22-ц/775/395/2015(м)
Категорія 59 Головуючий у 1-ій інстанції Адамова Т.С.
Суддя - доповідач Ігнатоля Т.Г.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого - Ігнатоля Т.Г.,

суддів - Кочегарової Л.М., Попової С.А.,

при секретарі - Брежнєві Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення незадоволених вимог кредитора спадкодавця

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_3, в якому просила стягнути з відповідача на її користь грошову суму у розмірі 12 109,13 грн. Обґрунтовуючи позов, посилалася на те, що 07 травня 2013 року вона передала матері відповідача - ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 1400 грн., 9000 російських рублів та 600 доларів США, про що було складено письмову розписку в присутності свідків. Строк повернення боргу 25 червня 2013 року. У вказаний термін суму позики не було повернуто. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. 24 грудня 2013 року вона звернулася до Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори з вимогою до спадкоємців про повернення боргу. Згідно відповіді нотаріуса після смерті ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за законом видано ОСОБА_3- відповідачу по справі. Вважає, що заборгованість ОСОБА_4 повинна бути погашена спадкоємцем ОСОБА_3

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 лютого 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на її користь грошові кошти у розмірі 19 879, 03 грн., витрати на оплату судового збору у розмірі 243,60 грн., а всього 20 122, 63 грн.

Не погодившись з рішенням суду і посилаючись в апеляційній скарзі на порушення норм матеріального і процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, відповідач ОСОБА_3 просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.

Зокрема зазначає, що будь-якої заборгованості перед позивачкою його мати не мала, розписку від 07 травня 2013 року не писала, оскільки на той час знаходилася в м. Москві, про що він повідомляв суд та надавав докази, які не було судом взято до уваги. Крім того, посилається на те, що зі змісту розписки не можливо встановити, ким вона була написана, хто передавав грошові кошти та чи було передано і отримано зазначені грошові кошти взагалі; вказівка прізвища його матері та свідків були дописані, оскільки мають інший почерк ніж основний текст; суд вийшов за межі заявлених вимог, стягнувши на користь позивачки суму значно більшу, ніж було заявлено позивачкою.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_5, які підтримали доводи скарги та просили її задовольнити, заперечення ОСОБА_2, яка просила скаргу відхилити, а рішення суду залишити без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції, застосувавши положення ст. ст. 1046, 1047,1282 ЦК України, виходив з того, що між матір'ю відповідача ОСОБА_4 та позивачкою укладено договір позики, оформлений розпискою від 7 травня 2013 року. Після смерті позичальника відповідач прийняв спадщину, але відмовився повернути борг на вимогу позивачки, як позикодавця, а тому, з нього підлягає стягненню заявлена позивачкою сума боргу.

Проте погодитися з таким висновком суду погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення, згідно ст. 214 ЦПК України, суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими ґрунтувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (порушення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розділити між сторонами судові витрати та інше.

Зазначеним вимогам закону рішення не відповідає.

При ухваленні судового рішення суд виходив з того, що 7 травня 2013 року ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти та зобов'язалася їх повернути у визначений строк, що підтверджується письмовою розпискою.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК України).

Частина 2 статті 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виходячи з правового аналізу ст. ст. 1046,1047 ЦК України, письмова форма договору позики, внаслідок його реального характеру, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі, отримання коштів в борг і зобов'язання їх повернути.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей та обов'язок їх повернути.

Проте як вбачається з пояснень позивачки ОСОБА_2, в суді першої інстанції та в апеляційному суді, з тексту документа від 7 травня 2013 року, наданого позивачкою як борговий документ, грошові кошти дала в борг ОСОБА_4 ОСОБА_2, про що сама зробила відповідний запис, але, обов'язок позичальниці по їх поверненню в тексті відсутній. Зокрема, у документі, наданому позивачкою, зазначено: «Укр 1400 грв, Росия 9 тисяч, Долар 600 дол. 7 травня 2013 року я дала ОСОБА_4 долг». Позивачка стверджує, що підпис під цим текстом та текст після підпису наступного змісту: «ОСОБА_4, % 350 отдать, до 25 июня» виконаний особисто ОСОБА_4 Відповідач заперечував проти цього і стверджував, що підпис та почерк на даному документі не належить його матері.

Посилаючись на доведеність позовних вимог, суд належної оцінки змісту цього документу не дав, не врахував, що у разі передачі грошей в борг, згідно з положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику. Між тим, належних та допустимих доказів на підтвердження факту отримання ОСОБА_4 грошових коштів від ОСОБА_2 та зобов»язання їх повернути в зазначеному розмірі суду 1 інстанції надано не було.

Для перевірки факту належності в документі підпису та почерку позичальниці ОСОБА_4 апеляційним судом була призначена почеркознавча експертиза, яка не була проведена за відсутності достатньої кількості вільних зразків почерку та підпису позичальниці. В судовому засіданні сторони пояснили, що додаткових зразків підпису та почерку ОСОБА_4 надати не можуть. Інших доказів сторонами апеляційному суду також не надано.

Статтею 212 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Тому, досліджуючи документ від 7 травня 2013 року для визначення факту укладення договору позики, його умов, з метою правильного застосування ст.ст.1046,1047 ЦК України, апеляційний суд дійшов висновку, що підстав вважати встановленим факт укладення договору позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 немає за його недоведеністю.

Крім того, в своїх запереченнях на позов відповідач пояснював, як в суді першої інстанції так і в апеляційному суді, що станом на 7 травня 2013 року ОСОБА_4 знаходилася за межами м. Маріуполя у зв'яжу з перебуванням у м. Москві, що підтверджується відмітками у закордонному паспорті ОСОБА_4, який оглянутий судом при апеляційному розгляді справи, про перебування ОСОБА_4 за межами України з 3 травня 2013 року по 27 травня 2013 року та проїзним документом на її ім'я про повернення до м. Маріуполя 30 травня 2013 року ( а.с. 73-75).

У відповідності зі ст. ст. 10,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 57 цього Кодексу передбачено, що доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.58,59 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Ніяких належних та допустимих доказів на підтвердження обставин укладення договору позики з ОСОБА_4 7 травня 2013 року позивачка не надала ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду. Посилання позивачки та суду на пояснення свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8 про те, що вони були присутніми при передачі позивачкою грошей ОСОБА_4 7 травня 2013 року, є неспроможними у зв'язку з недоведеністю факту укладення цього договору між сторонами саме 7 травня 2013 року.

Таким чином, враховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом першої інстанції не встановлені, судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 лютого 2015 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення незадоволених вимог кредитора спадкодавця відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий : Т.Г.Ігнатоля

Судді : Л.М.Кочегарова

С.А. Попова