі, незалежно від оформлення договору на власника - одного з подружжя (в даному випадку - ОСОБА_3.), за відсутності шлюбного договору між сторонами (ст. 27-1 КпШС), є їх спільною сумісною власністю.

В оскаржуваному рішенні суд не призвів поділу придбаного сторонами у шлюбі побутового майна і меблів з мотивів не заявлення будь-ким зі сторін вимог про його поділ.

Однак, з таким результатом долі позову ОСОБА_2 «про поділ майна» погодитись не можна, бо суд, із урахуванням висловленої у п. 3 позовної заяви вимоги про зарахування вартості частки майна в рахунок 1/2 частки відповідача в автомобілі, не роз'яснив в порядку ч. 4 ст. 10 ЦПК України доцільність буквального побудування позовної вимоги в даній частині: призведення поділу побутового майна.

Внаслідок цього поза увагою суду залишились наявні у справі матеріали, що вказували на права і обов'язки сторін, та що давали змогу розв'язати позов про поділ майна.

Так, наявне у квартирі подружжя ОСОБА_2 побутове майно зафіксовано у фотоматеріалах (т. 1 а.с. 36-84). Не заперечується сторонами вартість придбаного майна, відзначена у запереченнях відповідача (т. 1 а.с. 17-23), підтверджується платіжними документами, наданими в суді апеляційної інстанції, а саме: пральна машинка SAMSUNG вартістю 1766,25грн. (придбана у серпні 2008 року); телевізор LG, 2007 року випуску, вартістю 1200грн.; комп'ютер вартістю 2748грн. і монітор вартістю 1775,02грн. (придбані у грудні 2012 року і лютому 2010 року); електричний водонагрівач марки ARISTON, вартістю 1300грн. (придбано у липні 2009 року); мікрохвильова піч вартістю 300грн.; холодильник-морозильник марки INDESIT R600a, вартістю 3969грн. (придбано у травні 2011 року); газова піч, модель BOSCH HSF65K35NO/01, 2005 року випуску, вартістю 2207грн.; м'які меблі «Рондо» вартістю 1050грн. (придбано у травні 2006 року); меблі для прихожої кімнати вартістю 960грн.

Втім, відповідач заперечує факт спільної належності майна їй із ОСОБА_2 з переліченого: пральної машинки, комп'ютера з монітором, водонагрівача, холодильника-морозильника, м'яких меблів «Рондо», кажучи про придбання цього майна її матір'ю ОСОБА_4, що дарувала їй це майно.

Однак, відзначення в гарантійному талоні на водонагрівач, комп'ютер, холодильник-морозильник прізвища покупця ОСОБА_4, а також відзначення у якості замовника на виготовлення меблів «Рондо» ОСОБА_4, не доводить придбання цього майна за власні особисті кошти матері відповідача на власні потреби. Це майно знаходиться, як не заперечували сторони, з моменту придбання в спірній квартирі, де проживало подружжя ОСОБА_2, використовувалось ними. І ОСОБА_4 не ставила питання у встановленому законом порядку про належність цього майна особисто їй.

З огляду на положення ч. 1 ст. 60, ч. 1 ст. 61 СК України вказане побутове майно, наявне на час розгляду справи, визнається спільним сумісним майном подружжя.

В судовому засіданні відповідач просила залишити у її власності все перелічене побутове майно, що знаходиться в квартирі, оскільки фактично ним користується вона з дитиною. У змісті позову саме такої долі побутового майна прагне і позивач. Суд апеляційної інстанції не вбачає правових підстав для іншого способу поділу цього майна, окрім відведення його у власність відповідача за узгодженою позицією сторін в даній частині позову.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 про поділ автомобіля ВАЗ 21104, державний реєстраційний № НОМЕР_1, суд виходив з відсутності даних банку про його придбання у кредит і того, що позивач в буквальному читанні його позовної вимоги у п. 3, як вказувалось вище, просив зарахувати вартість 1/2 частки спільного майна, як 1/2 частки вартості автомобіля.

З таким висновком колегія суддів не погоджується, оскільки суд першої інстанції, не дотримуючись принципу повноти дослідження доказів і регламентованого процесуальним законом обов'язку суду сприяти сторонам у реалізації ними своїх прав і обов'язків, не витребував відомості щодо придбання автомобіля, та не врахував головної вимоги позивача «поділ майна», якою охоплювались всі розбиті по-пунктно вимоги. Отже, суд, фактично не розв'язав спір про поділ майна подружжя, спільне користування яким сторонами є неможливим.

Між тим, автомобіль залишився перебувати у фактичному користуванні позивача і подальших перешкод до його користування відповідач, на відміну від позивача, не має, тим самим порушено майновий баланс сторін. Тож, таким способом вирішення спору судом першої інстанції знівельовано сутність поділу, згідно якого одному або кожному з подружжя присуджується в особисту власність конкретна річ.

Зважаючи на наведене, колегія суддів вважає необґрунтованим норма закону рішення суду про відмову в поділі побутового майна і автомобіля, які, як доведено матеріалами справи, є об'єктами права спільної сумісної власності ОСОБА_3 і ОСОБА_2 - таким, що підлягає скасуванню.

В ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції сторони досягли погодження щодо оцінки придбаного ними у шлюбі автомобіля ВАЗ 21104 - в розмірі 46000грн., що наближено до обсягу кредитного ресурсу (46500грн.), отриманого ними за договором від 04.07.2007р. і вкладеного у придбання цього транспортного засобу.

Частки кожного зі сторін в обсязі набутого майна, в т.ч. автомобілі, який є неподільною річчю (ч. 2 ст. 183 ЦК України), з огляду на положення ч. 1 ст. 70 СК України і відсутність домовленостей сторін про інший порядок розподілу майна, є рівними.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_3, яка не має права на керування автомобілем, надала згоду в порядку ч. 2 ст. 364 ЦК України на отримання грошової компенсації від позивача в рахунок припинення її 1/2 частки в цьому майні.

Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно із абз. 3 ч. 2 ст. 364 ЦК України право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Тож, з ухваленням нового рішення судом апеляційної інстанції в порядку ст. 309 ЦПК України з відведенням у власність позивача автомобіля вартістю 46тис.грн., а у власність відповідача наявного в квартирі побутового майна на загальну суму17275,27грн. , з ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь ОСОБА_3 в порядку урівняння часток в спільному майні (частка кожного 46000+17275,27грн.=61500,25грн.:2=31637,66грн.) - компенсація в розмірі 14362,37грн. (31637,66грн -17275,27грн.).

Поряд із вищевикладеним, колегія суддів схвалює, як вірні з точки зору застосування матеріального закону і процесуальних норм, висновки суду про недоведення обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення 1/2 частки вартості ремонту по квартирі і 1/2 частини обсягу заощаджень сім'ї в загальній сумі 50тис.грн., оскільки: обсяг і вартість вчинених в квартирі ремонтних робіт, витрачених матеріалів і трудового ресурсу не була підвергнута оцінці експертним шляхом у передбаченому законом процесуальному порядку; а наявність заощаджень в банківських установах подружжя ОСОБА_2 на момент розірвання шлюбу і розгляду даної справи в суді не встановлено згідно зібраних у справі матеріалів - картковий рахунок ОСОБА_3 у ПАТ «ПУМБ» з відомостями про останнє зняття коштів у вересні 2004р. (т. 1 а.с. 33-35) свідчить про реалізацію отриманих грошей подружжям за їх домовленістю у період сімейного життя, тому не є об'єктом, що підлягає поділу, в розумінні роз'яснень у абз. 1 п. 24 постанови Пленуму № 11.

В порядку ст. 88 ЦПК України підлягають розподілу судові витрати за наслідками ухваленого рішення судом апеляційної інстанції про часткове задоволення позову ОСОБА_2, виходячи з пропорційної частки присудженого йому майна у грошовому виразі на суму 35519,16грн. (присуджена частка у побутовому майні і автомобілі 31637,66грн. + 1/2 частка квартири інвентаризаційною вартістю 7763грн., де 1/2 частини становить 3881,50грн.), з якої підлягає компенсації за рахунок відповідача ОСОБА_3: 355,19грн. (=1%), а також 1/2частини цього судового збору за подачу ОСОБА_2 апеляційної скарги і її часткове задоволення, що дорівнює 177,6грн. (355,19:2), а загалом - 532,79грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 червня 2015 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 щодо визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1, розподілу побутового майна і автомобіля - скасувати і в цій частині позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 і ОСОБА_3 право власності по 1/2 частці квартири АДРЕСА_1 - за кожним.

Розподілити майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя:

- виділити у власність ОСОБА_3: пральну машинку SAMSUNG вартістю 1766,25 грн.; телевізор LG, 2007 року випуску вартістю 1200грн.; комп'ютер (системний блок, картридер внутрішній) вартістю 2748грн.; монітор 22-23 SAMSUNG вартістю 1775,02грн.; електричний водонагрівач марки ARISTON, вартістю 1300грн.; мікрохвильову піч вартістю 300грн.; холодильник-морозильник INDESIT R600a, вартістю 3969грн.; газову піч BOSCH HSF65K35NO/01, 2005 року випуску, вартістю 2207грн.; м'які меблі «Рондо» вартістю 1050грн.; меблі для прихожої кімнати вартістю 960грн. - а всього на суму 17275,27грн.

- виділити у власність ОСОБА_2 автомобіль ВАЗ 21104, державний реєстраційний № НОМЕР_1, 2007 року випуску, вартістю 46000 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 в рахунок урівняння часток у спільному майні подружжя - 14362 (чотирнадцять тисяч триста шістдесят дві) гривні 37 копійок.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні вимог ОСОБА_2 щодо стягнення 1/2 частки вартості ремонту і заощаджень на загальну суму 50000грн. - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 в порядку компенсації сплаченого судового збору 532 (п'ятьсот тридцять дві) гривні 79 копійок.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді