УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Крижанівської Г.В.,

суддів Слободянюк С.В., Оніщука М.І.,

при секретарі Заліській Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» до Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, третя особа: ОСОБА_1, про звільнення майна з-під арешту та зняття заборони на його відчуження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 червня 2015 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року позивач звернувся до суду із позовом до ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві про звільнення майна з-під арешту та зняття заборони на його відчуження.

Свої вимоги обґрунтував тим, що в ході виконання виконавчого провадження №42854694 про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Київська Русь», 29.04.2014 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Вказаною постановою накладено арешт на все майно боржника.

Вказував, що зазначеною постановою порушені права банку, оскільки квартира АДРЕСА_1, на яку накладено арешт, перебуває в іпотеці.

Враховуючи наведе, просив звільнити з-під арешту та зняти заборону відчуження майна, належного на праві власності ОСОБА_1, що знаходиться в іпотеці ПАТ «Банк «Київська Русь» на підставі договору іпотеки від 23.06.2009, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавловською І.О., а саме з Ѕ частини вищезазначеної квартири.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Справа № 755/9221/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/11764/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Савлук Т.В. Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ПАТ «Банк «Київська Русь» подав апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Апелянт зазначив, що суд першої інстанції неправильно визначив предмет спору та спосіб захисту, який обрав ПАТ «Банк «Київська Русь» для відновлення свого порушеного права.

Вказував, що суд дійшов помилкового висновку щодо необхідності позивачу звертатися до суду із скаргою у порядку виконавчого провадження, оскільки між банком та відповідачем існує спір про право.

Крім того, апелянт вважав, що судом не надано оцінку доказам, які були долучені до позовної заяви.

Враховуючи наведене, апелянт просив рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні представник третьої особи проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити з огляду на її безпідставність.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справ повідомлялися належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, заслухавши пояснення представника третьої особи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 12.03.2014 Дніпровським районним судом міста Києва видано виконавчий лист про стягнення солідарно з ОСОБА_1, Товариства з обмеженою відповідальністю «Експотрейд» на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» заборгованості за кредитним договором №17485-20/10-1 від 07.04.2010, договором поруки №17489-20/10-5 від 07.04.2010 у розмірі 2 611 452,96 грн., а також судового збору у розмірі 3 441 грн., а всього на загальну суму 2 614 893,96 грн.

Відповідно до договору іпотеки від 23.06.2009 квартира АДРЕСА_1, передана ПАТ «Банк «Київська Русь» в іпотеку (а.с. 7).

Позивач звернувся з позовом про звільнення з-під арешту та зняття заборони відчуження майна, належного на праві власності ОСОБА_1, що знаходиться в іпотеці ПАТ «Банк «Київська Русь», а саме з Ѕ частини вищезазначеної квартири.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ВДВС Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві не є належним відповідачем у цивільно-правовому спорі при вирішенні питання про зняття арешту з майна.

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, що відповідає конституційному положенню щодо обов'язковості виконання судових рішень на всій території України (ст. 124 Конституції України).

Згідно ч.1, 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Відповідно до ч.3 та ч.5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом; у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Законом України «Про виконавче провадження», зокрема ч. 1 ст. 60 передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Разом з тим,відповідно до роз'яснень, викладених у п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Як вбачається з матеріалів справи, арешт на спірну квартиру було накладено державним виконавцем саме з метою забезпечення відновлення прав ПАТ «Банк «Київська Русь» на належне виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва про стягнення зОСОБА_1 на користь банку суми в розмірі 2 614 893,96 грн.

Відтак, посилання апелянта на наявність спору між банком та ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві є такими, що суперечать фактичним обставинам справи.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого саме порушеного права.

Разом з тим, в ході розгляду справи, судом не встановлено порушення прав позивача з боку відповідача, які б підлягали захисту в порядку позовного провадження.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК HYPERLINK "http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1822/ed_2012_02_21/T041618.html?pravo=1"України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку доказам, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, і прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, про що ухвалив відповідне рішення.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, не впливають на правильність прийнятого судом рішення і, з огляду на вимоги ст. 308 ЦПК України, не можуть бути визнані підставою для його скасування, тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Г.В. Крижанівська

Судді: М.І. Оніщук

С.В. Слободянюк