Справа № 362/3398/14 Головуючий у І інстанції Марчук О. Л.
Провадження № 22-ц/780/4264/15 Доповідач у 2 інстанції Воробйова Н. С.
Категорія 29 03.08.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

03 серпня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Воробйової Н.С.

суддів: Березовенко Р.В., Верланова С.М.

при секретарі Нагорній Г.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 серпня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 01 червня 2007 року вона придбала за 9 000 доларів США у відповідача майно - об'єкт малої архітектурної форми - торгівельний павільйон АДРЕСА_1 Васильківського району Київської області, що підтверджується письмовою розпискою відповідача від 01 червня 2007 року. Однак виявилося, що відповідач не був власником зазначеного майна, внаслідок чого їй відмовлено у визнанні права власності на торгівельний павільйон НОМЕР_1 у судовому порядку.

Позивачка вважала, що відповідач ввів її в оману стосовно предмета купівлі-продажу та без достатніх правових підстав набув грошові кошти , якими користувався тривалий час, посилаючись на ст..658, 659,661, п.2 ст.230, 22 ЦК України, просила стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 400 000 грн., які складаються з подвійного розміру збитків у розмірі 209 700 грн., безпідставно отриманих відповідачем доходів від обігу отриманих від продажу коштів розміром 80 834 грн. та моральної шкоди 109 466 грн.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 серпня 2014 року у позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2014 року скасовано рішення суду першої інстанції у частині відмови у стягненні переданих грошових коштів та ухвалено нове рішення. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти, набуті без достатньої правової підстави, у розмірі 104 850 грн. Вирішено питання про судові витрати. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 27 травня 2015 року скасовано рішення апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2014 року та справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, яким стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму заподіяних збитків у розмірі 400 000 грн.

На обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилалася на те, що суд першої інстанції безпідставно послався на зміст розписки та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з останнього на її користь матеріальних збитків.. На думку апелянта, суд проігнорував приписи, які встановлені ст..ст.1212-1214 ЦК України щодо повернення грошових коштів, отриманих без достатніх правових підстав.

Апеляційна скарга підлягає до частково задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Ст.230 ЦК України передбачено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Згідно ч. 2 ст.230 ЦК України сторона, яка застосувала обман, зобов»язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв»язку з вчиненням цього правочину.

Статтею 22 ЦК України визначено право та способи відшкодування збитків у результаті порушення прав особи.

Частиною 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно.

В силу ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

По справі встановлено, що 01 червня 2014 року ОСОБА_2 написала розписку, зі змісту якої видно, що вона отримала від ОСОБА_3 9 000 доларів США , майнових претензій не має ( а.с. 6 ).

Посилаючись на дану розписку, позивачка доводила факт укладання між нею та відповідачем договору купівлі-продажу торгівельного павільйону АДРЕСА_1 Васильківського району, який мав місце 01.06.2007 року.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 09 липня 2014 року, в позові ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу зазначеного майна від 01 червня 2007 року, укладеного з ОСОБА_3 недійсним відмовлено на підставі встановлених обставин. При цьому, суд виходив з того, що станом на 01 червня 2007 року (дата розписки) спірний об»єкт не був власністю ОСОБА_3

При цьому, даним рішенням суду встановлено, що з досліджених судом договорів купівлі-продажу від 13 листопада 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назаренко К.В. та від 20 грудня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назаренко К.В., між ТОВ «Грін мама-Україна» та ТОВ «Торгово-розважальний центр «Казантип-Калина» вбачається, що об»єктом продажу та придбання були комплекс, в тому числі, павільйони АДРЕСА_2. Нерухомість належала продавцю на підставі договорів купівлі-продажу від 05 та 06.11, 19.12.2007 року. У відповідності до листа Калинівської селищної ради від 19 лютого 2014 року №116/02-22 та договору оренди від 13 березня 2002 року, земельна ділянка площею 0,3956 га по АДРЕСА_1 в смт.Калинівка перебуває в оренді ТОВ «Господар».

Право власності ТОВ «Торгово-розважальний центр «Казантип-Калина» внесено в реєстр прав власності на нерухоме майно (а.с.35).

Відмовляючи ОСОБА_2 у позовних вимогах щодо визнання дійсним договору купівлі-продажу павільйону НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 в смт.Калинівка та визнання недійсним договору купівлі-продажу від 20 грудня 2007 року павільйону АДРЕСА_1, укладеним між ТОВ «Грін мамам-Україна» та ТОВ «ТРЦ «Казантип-Калина» та визнання права власності за позивачкою на спірний павільйон, суд дійшов висновку що будь-яких підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 не встановлено. Рішення суду залишено без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 09 липня 2014 року (а.с.7-9, 10-13).

Відмовляючи в задоволенні заявлених позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, суд першої інстанції виходив з обставин та висновків, викладених в рішенні Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2014 року та ухвалі Апеляційного суду Київської області від 09 липня 2014 року та дійшов, на думку колегії, обґрунтованого висновку, що догорів купівлі продажу павільйону НОМЕР_1 між сторонами не укладався, а розписка відповідача від 01.06.2007 року про такий факт купівлі-продажу не свідчить, а тому посилання позивачки на положення ст..ст.230,658, 659,661 ЦК України є безпідставним.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з посиланням суду на відсутність підстав для застосування положень параграфу 1 глави 71 ЦК України до правовідносин, що виникли між сторонами, оскільки позивачка на обґрунтування позовних вимог не посилалася на положення ЦК України, що регламентує договір позики.

В той же час, суд залишив поза увагою та не надав належної оцінки доводам позивачки про те, що відповідач без достатньої правової підстави заволодів її грошовими коштами та тривалий час користувався ними.

З огляду на викладене, колегія вважає, що рішення суду не може бути залишеним без змін.

Згідно ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов»язки. В силу положень ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов»язків, зокрема, є : 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

За своїм змістом розписка від 01 червня 2007 року не свідчить про укладання між сторонами договору купівлі продажу торговельного павільйону НОМЕР_1 (а.с.6).

Як зазначено в рішенні Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2014 року, з пояснень представника ТОВ «ТРЦ «Казантип-Калина» у ході розгляду справи в судових засіданнях встановлено, що павільйон НОМЕР_1 входить в склад торгового комплексу, в якому нерухомість жодній фізичній особі не належить, павільйони перебувають в оренді фізичних осіб. Спірний павільйон був предметом двох його продаж від попереднього власника ТОВ «Господар» -ТОВ «ГРІН МАМА-Україна», а у останього придбано - ТОВ «ТРЦ «Казантип-Калина». Згідно розпорядження ТОВ «ТРЦ «Казантип-Калина» від 01.01.2009 року павільйон № 11 рахується за ОСОБА_3, а НОМЕР_1- за підприємцем ОСОБА_5 (сином позивачки).

На думку колегії остання не була позбавлена можливості з 2007 року з»ясувати дійсні обставини щодо статусу спірного павільйону та порядку оформлення прав на майно.

У дійсності договору купівлі-продажу ОСОБА_2 відмовлено. У визнанні недійсним договору купівлі-продажу від 20 грудня 2007 року, у т.ч. павільйону АДРЕСА_1, укладеним між ТОВ «Грін мама-Україна» та ТОВ «ТРЦ «Казантип-Калина» та визнання права власності за позивачкою на спірний павільйон відмовлено.

На час розгляду справи право власності на комплекс, приміщення павільйонів АДРЕСА_3 зареєстровано за ТОВ «Торгово-розвважальний центр «Казантип-Калина» (а.с.35).

У зв»язку з чим, посилання позивачки на положення ст..ст.230,658, 659,661 ЦК України є безпідставним.

Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов»язана повернути потерпілому це майно.

За висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові №6-88цс13 від 02 жовтня 2013 року, під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення.

У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження майна), стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Доводи позивачки про те, що відповідачем у червні 2007 року набуто грошові кошти у розмірі 9000 дол.США без достатньої правової підстави, а тому вони підлягають поверненню, з урахуванням обставин справи та висновків, викладених в рішенні Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2014 року та в ухвалі Апеляційного суду Київської області від 09 липня 2014 року ( в силу ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню ), не знайшли свого підтвердження та не можуть бути покладені в основу доведеності позовних вимог останньої.

Колегія суддів вважає , що у задоволенні позовних вимог позивачки необхідно відмовити.

Керуючись ст..ст.307,309 ЦПК України, колегія

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 серпня 2014 року скасувати. Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: