АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 759/1469/14-ц Головуючий у 1 - й інстанції: Величко Т.О.
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2015 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду місті Києва в складі:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Семенюк Т.А.

при секретарі - Пилипчук В.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 червня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення суми позики, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 19 червня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення суми позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики від 19.02.2012 року в розмірі 10 706,50 доларів США, що у гривневому еквіваленті складає на день подання позову 251 704 грн., і з них основний борг в сумі 9800 доларів США, що у гривневому еквіваленті складає 230 393 грн., та 3 % річних 906,50 доларів США, що у гривневому еквіваленті складає на день подання позову 21 311 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі 2517 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду 1-ї інстанції, відповідач ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що, відповідно до вимог ЦПК України, якщо в ході розгляду справи буде встановлено, що позов пред'явлено до неналежного відповідача, то суд 1-ї інстанції відмовляє в задоволенні позовних вимог. Зазначає, що він є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки фактично грошових коштів за договором позики від 19.02.2012 року не отримував. Грошові кошти за договором позики від 19.02.2012 року фактично отримав ОСОБА_5. Проте, розписку про отримання від ОСОБА_4 грошових коштів ОСОБА_5 особисто написати не міг через відсутність у нього паспорту. В суді 1-ї інстанції ним було заявлено клопотання про залучення ОСОБА_5 до участі в справі в якості співвідповідача, але судом 1-ї дане клопотання було залишено без задоволення. З урахуванням наведеного вважає, що суд 1-ї інстанції залишив поза увагою дані обставини справи та положення закону та ухвалив необґрунтоване рішення.

В судовому засіданні ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_6 повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_7 проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду 1-ї інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з слідуючих підстав.

Судом встановлено, що 19 лютого 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до умов якого, ОСОБА_3 взяв в борг у ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 9 800 доларів США під п'ять відсотків, строком на один місяць.

На підтвердження укладення договору позики та факту передачі грошей ОСОБА_3 було надано ОСОБА_4 власноручно написану розписку від 19.02.2012 року.

Ні у встановлений в договорі строк, ні в подальшому ОСОБА_3 не повернув грошові кошти ОСОБА_4, а тому ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про стягнення боргу в судовому порядку та, з урахуванням позовної заяви про збільшення позовних вимог, просив суд стягнути з відповідача на його користь 9 800 доларів США основного боргу та 3% річних в сумі 906,50 доларів США.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 та, стягуючи з ОСОБА_3 на його користь заборгованість за договором позики від 19.02.2012 року в розмірі 10 706,50 доларів США, що у гривневому еквіваленті складає на день подання позову 251 704 грн., суд 1-ї інстанції посилався на те, що позичальник свої зобов'язання за договором позики не виконав, кошти не повернув, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду 1-ї інстанції зроблений на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідає вимогам закону.

Так, згідно зі ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей. Договір позики вважається укладеним у момент передання грошей.

Відповідно до вимог ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

З дослідженої судом розписки вбачається, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 в борг гроші в сумі 9 800 доларів США, які зобов'язувався повернути через місяць.

Проте, ні у встановлений в розписці строк , ні в подальшому в добровільному порядку ОСОБА_3 позику ОСОБА_4 не повернув, а тому колегія суддів погоджується з висновками суду 1-ї інстанції про наявність правових підстав для стягнення в судовому порядку з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованості за договором позики від 19.02.2012 року в сумі 9 800 доларів США, що у гривневому еквіваленті складає на день подання позову 230 393,00 грн.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановленні договором або законом.

З аналізу ст.625 ЦК України вбачається, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу й три проценти річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Оскільки факт невиконання ОСОБА_3 своїх зобов'язань за договором позики від 19.02.2012 року достовірно встановлено, то судом 1-ї інстанції правомірно стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 3% річних за період з 19.02.2012 року по 19.03.2015 року в сумі 906,50 доларів США, що у гривневому еквіваленті складає на день подання позову 21 311 грн., відповідно до заявлених позивачем позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 фактично грошових коштів за договором позики від 19.02.2012 року не отримував, колегія суддів вважає необгрутованими, з огляду на таке.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Оскільки факт передачі ОСОБА_4 грошових коштів в сумі 9 800 доларів США ОСОБА_3 підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою, то підстав вважати, що ОСОБА_3 фактично грошових коштів за договором позики від 19.02.2012 року не отримував, немає.

Не є підставою для скасування правильного по суті рішення суду твердження апелянта про те, що грошові кошти за договором позики від 19.02.2012 року фактично отримав ОСОБА_5, проте, розписку про отримання від ОСОБА_4 грошових коштів ОСОБА_5 особисто написати не міг через відсутність у нього паспорту, з огляду на таке.

Частиною 1 статті 1051 ЦК України встановлено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Проте, ОСОБА_3 в судовому порядку договір позики від 19.02.2012 року з тих підстав, що грошові кошти за даним договором позики фактично отримав ОСОБА_5, не оскаржувався. На даний час договір позики від 19.02.2015 року є чинним, в судовому порядку недійсним не визнаний, а тому має виконуватися сторонами у встановленому законом порядку .

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 є неналежним відповідачем у даній справі колегія суддів вважає безпідставними та такими, що спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Доводи апеляційної скарги апелянта про те, що висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи та вимогам закону, колегія суддів вважає безпідставними, так як суд повно та об'єктивно встановив дійсні обставини справи, дослідив надані сторонами докази, дав їм правильну правову оцінку та ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 відсутні.

Витрати по сплаті судового збору судом стягнуті з відповідача на користь позивача у відповідності з вимогами ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: