Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Полтавської філії міжрегіональної академії управління персоналом, ОСОБА_4, приватного акціонерного товариства Вищого навчального закладу «Міжрегіональна академія управління персоналом» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, анулювання запису у трудовій книжці про звільнення, скасування наказу про звільнення, відшкодування моральної шкоди

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 14 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 23 червня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду із указаним позовом, у якому з урахуванням уточнень просила стягнути на її користь заборгованість із виплати заробітної плати у розмірі 5 123 грн, матеріальне відшкодування з урахуванням індексації у розмірі 62 008 грн, анулювати запис у трудовій книжці від 06 грудня 2013 року про звільнення за прогули, скасувати наказ про звільнення від 06 грудня 2013 року, стягнути солідарно із адміністрації Полтавської філії міжрегіональної академії управління персоналом (далі - Полтавської філії МАУП) та керівника філії ОСОБА_4 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням трудових прав.

Вимоги обґрунтовувала тим, що вона працювала у Полтавській філії МАУП на посаді денного охоронця із 01 січня 2012 року. Відповідач затримав виплату заробітної плати більш, ніж за шість місяців. Крім того, у січні 2014 року поштовою кореспонденцією їй надіслано трудову книжку із записом від 06 грудня 2013 року про звільнення із посади за прогули. Її звільнення роботодавець мотивує відмовою від виходу на роботу за новою адресою місцезнаходження Полтавської філії МАУП по вул. Алмазній, 2-а у м. Полтаві починаючи із 15 жовтня 2013 року.

Разом з тим, зміну істотних умов праці - переведення на роботу в іншу місцевість - проведено із порушенням вимог закону без відповідного попередження за два місяці, вона продовжує виконувати свої обов'язки за адресою, яка вказана у договорі про повну індивідуальну відповідальність від 01 січня 2012 року № 15, по вул. Нечуя-Левицького, 10 у м. Полтаві, тому прогулів не вчиняла. Документи про вчинення прогулів на ознайомлення не отримувала.

Посилаючись на указані обставини, ОСОБА_3 просила задовольнити позов.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 14 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 23 червня 2014 року, позов задоволено частково. Стягнуто із Полтавської філії МАУП на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 2 303, 84 грн, у відшкодування моральної шкоди 500 грн. В іншій частині вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За змістом ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

На суд апеляційної інстанції такі обов'язки покладаються в силу вимог ст. 303 ЦПК України.

Встановлено, що наказом № 82-п від 20 грудня 2011 року ОСОБА_3 прийнято на роботу на посаду денного охоронника до Полтавської філії МАУП. 01 січня 2012 року з нею було укладено договір про повну матеріальну відповідальність.

До 15 жовтня 2013 року юридична і фактична адреса місця розташування Полтавської філії МАУП: м. Полтава, вул. Нечуя-Левицького,10. Наказом в. о. директора Полтавської філії МАУП № 210-п від 14 жовтня 2013 року у зв'язку із зміною юридичної адреси навчального закладу усіх працівників попереджено про необхідність з'явитися на роботу за новою адресою: м. Полтава, вул. Алмазна, 2-А. ОСОБА_3 відмовилася від підпису про ознайомлення із наказом, на роботу за новою адресою не вийшла.

Наказом в. о. директора Полтавської філії МАУП № 237-п від 06 грудня 2013 року ОСОБА_3 звільнено з роботи за прогул (п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України <nau://ukr/322-08|st40>).

Відмовляючи у позові про анулювання запису у трудовій книжці від 06 грудня 2013 року про звільнення за прогули, скасування наказу про звільнення № 237-п, суд першої інстанції, із висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що зміна юридичної адреси Полтавської філії МАУП у межах м. Полтави не вважається переведенням на іншу роботу в іншу місцевість у розумінні ст. 32 КЗпП України, тому згоди працівника на таке переміщення й роботу за новою адресою не потребує. За таких обставин, невихід позивача на роботу за новим місцем знаходження Полтавської філії МАУП у період із 15 жовтня 2013 року по 06 грудня 2013 року є прогулом та становить підставу звільнення за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України <nau://ukr/322-08|st40>.

При вирішенні спору у цій частині судами не встановлено істотні за значенням для правильного вирішення справи обставини.

Відповідно до п. 1 договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 01 січня 2012 року № 15, ОСОБА_3 прийняла на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення збереження ввірених їй підприємством матеріальних цінностей та зобов'язалася: а) обережно відноситися до переданих їй для зберігання або для інших цілей матеріальних цінностей підприємства; б) контролювати збереження матеріальних цінностей на всіх закріплених ділянках та своєчасно повідомляти адміністрацію підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження ввірених їй матеріальних цінностей або призвели до їх втрати.

Посадової інструкції денного охоронника, як і документів, які визначають перелік, кількість та вартість ввірених ОСОБА_3 матеріальних цінностей матеріали справи не містять.

Як вбачається із записів у журналах здачі кабінетів під сигналізацію та прийому-здачі чергування по вул. Нечуя-Левицького,10 у м. Полтаві (а. с. 18-43), ОСОБА_3 продовжувала виконувати обов'язки денного охоронника за цією адресою після 15 жовтня 2013 року та навіть після звільнення, в кінці зміни передавала чергування нічному охороннику.

З огляду на такі обставини суд мав з'ясувати, які саме матеріальні цінності передано на зберігання ОСОБА_3 як денного охоронника, чи була потреба у їх збереженні за попередньою адресою місця розташування Полтавської філії МАУП після 15 жовтня 2013 року, тобто чи не свідчить вихід позивача на роботу за адресою: вул. Нечуя-Левицького,10 у м. Полтаві про виконання нею своїх посадових обов'язків.

Крім того, штатний розпис Полтавської філії МАУП з 01 жовтня 2013 року не передбачає посади денного охоронника та містить лише посаду коменданта (а. с. 61). У штатному розписі не вказано дату його затвердження, тому необхідно з'ясувати, чи діяв такий штатний розпис на підприємстві та чи не мала місце у зв'язку із відсутністю у ньому посади денного охоронника з 01 жовтня 2013 року зміна істотних умов праці (ст. 32 КЗпП України), про яку зазначає позивач.

Згідно ч. 3 ст. 95 ЦК України <nau://ukr/435-15|st95/>, філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

Стягнувши грошові кошти на користь позивача саме із філії МАУП, суд першої інстанції наведеної норми не врахував.

В останній редакції позовної заяви (а. с. 134) ОСОБА_3 просила стягнути на її користь заборгованість із виплати заробітної плати у розмірі 5 123 грн та матеріальне відшкодування за період невиплати заробітної плати з урахуванням індексації у розмірі 62 008 грн.

Суди розглянути вимогу про стягнення грошової суми у розмірі 62 008 грн як вимогу позивача про отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Разом з тим, розрахунок цієї суми позивач наводить як множення суми нарахованої, але не виплаченої суми заробітної плати на кількість днів прострочення її виплати (а. с. 135).

За змістом ст. ст. 1, 2, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (ст. 1).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші (ст. 2).

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (ст. 3).

За ст. 1 Закону України «Про індексацією грошових доходів населення» індексацією грошових доходів населення є встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними

в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника (ч. 1 ст. 2 Закону).

Таким чином, суть вимоги про стягнення 62 008 грн підлягає уточненню із з'ясуванням правової природи заявленої суми: вона полягає у виплаті компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати та індексації заробітної плати чи у виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як кваліфіковано судами, що з урахуванням позову про поновлення на роботі є взаємовиключною до нього вимогою.

Враховуючи те, що внаслідок порушення судами норм процесуального права, істотні за значенням обставини справи не встановлені, ухвалені судові рішення підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції згідно ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 14 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 23 червня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. Гончар

Судді: В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

В.О. Савченко