Справа № 589/3875/15-ц
Провадження № 2/589/943/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2015 р. Шосткинський міськрайонний суд Сумської області у складі: головуючої судді Стародубцевої Л.О., з участю секретаря судового засідання Артеменко М.В. розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Шостка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

12.08 .2015 року позивачка звернулась до суду з вищевказаним позовом пояснюючи та уточнюючи позовні вимоги просить суд:

1. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_2 заборгованість по заробітній платі в сумі 17 480.00 грн., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 1 208.64 грн. середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 04.07.2015 року по 07.12.2015 року в сумі 7 575.00 грн. завдану моральну шкоду в сумі 2 000.00 грн., а всього стягнути 26 363.64 грн.

2. Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

3. Судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що вона з 08 липня 2014 року перебувала в трудових правовідносинах та працювала у відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, в магазині «Торговий центр» за адресою м. Шостка вул. Кірова, буд. 7 продавцем продовольчих товарів.

Письмовий трудовий договір між позивачем та відповідачем був укладений 08.07.2014 року та того ж дня був зареєстрований в Шосткинському міськрайцентрі зайнятості за № 0. Вказаний трудовий договір безстроковий, укладений на невизначений строк.

Під час роботи позивач працювала у відповідача продавцем продовольчих товарів в магазині «Торговий центр» по встановленому ним графіку роботи, а саме: повні три робочих дні з 08-00 год. до 22-00 год. чередувались через три вихідних дні, тобто за підсумками робочого часу позивач працювала більшу тривалість робочого часу, ніж встановлена законодавством України статтею 50 КЗпП України нормальна тривалість робочого часу.

Також за графіком роботи позивач працювала і в загальний вихідний день - неділю, і в святкові та неробочі дні, передбачені ст. 73 КЗпП України.

Але відповідач жодного разу не оплатив позивачу роботу понад робочий час та не компенсував роботу у вихідний день, що є порушенням ст.ст. 72, 106. 107 КЗпП України.

За час роботи відповідач не мав до позивача ніяких претензій і зауважень, так як позивач не допускала порушень трудової дисципліни, до виконання своїх трудових обовязків відносилась добросовісно, всю виручку своєчасно здавала відповідальним особам відповідача, а також самому відповідачу, на її зміні не було нестач, вона не конфліктувала з покупцями, уважно слідкувала за датою придатності товару, не допускала до продажу простроченого або зіпсованого товару, чітко виконувала всі вказівки роботодавця та його керівництва.

Вранці 03 липня 2015 року донька відповідача ОСОБА_3 повідомила позивача, що відповідач закриває магазин, у звязку з чим він звільняє позивача, та сказала, що позивачу необхідно підійти до Шосткинського міськрайцентру зайнятості. В той же день, 03 липня 2015 року, трудовий договір з позивачем був розірваний за згодою сторін на підставі ст. 36 п. 1 КЗпП України та знятий з реєстрації в Шосткинському міськрайонному центрі зайнятості. При цьому, ніякої заяви на звільнення позивач не писала, відповідач звільнив незаконно та безпідставно, а магазин працює і по даний час.

При звільненні відповідач не розрахувався з позивачем - не виплатив заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку.

Відповідач вищезазначені встановлені правила та обовязки не виконував - не виплачував в повній мірі заробітну плату, не видавав розрахункові листи про нарахування заробітної плати, не виплатив в день звільнення заборгованість по заробітній платі і компенсацію за невикористану відпустку.

На заяви від 30.07.2015 року та від 05.08.2015 року до відповідача про видачу копії табелю обліку робочого часу та розрахункових листів на видачу заробітної плати за весь час роботи відповідач не відреагував, запитаних документів не видав.

Численні звернення до відповідача з проханням розрахуватися проігноровані, остаточного розрахунку досі не проведено, що є підставою для звернення до суду з даним позовом.

Заперечення відповідача, що нібито нараховану заробітну плату він виплатив у повному обсязі, але серед поданих суду документів, доказів на підтвердження цього, відповідач не надав суду бухгалтерські документи щодо нарахування та виплату заробітної плати. При цьому позивач послався на ст. 57-61 ЦПК України щодо належності предмета доказування, а також на ст. 2, 23-24 Закону України «Про оплату праці».

Виходячи з положень вищенаведених законодавчих актів, обставини виплати працівникові заробітної плати мають доказуватися роботодавцем, бо саме на нього законом (ЦПК України) покладений обовязок доведення цих фактів, і тільки належними письмовими доказами. Доказування обставин виплати працівникові заробітної плати не може ґрунтуватися на припущеннях і не доказується показами свідків.

Позивач стверджує, що за весь час її роботи вона отримала у відповідача за перший місяць роботи тільки частину заробітної плати в розмірі 600,00 грн.

За весь період роботи відповідач нарахував позивачу заробітну плату в сумі 17 480.00 грн.:

за 3-й квартал 2014 року- 4 200.00 грн.;

за 4-й квартал 2014 року- 4500,00 грн.;

за 1-й квартал 2015 року- 4560.00 грн.;

за 2 -й квартал 2015 року 4 820,00 грн.

З урахуванням виплаченої частини заробітної плати в сумі 600,00 грн., станом на час розгляду справи, заборгованість по заробітній платі складає 17 480,00 грн., яка підрахована згідно відомості Шосткинської ОДПІ від 07.09.2015 р.

Крім того, відповідач не виплатив компенсацію за невикористану відпустку, яка також входить до складу заробітної плати, в сумі 1 208,64 грн. (даний факт відповідач підтвердив довідкою від 23.11.2015 року).

Щодо строків виплати заробітної плати, позивач посилається на ст.ст. 116, 117, 83, ч. 2 ст. 233 КЗпП України.

Позивач, посилаючись на постанову Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 зі змінами та доповненнями, обраховує середньомісячний заробіток згідно довідки відповідача від 23.11.2015 року та поданих відповідачем табелів обліку робочого часу за травень і червень 2015 року.

У наданих табелях обліку робочого часу маються неточності у правій колонці, заниження при підрахунку у сукупності 8-ми часового робочого часу та днів явок, тому підрахунок проводився саме по виставленим «8».

Так, в травні 2015 року відповідач поставив позивачу 15 робочих днів по 8 годин із заробітною платою 1510.00 грн., в червні 2015 року відповідач поставив 20 робочих днів по 8 год. із заробітною платою 1 515.00 грн.

Середньоденний заробіток обчислюється наступним чином:

(1510,00 грн./15 днів +1 520,00 грн./20 днів) / 2 = 88,34 грн.

Таким чином, середній заробіток за весь час затримки розрахунку станом на 07 грудня 2015 року складає - 7 575,00 грн.

Розмір моральної шкоди позивач оцінює 2000,00 грн., яка полягає в моральних стражданнях, яких позивач зазнав внаслідок протиправних дій, невиплатою заробітної плати, а саме втрата спокою, погіршення сну, подання позову, що зумовлено витраченням часу на документальне оформлення, що призвело до негативних змін у звичайних умовах життя, втрата нормального звичайного життя, що вимагають додаткових зусиль для організації звичайного ритму життя та тривалого захисту свого порушеного права в суді.

В судовому засіданні позивачка та її представник ОСОБА_4, уточнені вимоги підтримали в повному обсязі, мотивуючи тими ж самими обставинами, пояснили, що доводи відповідача про те, що позивачка отримувала в рахунок заробітної плати в натуральній формі, а також відсутність заборгованості не відповідають зазначеним нормам КЗпП України.

Посилання відповідача на акт КП «Укржилкомфорт» про затоплення підвального приміщення, є суперечливими, оскільки з акту не вбачається, що саме цим затопленням знищені вказані відповідачем відомості про заробітну плату, тому є неналежним доказом.

Також не відповідають дійсності табелі обліку робочого часу в яких значиться робочий час позивачки 8 годин, на думку позивачки, відповідач надавав, занижені, неправдиві докази про нарахування заробітної плати до податкової інспекції, виходячи з мінімальної заробітної плати, це також стосувалось і вихідних і святкових днів, та за роботу в ці дні подвійна заробітна плата не нараховувалась.

Позивачка постійно працювала з робочим часом більше ніж 190 годин за місяць, але відповідач цього не обраховував.

Відповідач також в супереч трудовому законодавству не видавав працівникам в тому числі й позивачці розрахункових листів.

За відсутності відомостей та розрахункових листів не можливо дослідити правильність обрахування заробітної плати.

Посилання відповідача на свідків відповідно до належності та допустимості доказів, є неналежним доказом, оскільки вони не були безпосередніми свідками обставин при отриманні заробітної плати.

Є безпідставними доводи відповідача про те, що позивачка не зверталася до відповідача після звільнення за отриманням як заробітної плати так і компенсації за невикористану відпустку та не визнання заяви позивачки від 30.07.2015 р. та від 05.08.2015 р., яка була надіслана відповідачу як рекомендованим листом та поштою експрес-доставка та не зявилась за отриманням компенсації за телефонним повідомленням, оскільки відповідач міг направити позивачці заборгованість за невикористану відпустку як поштовим переказом, так через банківську картку. Бухгалтера за весь час роботи вона бачила лише 3 рази, і бухгалтер їй телефонувала вже при отриманні позову та сказала, що вона має радитись з господарем.

При розірванні трудового договору у Шосткинському міськрайцентрі зайнятості у неї ніхто не запитував чи є які претензії до роботодавця чи є заборгованість, а позивачка є не обізнаною у цих питаннях, і в обовязки міськрайцентру зайнятості не входить дослідження цих обставин. До інспекції праці та до прокурора з приводу невиплати заробітної плати не зверталась, оскільки розраховувала та чекала на обіцянки відповідача щодо кращих умов, місцезнаходження роботи було поблизу її місцепроживання, що також її влаштовувало. За час роботи у відповідача та невиплати заробітної плати, вона існувала за рахунок своєї сестри та батька-пенсіонера.

Відповідач ФОП ОСОБА_2, та його представник ОСОБА_5, заявлені позовні вимоги визнали частково, а саме заборгованість за невикористану відпустку в сумі 1208,64 грн., решту позовних вимог не визнали, пояснивши наступним.

Заробітна плата позивачу виплачувалась вчасно, заборгованість відсутня, тому позивачка не зверталась у відповідні органи з певними претензіями, її влаштовував розмір заробітної плати, яку вона отримувала. Заперечують також щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, посилаючись на ст. 117 КЗпП України, у звязку з відсутністю вини відповідача, оскільки позивачка не заперечувала проти розірвання трудового договору у центрі зайнятості і будь-яких претензій не виказувала, навіть і при запитанні працівника ЦЗ, пояснивши, що претензій не має, а також не зверталася з цього до відповідача. Моральна шкода також не доведена, оскільки відповідач не заперечував про заборгованість за невикористану відпустку в сумі 1208,64 грн. Поки не була отримана позовна заява не було відомо щодо претензій позивачки. Відповідач ніяких заяв чи листів від позивачки взагалі не отримував. До суду не зявлявся, оскільки знаходися на лікуванні за межами міста Шостка у м. Трускавець, поштової скриньки не має. Позивачка телефонувала бухгалтеру та сказала, що її вказаний розмір не влаштовує та відмовилась її отримати.

Посилання позивачки на довідку Шосткинської ОДПІ від 07.09.2015 р., є безпідставним, оскільки з відомості вбачається саме нарахування та виплата певної заробітної плати та відповідних податків.

Спору про обрахування за невикористану відпустку в сумі 1208,64 грн., не має, тому вимоги про середній заробіток за час затримки розрахунку є безпідставні. Посилання позивачки на експрес пошту та рекомендований лист про заявлені вимоги є недоведеними, оскільки з заяви такі вимоги не вбачаються, а також в заяві немає дати, і також з експрес-доставки не вбачається, що саме надсилалося цією поштою. Моральна шкода не доведена, а визначений її розмір є великим.

У магазині ведеться табель обліку часу кожний день, тому є його потреба у зберіганні саме у магазині, а зберігання відомостей у магазині немає потреби, тому вони зберігалися у підвальному приміщенні в якому сталося затоплення, що підтверджується відповідним актом. Розрахунок зарплати проводився згідно табелю обліку часу. Розрахункових листів не видавали. Розрахункового рахунку у банку немає.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6, провідний спеціаліст Шосткинського міськрайцентру зайнятості пояснив, що при розірванні трудового договору були присутні обоє сторін, які підписали його розірвання, претензій сторони не виказували. Центр зайнятості веде тільки реєстрацію трудових договорів, де фіксуються його умови, та їх розірвання і до його компетенції не входить контроль за виконанням роботи згідно договору, а питання виплати заробітної плати належить до компетенції фізичної особи підприємця. Стосовно невиконання договору особа має звертатись до відповідних органів. Приватні підприємці з 2014 року не перевіряються згідно встановленого мораторію на такі перевірки.

Свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, пояснили, що вони разом з ОСОБА_1, працювали у ФОП ОСОБА_2, в магазині «Ельдорадо» продавцями продуктового відділу у різних підвідділах, їх зміни пересікалися. Магазин працював з 8 години до 21 години, працювали як у вихідні дні так у святкові, оплату за які їм не проводили, графік не погоджували, але вони до ОСОБА_2, ніяких претензій не мають.

Заборгованості по заробітній платі не було, за бажанням частково в рахунок заробітної плати отримували продукти харчування за роздрібними цінами, які фіксувалися у окремому зошиті, решту зарплати отримували грошима в кінці місяця 30-31 числа, за які розписувалися у відомостях на зарплату, розрахункових листів не видавали. З ОСОБА_1, спілкувалися та бачили, як вона також отримувала в рахунок заробітної плати продукти харчування та записувала у зошит, але скільки саме разів не памятає, а також решту зарплати отримувала грошима. Скільки отримувала ОСОБА_1, продуктами, а скільки грошима не знають. В зміні працювало 5 чоловік. Магазин закривав ОСОБА_2 За час роботи ОСОБА_1, не виказувала їм претензій щодо заробітної плати.

Вислухавши сторони, свідків та дослідивши докази по справі, суд прийшов до висновку, що уточнений позов підлягає частковому задоволенню, оскільки в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт порушення відповідачем законодавства про працю України ст.ст. 116-117 КЗпП України.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач з 08 липня 2014 року перебувала в трудових правовідносинах та працювала у відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, в магазині «Торговий центр» за адресою м. Шостка. вул. Кірова, буд. 7 продавцем продовольчих товарів.

Письмовий трудовий договір між позивачем та відповідачем був укладений 08.07.2014 року та того ж дня був зареєстрований в Шосткинському міськрайцентрі зайнятості за № 0. Вказаний трудовий договір безстроковий, укладений на невизначений строк.

03 липня 2015 року, трудовий договір з позивачем був розірваний за згодою сторін на підставі ст. 36 п. 1 КЗпП України та знятий з реєстрації в Шосткинському міськрайонному центрі зайнятості.

Як вбачається з наданої відповідачем довідки, заборгованість перед позивачем по виплаті компенсації за невикористану відпустку складає 1208,64 грн., що сторонами не оспорюється.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому, має провадиться у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової, відпустки працівникам, які мають дітей.

Згідно ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника належних звільненому працівнику сум в строки, вказані в ст. 116 КЗпП, за відсутності спору про їх розмір підприємство повинно виплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення суду. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі порушення законодавства про оплату праці право на звернення до суду з позовом про стягнення належного працівнику заробітку не обмежується будь-яким строком (ч. 2 ст. 233 КЗпП України).

В судовому засіданні встановлено,що позивач у день звільнення не працювала та не одноразово зверталася до відповідача про остаточний розрахунок, в тому числі й письмово, а саме з заявою від 30.07.2015 р. та від 05.08. 2015 р., яка була надіслана відповідачу як рекомендованим листом та поштою експрес-доставка, що підтверджується матеріалами справи ( а.с.8-10).

Той факт, що в заяві немає дати написання вказаної заяви не звільняє відповідача від обовязку виконання вимог у відповідності за ст. 116 КЗпП України, оскільки як вбачається з суті самої заяви, позивач поряд з вимогою про надання їй відповідних документів про оплату праці, також ставить питання про остаточний розрахунок та виплату всіх належних їй сум. Вказані заяви позивач надсилала відповідачу спершу рекомендованим листом 30.07.2015 р., а коли її було повідомлено, що вказану заяву відповідач не отримав, позивач вдруге 05.08. 2015 р., цю ж саму заяву вже відправила поштою експрес-доставка.

Тому доводи відповідача, що в заяві немає дати її написання, та що відповідач заяви не отримував, знаходився на лікуванні, та що позивачка в розмові з бухгалтером відмовилась від отримання вказаної грошової компенсації не спростовують відповідальності відповідача.

Відповідач достовірно будучи обізнаний, щодо існуючої заборгованості перед позивачкою не виконав вимоги вказаної норми відповідної ст. 116 КЗпП України, не провів остаточний розрахунок з позивачкою та поставив позивачку перед фактом того, що її 03 липня 2015 року звільнено та трудовий договір у цей день був розірваний, згідно якого, вона повинна була 03 липня 2015 року виконувати оговорені трудовим договором обовязки.

Відповідачу ніщо не перешкоджало розрахуватися з позивачкою як поштовим переказом, так через банківську картку.

Тому, суд вважає доведеними вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку з урахуванням обрахованої суми за час затримки розрахунку за період з 04.07.2015 року по 07 грудня 2015 року який складає - 7 575,00

Заперечення відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди є необґрунтовані та з цього слід зазначити, що посилання відповідача на вказані ним обставини суперечать вимогам КЗпП України.

Посилання відповідача на те, що при розірванні трудового договору в ЦЗ позивачка не виказувала ніяких претензій до відповідача є також необґрунтовані, оскільки в судовому засіданні встановлено, що до компетенції центрів зайнятості не входить дослідження обставин щодо нарахування та виплати заробітної плати.

Відповідно до ст. 237-¬1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237¬-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У відповідності із п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-¬1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Суд приймає доводи позивача про спричинення відповідачем моральних страждань позивачу, оскільки протягом вказаного періоду, а саме, 5 місяців, не отримував належну позивачу до сплати компенсацію за невикористану відпустку, яка складає 1208,64 грн., та внаслідок не виплати її відповідачем, чим порушив законні права позивачки, а також, протягом вказаного періоду, змусив позивачку до теперішнього часу докладати додаткових зусиль для відновлення порушеного права.

Таким чином судом встановлено, що внаслідок не належного виконання відповідачем щодо виплати позивачу вказаної компенсації, останній була спричинена моральна шкода, але, розмір визначений позивачкою у 2000,00 гривень є завищеним.

Тому, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивачки, істотність вимушених змін у її житті через невиплату вказаної компенсації, зусиль, вжитих для відновлення порушених прав та приходить до висновку, що достатньою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 100,00 грн. В решті вимог щодо суми моральної шкоди слід відмовити за недоведеністю.

Що стосується вимог позивачки про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в сумі 17 480.00 грн., то суд вважає, що ці вимоги не підлягають задоволенню за недоведеністю виходячи з наступного.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторони виникає спір.

В судовому засіданні не знайшло свого належного та допустимого доказу про наявну заборгованість по заробітній платі в сумі 17 480.00 грн.

Доводи позивача про вказану заборгованість згідно відомості Шосткинської ОДПІ від 07.09.2015 р. є недоведеними, оскільки вказана відомість з інформаційного фонду державного реєстру фізичних осіб ДФС України, яка складена посадовою особою органу Шосткинської ОДПІ- відділом реєстрації платників та електронних сервісів, свідчить саме про суми нарахованих та виплачених доходів та нарахованих та утриманих податків за вказаний період з якої вбачається наступні відомості: рік та квартал; нарахована та виплачена сума доходу (суми нарахованого та виплаченого доходу дорівнюють одна одній); нарахована та перерахована сума податку в бюджет; код та назва доходу- зарплата; дата прийому на роботу, а також міститься примітка: інформація потребує уточнення у джерел доходів.

Таким чином вказана інформація не містить офіційного факту про наявну заборгованість по заробітній платі в сумі 17 480.00 грн.

Тому суд не приймає до уваги доводи відповідача в цій частині в посиланні на вказаних ними свідків з огляду на викладене.

Щодо доводів позивачки про неналежний доказ акту КП «Укржилкомфорт» про затоплення підвального приміщення, оскільки з акту не вбачається, що саме цим затопленням знищені вказані відповідачем відомості про заробітну плату, суд зазначає, що в судовому засіданні іншого факту не встановлено.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України та ЗУ «Про судовий збір» з відповідача на користь державного бюджету м. Шостка судові витрати в сумі 487 грн.20 коп.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 207, 208-209, 212-215, 218, 223, 367 ЦПК України, ст.ст. 116, 117 КЗпП України, суд,-

ВИРІШИВ:

Уточнений позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

1. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_2, невиплачену компенсацію за невикористану відпустку в сумі 1 208.64 грн. середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 04.07.2015 року по 07.12.2015 року в розмірі 7 575.00 грн. завдану моральну шкоду в сумі 100.00 грн., а всього стягнути 8 883.64 грн., та судові витрати на користь державного бюджету м. Шостка в сумі 487 грн. 20 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Вступна та резолютивна частини рішення проголошені в судовому засіданні.

Рішення може бути оскаржене в Апеляційний суд Сумської області через Шосткинський міськрайонний суд шляхом подання протягом 10 днів з дня його проголошення апеляційної скарги, а особам, які не були присутніми під час проголошення рішення суду, протягом цього строку з дня отримання копії рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження.

У разі оскарження рішення, якщо воно не було скасованим, воно набирає законної сили після перегляду справи апеляційним судом.

Суддя Шосткинського міськрайонного суду

Сумської області ОСОБА_9