Ухвала

іменем україни

24 грудня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Леванчука А.О., Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», яке діє через представника Бондаренка Дмитра Юрійовича, на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 16 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указнами позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором від 07 листопада 2006 року у розмірі 11 710,43 грн та судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 16 вересня 2015 року, в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі представник «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 07 листопада 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») і ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, за яким позивач надав відповідачу кредит у розмірі 4 295,50 грн, строком на 24 місяці (з 07 листопада 2006 року по 07 листопада 2008 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 94,50 грн та одноразової винагороди у розмірі 390,50 грн.

Укладений між сторонами договір складається із заяви ОСОБА_4 від 07 листопада 2006 року, Умов надання споживного кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт) та тарифів банку.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за кредитним договором банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості і заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 квітня 2012 року позов задоволено, стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 39 860,16 грн, яка складалась із заборгованості за кредитом у розмірі 4 295050 грн, заборгованості за процентами у розмірі 15 226,45 грн, комісії у розмірі 2 268,00 грн., пені у розмірі 15 695,92 грн, а також штрафів у розмірі: 500,00 грн (фіксована частина) і 1 874,29 грн (процентна складова).

З моменту отримання кредиту відповідачем не було здійснено жодних платежів на погашення заборгованості за кредитним договором. Після ухвалення рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка утворилася станом на 23 вересня 2010 року, боржником також не було здійснено жодних платежів на погашення заборгованості.

У даній справі позивач просить стягнути проценти у розмірі 1 373,62 грн і пеню у розмірі 10 336,81 грн, які нараховувалися після 23 вересня 2010 року і по 09 січня 2015 року.

При цьому, як вбачається з розрахунку заборгованості, з 27 грудня 2010 року проценти за користування кредитом не нараховувалися, отже, проценти у розмірі 1 373,62 грн були нараховані за період з 24 вересня 2010 року по 27 грудня 2010 року.

З позовом про їх стягнення банк звернувся 22 січня 2015 року. Відповідачем було заявлено про застосування позовної давності до вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».

Колегія суддів вважає, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову у зв'язку з пропуском позивачем трирічного строку позовної давності.

Доводи скаржника, що відповідно до п. 5.5 Умов надання споживного кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), з яких складається кредитний договір, позовну давність за вимогами про стягнення заборгованості за кредитом, процентами за користування ним, пені, штрафу сторонами встановлено тривалістю у п'ять років, що свідчить про збільшення сторонами строку позовної давності, не заслуговують на увагу на таких підставах.

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 259 ЦК України).

Згідно із частинами 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались.

Крім того, у заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає.

У зв'язку із цим доводи позичальника про неознайомлення його з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) не можна визнавати необґрунтованими.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 березня 2015 року в справі № 6-16цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України повинна враховуватися судами.

З урахуванням вказаного не можуть бути враховані доводи скаржника щодо переривання перебігу позовної давності зверненням до суду із позовом до боржника, оскільки для переривання перебігу позовної давності особа повинна вчинити дії, які свідчать про визнання нею свого боргу, в межах строку позовної давності, а не після її спливу.

Отже наведені у касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, у результаті чого ухвалили законні і обґрунтовані судові рішення про відмову в задоволенні позову, які необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», яке діє через представника Бондаренка Дмитра Юрійовича, відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 16 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:А.О. Леванчук В.А. Нагорняк Т.О. Писана