СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ун. № 759/6953/15-ц
пр. № 2-о/759/232/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2015 року Святошинський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Зайця Т.О. при секретарі Ковтун М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу в порядку окремого провадження за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

29.04.2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 з лютого 1994 року по лютий 2007 року за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3. В обґрунтування вимог заяви посилається на те, що з 1994 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 почали проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_1. В період спільного проживання у сторін народився син - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 У 2000 року сторони змінили місце проживання, почали проживати у квартирі АДРЕСА_3. Під час спільного проживання з ОСОБА_2 сторони мали спільні права та обов'язки, взаємний побут, сімейне господарство, виховували сина. На початку лютого 2007 року спільне сумісне проживання припинилося, ОСОБА_2 переїхав на постійне місце проживання до м. Києва. Заявник просить встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з метою захисту майнових прав на спільно нажите майно та захисту майнових прав дитини.

В подальшому заявником були уточнені вимоги, вона просила встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 з кінця грудня 1999 року по серпень 2007 року за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3.

Заявниця та ї представник підтримали вимоги, просили суд їх задовольнити на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Заінтересована особа та його представник не заперечували проти задоволення позову. В судовому засіданні 18.06.2015 року ОСОБА_2 визнав факт проживання разом із заявницею по лютий 2007 року (в період, що був зазначений у первісній заяві).

В судовому засіданні були допитані свідки: ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Свідок ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, проживає в АДРЕСА_4, пенсіонер, повідомила, що приблизно з 2002 по 2005 роки працювала бухгалтером на підприємстві, в якому працювали ОСОБА_1 і ОСОБА_2, бачила, що в зазначений період вони були разом, мали спільний побут.

Свідок ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, проживає в АДРЕСА_5, двоюрідний брат ОСОБА_2, повідомив, що він знайомий з ОСОБА_1 приблизно з 1997-1998 року, підтвердив факт проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в незареєстрованому шлюбі в період з 1998 р. по літо 2006 р.

Заслухавши пояснення учасників процесу і свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не перебували у зареєстрованому шлюбі. В період з 1998 по 02.2007 року сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов'язки. Вказані обставини визнаються учасниками процесу і підтверджуються показами свідків.

Згідно свідоцтва про народження, серії НОМЕР_1 (а. с. 3), ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син - ОСОБА_3, про що в книзі записів актів громадянського стану про народження зроблено відповідний запис за №350.

Також встановлено, що 21.12.1999 року було розірвано шлюб ОСОБА_2 з його попередньою дружиною ОСОБА_6, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу від 26.06.2015 року. Від зазначеного шлюбу у ОСОБА_2 також є дитина.

В лютому 2007 року ОСОБА_2 переїхав до м. Києва на постійне місце проживання, ОСОБА_1 від переїзду відмовилася. Сумісне проживання сторін припинилось.

Згідно пояснень ОСОБА_1 та ОСОБА_2, за час спільного проживання вони придбали автомобіль в 2004 році і квартиру в 2006 році.

Відповідно до довідки про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції від 01.06.2014, виданої УПСЗН Святошинської РДА в м. Києві (а. с. 4), ОСОБА_1 разом з ОСОБА_3 постійно проживали в АДРЕСА_3 і перемістилися з тимчасово окупованої території в АДРЕСА_2.

Заявник просить встановити факт проживання з ОСОБА_2 однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період з кінця грудня 1999 року по серпень 2007 року з метою захисту майнових прав на спільно нажите майно та захисту майнових прав дитини.

Частиною 2 ст. 3 СК України передбачено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Законодавцем встановлено, що «сім'я» на відміну від «шлюбу» є проживання осіб, пов'язаних спільним побутом та у яких є взаємні права та обов'язки один до одного. При цьому, необхідно звернути увагу, що для існування сім'ї не існує спеціального порядку реєстрації.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Суд розглядає справи про встановлення факту проживання сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу (п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України).

Зі змісту вказаної статті вбачається, що суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Необхідно звернути увагу на те, що в силу ч. 2 ст. 13 Кодексу про шлюб та сім'ю України, права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стан

В правовому висновку Верховного Суду України у справі № 6-211цс14 від 11.03.2015 року щодо поділу майна подружжя зазначено, що згідно із ч. 1 ст. 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (аналогічні положення містять пункти 1, 2 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України). Суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю. Тільки в разі встановлення цих фактів та обставин положення частини першої статті 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України, частини першої статті 17 Закону України від 7 лютого 1991 року № 697-XII «Про власність» вважається правильно застосованим із дотриманням рекомендацій, які містяться в постановах Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» та від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 12 постанови Пленуму ВСУ від 12.06.1998 р. №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону «Про власність», відповідних норм ЦК УРСР та з урахуванням п. 5 постанови Пленуму ВСУ від 22.12.199 р. №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила ст.ст. 22, 28, 29 КпШС в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно із ч. 1 ст. 17 Закону «Про власність», що був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною 2 ст. 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом п. 5 постанови Пленуму ВСУ від 22.12.1995 р. №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, якщо укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про власність»), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й той факт, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення ч. 1 ст. 17 Закону «Про власність» вважається правильно застосованим (Правова позиція, висловлена Верховним Судом України у рішенні від 25.12.2013 р. по справі №6-135цс13.)

Звернення до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу обумовлене захистом майнових прав на спільно нажите майно, проте, враховуючи наведені положення законодавства та правові позиції Верховного Суду України, даний факт не матиме значення щодо майна, набутого до 1 січня 2004 року, та не породжуватиме юридичні наслідки. За вказаний період необхідно звертатися до суду з позовом про поділ майна і доводити обставини, передбачені ст. 17 Закону України «Про власність».

На підставі наведеного, суд відмовляє у задоволенні заяви про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період до 01.01.2004 року.

Вимога про встановлення факту проживання в період з лютого 2007 року по серпень 2007 року за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 не підлягає задоволенню, оскільки в заяві ОСОБА_1 зазначається, що в лютому 2007 року ОСОБА_2 переїхав до м. Києва на постійне місце проживання, ОСОБА_1 від переїзду відмовилася, у зв'язку із чим сумісне проживання сторін припинилось. Дані обставини визнавалися учасниками процесу в судовому засіданні 18.06.2015 року, а докази, які б свідчили про протилежне - відсутні. Докази проживання за вказаними вище адресами відсутні і не доведено, що встановлення даного факту породжує юридичні наслідки. За таких обстави суд відмовляє у задоволенні даної частини заяви.

Суд вважає за можливе встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року по лютий 2007 року, оскільки дана обставина підтверджуються матеріалами справи, показами свідків, поясненнями ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а також в силу ст. 74 СК України встановлення даного факту породжує юридичні наслідки.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи, належність, допустимість й достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, які містяться в матеріалах справи та надані в судовому засіданні пояснення і докази, підтвердженим є факт того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 01.01.2004 року по лютий 2007 року проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Керуючись ст. ст. 57, 60, 88, 209, 212-215, 256-259 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Заяву задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 (проживає за адресою: АДРЕСА_2) та ОСОБА_2 (проживає за адресою: АДРЕСА_6) однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року по лютий 2007 року.

Відмовити у задоволенні інших вимог.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги та може бути оскаржене до апеляційного суду м. Києва, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

СУДДЯ: Т.О. ЗАЄЦЬ