Справа №591/2079/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Бурда Б. В.
Номер провадження 22-ц/788/1395/15 Суддя-доповідач - Хвостик С. Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Левченко Т. А. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу Служби у справах дітей Сумської міської ради

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 15 червня 2015 року

в цивільній справі за позовом Служби у справах дітей Сумської міської ради до ОСОБА_4, треті особи: Сумський дитячий будинок ім. С.П. Супруна, Сумський міський центр соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, про позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 15 червня 2015 року відмовлено у задоволенні позову Служби у справах дітей Сумської міської ради до ОСОБА_4, треті особи: Сумський дитячий будинок ім. С.П. Супруна, Сумський міський центр соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, про позбавлення батьківських прав за необґрунтованістю вимог.

Вказане рішення суду Служба у справах дітей Сумської міської ради оскаржила в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що судом першої інстанції ухвалено рішення без врахування обставин того, що сам факт відібрання у відповідачки дитини за попереднім судовим рішенням вже повинен був спонукати її до того, щоб змінити свою поведінку на краще стосовно виховання та утримання дитини, для повернення її в сім'ю, чого ОСОБА_4 не зробила. Щодо документів, наданих відповідачкою під час розгляду справи судом першої інстанції, то вони, на думку Служби у справах дітей, не свідчать про її виправлення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача Служби у справах дітей Сумської міської ради Єфіменко О.М., як і представників третіх осіб Сумського дитячого будинку Чайки В.М., Сумського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Борноса О.В., - про задоволення апеляційної скарги, пояснення відповідача ОСОБА_4 про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_4 є матір'ю ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відомості про батька дитини вказані в актовому записі про народження дитини на підставі ч.1 ст.135 СК України (а.с.5, 6).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 28 листопада 2013 року, яке набрало законної сили, у ОСОБА_4 відібрано малолітнього сина ОСОБА_8 без позбавлення її батьківських прав.

При цьому, було стягнуто з ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі по 350 грн. щомісячно шляхом перерахування коштів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України, починаючи стягнення з 18 вересня 2013 року (а.с.3-4).

На даний час ОСОБА_8 перебуває у Сумському дитячому будинку ім. С.П. Супруна.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції дійшов висновку, що підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав немає у зв'язку з недоведеністю вимоги, так як не надано доказів для підтвердження тих обставин, що відповідачка не усунула причини, які перешкоджали належному вихованню сина та стали підставою для відібрання у неї дитини, а також стосовно того, що і в послідуючому ухиляється від виконання своїх обов'язків матері. Суд також зазначив, що така міра, як позбавлення батьківських прав, є крайнім заходом, тому хоча і дійшов висновку, що відповідач не в повній мірі приймає участь у вихованні дитини, однак зауважив, що мати ОСОБА_4 не байдужа до сина, так як постійно відвідує його у дитячому будинку, також вона пройшла курс лікування від алкоголізму.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони є законними і обґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Положеннями п.2 ч.1 ст.164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Як зазначено у п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2003 року № 3, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Крім того, п.п.15, 18 Постанови Пленуму ВСУ від 30 березня 2003 року № 3 передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

До того ж, у рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що передання дитини під державну опіку слід розглядати як тимчасовий захід, здійснення якого повинно одразу припинитися, коли це дозволять обставини. Це означає, що такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і повинно оцінюватись у контексті позитивного обов'язку держави вживати виважених і послідовних заходів для сприяння возз'єднання дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та, якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер.

Факт того, що дитина може бути поміщена в середовище, яке більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням.

Виходячи з вимог п. 8 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, якщо протягом року після прийняття судом рішення про відібрання дитини у батьків не усунені причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, служба у справах дітей за місцем походження дитини, позбавленої батьківського піклування, зобов'язана вжити заходів до позбавлення батьків їх батьківських прав.

Аналіз наведених норм права дає підстави стверджувати, що позбавлення батьківських прав можливе при наявності передбачених законом підстав, однак такий захід суд може застосувати у виняткових випадках, з урахуванням ряду обставин, в тому числі і винної поведінки батьків.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції повно, всебічно та об'єктивно встановлені обставини справи, для чого враховано та перевірено доводи сторін, досліджено письмові докази.

З урахуванням зібраних доказів у справі суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Служби у справах дітей Сумської міської ради про позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав, оскільки вимога з цього приводу є крайнім заходом впливу на відповідача навіть при доведеності тих обставин, що вона не в повній мірі виконує обов'язки по вихованню свого неповнолітнього сина, так як обставини про це ще не свідчать про винне, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов'язками, враховуючи її ставлення до дитини, коли вона бажає зустрічатись і спілкуватися з сином, за один місяць сплатила аліменти на дитину, про що свідчать надані в судовому засіданні суду апеляційної інстанції пояснення представника Сумського дитячого будинку ім. С.П. Супруна, а також письмовий висновок з цього приводу (а.с. 77-78).

Крім того, колегія суддів також звертає увагу і на те, що відповідачка вживає заходів для того, щоб змінити на краще своє ставлення до сина після відібрання у неї дитини без позбавлення батьківських прав відповідно до рішення Зарічного районного суду м. Суми від 28 листопада 2013 року. Зокрема, як вбачається з листа директора Сумського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді від 23 березня 2015 року № 01/133, за результатами профілактичної роботи з ОСОБА_4 під час перебування її під соціальним супроводом вона працевлаштувалась на роботу без оформлення трудових відносин, пройшла курс лікування від алкогольної залежності (а.с.32, 39, 40).

Також відповідачка намагається повернути дитину назад в сім'ю, про що вона запевнила колегію суддів в судовому засіданні, повідомивши про підготовлену відповідну позовну заяву з цього приводу (а.с. 89-90) та сплачений судовий збір, а її житлово-побутові умови за місцем проживання дозволяють цьому, що вбачається з відповідного акту обстеження (а.с. 82).

Доводи апеляційної скарги про неправильну оцінку судом першої інстанції наданих позивачем доказів не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки в апеляційній скарзі фактично йдеться про переоцінку доказів, які були повно і всебічно досліджені судом першої інстанції під час розгляду справи.

До того ж, висновок органу опіки і піклування про позбавлення відповідачки батьківських прав, наданий суду апеляційної інстанції, але всупереч вимогам ч. 5 ст. 19 СК України позивач не надав його суду першої інстанції, не містить обґрунтування про винну поведінку матері та свідоме нехтування нею своїми обов'язками щодо утримання та виховання дитини, а також суперечить інтересам дитини, так як за повідомленням Сумського дитячого будинку малолітній ОСОБА_8 хоче проживати разом з матір'ю (а.с. 77-78), тому колегія суддів не може погодитись з таким висновком органу опіки і піклування (а.с. 79-80).

Отже, враховуючи, що позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав є крайнім заходом, а також приймаючи до уваги, що підстави для задоволення позову відсутні, тому колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до вимог ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин, коли суд першої інстанції постановив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає, отже, апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Служби у справах дітей Сумської міської ради відхилити, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 15 червня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді: