АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
Справа № 683/1176/15-ц
Провадження № 22-ц/792/1611/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2015 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої - судді Федорової Н.О.,

суддів - Карпусь С.А., Матковської Л.О.,

при секретарі - Бондарі О.В.,

з участю: позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Кравчук Ю.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 9 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Старокостянтинівської міської ради про визнання не чинним та скасування розпорядження, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

8 травня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом. В його обґрунтування зазначив, що з 1992 року по 2015 рік працював на посаді директора комунального підприємства по експлуатації теплового господарства «Тепловик». З 2006 року по 2010 рік між ним та Старокостянтинівською міською радою щорічно укладався контракт терміном на 1 рік про призначення його на вказану посаду. У 2010 році контракт було укладено терміном на 5 років. 26 лютого 2015 року розпорядженням Старокостянтинівського міського голови № 11/2015-рк його було звільнено із займаної посади, у зв'язку із закінченням строку трудового договору.

Трудові обов'язки виконував сумлінно, вчасно та кваліфіковано, будь-яких претензій чи зауважень до виконуваної ним роботи зі сторони керівництва не було. За професіоналізм і високі досягнення у роботі неодноразово нагороджувався грамотами Хмельницької обласної ради, Старокостянтинівської міської ради, у 2012 році був нагороджений орденом «Хрест пошани України».

Вказане розпорядження розцінює як незаконне та таке, що не відповідає вимогам Конституції України та Кодексу законів про працю України.

Вважає, що він прийнятий на роботу на невизначений термін, оскільки у трудовій книжці зазначено лише наказ № 11 від 27 лютого 2006 року і жодної вказівки про те, що

________________________________________________________________________________________________

Доповідач у першій інстанції Цимбалюк О.В. Провадження № 22-ц/792/1611/15

Суддя-доповідач Федорова Н.О. Категорія № 53, 54

працює за контрактом немає. Враховуючи зазначене, підстава звільнення згідно з п. 2 ст. 36 КЗпП України, є неправильною.

Крім того, контракт від 26 лютого 2010 року укладений із Старокостянтинівською міською радою є таким, що погіршує становище працівника. Так, у контракті не передбачено термін попередження сторін про закінчення строку його дії, не зазначено умови за яких він вважається продовженим, не передбачено виплату вихідної допомоги у разі його припинення.

Також у чинному законодавстві України відсутня норма, що передбачає прийняття на роботу керівника комунального підприємства по експлуатації теплового господарства «Тепловик» на підставі контракту.

У зв'язку із звільненням він зазнав моральної шкоди, яка виразилась у погіршенні самопочуття, підвищенні артеріального тиску, порушенні спокою та звичайного ритму життя. Завдану йому моральну шкоду оцінює у 5000 грн.

А тому, просив суд визнати нечинним та скасувати розпорядження Старокостянтинівського міського голови «Про звільнення з посади ОСОБА_1.» №11/2015-рк від 26 лютого 2015 року; поновити його на посаді директора комунального підприємства по експлуатації теплового господарства «Тепловик» з 26 лютого 2015 року; стягнути з Старокостянтинівської міської ради середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу та 5000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 9 липня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Непогоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Рішення вважає таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Так, суд першої інстанції не врахував, що комунальне підприємство «Тепловик» не є державним підприємством, а тому, неправильно застосував до спірних правовідносин положення постанови Кабінету Міністрів України № 203 від 19 березня 1993 року «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності».

Поза увагою суду залишилось також те, що в контракті не передбачено виплату вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку, ініціатора припинення дії контракту, обов'язкового письмового повідомлення про припинення контракту, як цього вимагають положення ст.ст. 9, 44, 49-2 КЗпП України.

На його думку, суд проігнорував постанову Кабінету Міністрів України № 170 «Про впорядкування застосування контрактної форми трудового договору» від 19 березня 1994 року, згідно якої прийняття на роботу працівників шляхом укладення з ними контракту може здійснюватися у випадках, прямо передбачених законами, тоді як у законах України відсутня норма, яка передбачає прийняття на роботу керівника комунального підприємства по експлуатації теплового господарства «Тепловик» на основі контракту.

Окрім того, зі змісту ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до компетенції міського голови не належить питання щодо призначення, звільнення керівників підприємств комунальної власності.

Апелянт вважає, що характер виконуваної ним роботи та займана посада не передбачають укладення строкового трудового договору.

У судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та його представник підтримали апеляційну скаргу з мотивів, які в ній зазначені.

Представник Старокостянтинівської міської ради Кравчук Ю.Г. заперечила проти апеляційної скарги, вважаючи рішення законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним та обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, дана їм правильна оцінка, а його висновки узгоджуються з матеріалами справи і відповідають закону.

Встановлено, що комунальне підприємство по експлуатації теплового господарства «Тепловик» Старокостянтиніської міської ради є комунальним підприємством, заснованим на комунальній власності, його органом управління є Старокостянтинівська міська рада, що підтверджується даними п. 1.1. Статуту зазначеного підприємства (а.с. 53-62).

Управління підприємством здійснюють: орган управління та керівник підприємства (п.п. 6.1. Статуту).

Підприємство одноосібно, на контрактній основі, очолює його керівник (директор), який здійснює управління поточною роботою підприємства (п. 6.3.1. Статуту).

Керівник призначається органом управління підприємством в особі міського голови і є підзвітним цьому органові. З керівником підприємства укладається контракт, в якому визначається строк найму, права, обов'язки, відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади і інші умови найму за погодженням сторін (п. 6.3.4. Статуту).

27 лютого 2006 року між Старокостянтинівською міською радою в особі міського голови Мельничука М.С. та ОСОБА_1 був укладений контракт, відповідно до якого останній був призначений на посаду директора комунального підприємства по експлуатації теплового господарства «Тепловик». Даний контракт кожного року переукладався на 1 рік. 26 лютого 2010 з позивачем був укладений контракт строком на 5 років до 26 лютого 2015 року (а.с. 32-51).

У розділі 5 пункті 24 сторони зазначеного контракту між собою домовились, що за два місяці до закінчення терміну його дії, він може бути за угодою сторін продовжений або укладений на новий чи інший термін.

Угоди про продовження дії контракту між сторонами досягнуто не було; контракт на новий чи інший термін між ними не укладався.

26 лютого 2015 року розпорядженням міського голови за № 11/2015-рк ОСОБА_1 було звільнено з посади директора Старокостянтинівського міського комунального підприємства по експлуатації теплового господарства «Тепловик» у зв'язку із закінченням строку трудового договору (а.с. 86).

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи (ч. 1 ст. 23 КЗпП України).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є: закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Враховуючи вищевикладені норми закону та обставини справи, суд першої інстанції правильно виходив з того, що за відсутності узгодженості між сторонами щодо продовження дії трудового договору, підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення його на роботі та інших похідних вимог відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що у законах України взагалі відсутня норма, яка передбачає прийняття на роботу керівника комунального підприємства на основі контракту не ґрунтуються на вимогах закону.

Так, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 55 ГК України суб'єктами господарювання є господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

Залежно від форм власності, передбачених законом, в Україні може діяти комунальне підприємство, що діє на основі комунальної власності територіальної громади ( ч. 1 ст. 63 ГК України).

Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 65 ГК України управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу. Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів. Для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) або уповноважений ним орган призначає (обирає) керівника підприємства. У разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначаються строк найму, права, обов'язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін.

Отже, ч. 4 ст. 65 ГК є підставою для укладання трудових контрактів з керівниками підприємств недержавної форми власності, в тому числі і з керівниками комунальних підприємств.

Що стосується посилань в апеляційній скарзі на допущену судом першої інстанції помилку у номері постанови КМУ від 19 березня 1993 року та на те, що вона не підлягала застосуванню до виниклих правовідносин, то такі не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

У пункті 5 постанови КМУ від 19 березня 1993 року за № 203 «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності», яку застосував суд першої інстанції, рекомендовано місцевим органам виконавчої влади при укладанні контрактів з керівником підприємств, що є у комунальній власності, застосовувати порядок, передбачений Положенням, затвердженим цією постановою.

Відповідно до п. п. 3, 6, 18, 19 зазначеного Положення контракт може бути укладений на термін від 1 до 5 років. З керівником підприємства, раніше обраним чи призначеним на посаду, також укладається або переукладається контракт. За 2 місяці до закінчення строку дії контракту він може бути за угодою сторін продовжений або укладений на новий чи інший строк. На керівника підприємства, який уклав контракт відповідно до цього Положення, повністю поширюються пільги та компенсації, встановлені чинним законодавством у разі вивільнення.

Як вбачається із змісту контракту, він був укладений Старокостянтинівською міською радою з ОСОБА_1 з урахування рекомендацій, викладених у п. 5 вищевказаної постанови, шляхом застосування порядку, передбаченого Положенням про порядок укладання контракту з керівниками підприємства, що є у державній власності, при наймі на роботу.

Дійсність (чинність) такого контракту позивачем не оспорювалась, питання про його розірвання він також не ставив, погодившись на всі його умови та скріпивши це своїм підписом на трудовому договорі.

Отже, суд першої інстанції правильно застосував до виниклих правовідносин зазначений нормативний акт в частині, що стосується укладання контрактів з керівником підприємств, що є у комунальній власності. Помилка в його номері, тобто зазначення № 93 замість № 203 не вплинула на законність ухваленого рішення і є формальною, а тому, не може бути підставою для його скасування з цих мотивів.

Посилання апелянта на те, що відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до компетенції міського голови не належить питання щодо призначення, звільнення керівників підприємств комунальної власності, а отже, він не міг своїм розпорядженням звільнити позивача, також не ґрунтуються на зазначеному законі.

Відповідно до п. 10 ч. 4 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільський, селищний, міський голова: призначає на посади та звільняє з посад керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад, крім керівників дошкільних, загальноосвітніх та позашкільних навчальних закладів.

Доводи апеляційної скарги про те, що в даному випадку до застосування підлягає п. 43 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (виключна компетенція сільських, селищних, міських рад) не ґрунтуються на цій нормі, оскільки вона передбачає вирішення на пленарних засіданнях інших питань - затвердження договорів, укладених сільським, селищним, міським головою від імені ради, з питань, віднесених до її виключної компетенції, а не укладення трудових договорів з керівниками комунальних підприємств.

Відсутність у контракті умов про виплату вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку, ініціатора припинення дії контракту, обов'язкового письмового повідомлення про припинення контракту також не може бути підставою для поновлення позивача на роботі, оскільки, окрім того, що дія ст.ст. 44, 49-2 КЗпП України не розповсюджується на осіб, звільнених на підставі п. 2 ч.1 ст. 36 КЗпП України, що є в даному випадку, то контракт був чинним, дійсним та не оспореним саме на тих умовах, з якими погодився позивач (пункти 15-17 контракту).

Доводи апеляційної скарги не містять посилань на докази, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 9 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду Н.О. Федорова