АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач Кравець В.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Кравець В.А.,

суддів Пікуль А.А., Слободянюк С.В.,

за участю секретаря Попандопало Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника Приватного підприємства «Глорія-Дей» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Глорія-Дей» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2015 року позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила стягнути з ПП «Глорія - Дей» на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.02.2014 року по день фактичного розрахунку, 05.03.2015 року, в сумі 68925,00 грн.

В мотивування вимог посилалася на те, що після ухвалення судового рішення про стягнення з відповідача заборгованості із заробітної плати, відповідач виконав рішення лише 05.03.2015 року, а тому вона має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у порядку ст. 117 КЗпП України.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2015 року в позов задоволено частково.

Стягнуто з ПП «Глорія-Дей» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у сумі 63250 грн. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача ПП «Глорія-Дей» - Шентяпін І.О. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення в частині стягнення заборгованості з ПП «Глорія-Дей» по заробітній платі у сумі 63 250 грн. скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково та стягнути з ПП «Глорія-Дей» заборгованість з середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільнені у розмірі 5 186 грн. 50 коп., посилаючись на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки не відповідають обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам.

Вказує на те, що ПП «Глорія-Дей» вже сплатило значну суму позивачу у розмірі 90 000 гривень. Зважаючи на складну економічну ситуацію, виплата позивачу 63 200 гривень спричинить значні складнощі у виплаті заробітної плати нині працюючим працівникам.

Крім того, виходячи з принципу співмірності, беручи до уваги частковість задоволення позовних вимог про стягнення заробітної плати, компенсації при звільненні заробітної плати рішенням Дніпровського районного суду, враховуючи розмір спірної суми, на яку мала право позивач, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини, а саме складну економічну ситуацію, бажання ПП «Глорія-Дей» врегулювання питання виплати заробітної плати, затягування позивачем часу зі зверненням до виконавчої служби, що призвело до штучного збільшення розміру середнього заробітку, вважає, що позовні вимоги мають бути задоволені у меншому розмірі.

Зазначив, що практика судів у питанні щодо методики розрахунку при зменшенні розміру середнього заробітку виходить з того, що розмір середнього заробітку має бути визначений за формулою, за якою коефіцієнт співвідношення недовиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку до фактичного розміру виплаченої заробітної плати складає: 6 844, 12 грн. : 82 500 грн. = 0,082. Тому загальний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку буде складати 8.2% від теоретично нарахованого.

Позивач ОСОБА_1 проти апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов частково, суд виходив з того, що непроведения з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 зазначеного Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала в ПП «Глорія Дей» в період часу з 15 червня 2012 p. по 5.11.2012 p. на посаді завідуючої виробництвом з посадовим окладом в розмірі 5 500 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18.02.2014 року позов ОСОБА_1 до ПП «Глорія Дей» про стягнення заробітної плати, компенсації при звільненні та моральної шкоди було задоволено частково. Стягнуто з Приватного підприємства «Глорія Дей» на користь ОСОБА_1 6844,12 грн. заборгованість по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, 82500 грн. середній заробіток за час затримки розрахунку, 1000 грн. за спричинення моральної шкоди, а всього стягнуто 90344,12 грн. Заборгованість з заробітної плати та компенсації за затримку розрахунку при звільненні було стягнуто за період з 05.11.2012 рік по 18.02.2014 року.

Рішенням суду було встановлено факт невиплати заробітної плати та компенсації при звільненні ОСОБА_1 Крім того цим же рішенням встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача становила 250 грн.

07 квітня 2015 року постановою старшого державного виконавця органу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві виконавче провадження з примусового виконання рішення суду від 18.02.2014 року було закрито у зв'язку з стягненням боргу.

Фактично кошти з ПП «Глорія Дей» на користь позивача були списані 20 лютого 2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести 3 ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за працівникові при звільненні сум.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 р. № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст.ст. 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за ст. 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 р. № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Аналогічна правова позиція викладена в Постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29 січня 2014 p. у справі № 6-144цс13, від 22 січня 2014 p. у справі № 6-159цс13

Отже, колегія суддів приходить до висновку про законність рішення суду першої інстанції, оскільки невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати.

Щодо прохання ПП «Глорія - Дей» про зменшення розміру суми, що стягнута судом, то воно не заслуговує на увагу суду, оскільки розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, і підстав вважати суму несправедливою в апеляційної інстанції - немає.

Твердження апелянта про те, що складна економічна ситуація, виплата позивачу 63 200 гривень поставить підприємство у дуже складну ситуацію та спричинить значні складнощі у виплаті заробітної плати нині працюючим працівникам, є безпідставними, оскільки як роз'яснено у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таке ж роз'яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4- рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статтей 117, 237-1 цього Кодексу.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.218, 303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника Приватного підприємства «Глорія-Дей» - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2015 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий Судді