Справа №475/316/15-ц 25.12.2015 251215 25.12.2015
Провадження №22-ц/784/2900/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія 55 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
У Х В А Л А

Іменем України

25 грудня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Довжук Т.С.,

при секретарі судового засідання Лівшенку О.С.,

без участі осіб, які беруть участь у справі і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2015 року за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення заробітної плати, компенсації її затримки, моральної шкоди та зобовязання видати трудову книжку,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, компенсації її затримки, моральної шкоди та зобовязання видати трудову книжку.

В обґрунтування позову зазначав, що він з липня 2012 року по лютий 2015 року працював на посаді спеціаліста з обробки проблемної заборгованості в ПАТ КБ «ПриватБанк». При працевлаштуванні він написав заяву про прийняття на роботу, був ознайомлений з наказом про прийняття на роботу, посадовими обовязками.

Відповідач з ним уклав договір доручення, при цьому керівництво просило зачекати укладення саме трудового договору через фінансові труднощі Банка. Позивача запевняли про майбутнє укладення трудового договору.

Він працював саме як працівник за трудовим договором, оскільки був установлений робочий день, підпорядковувався Правилам внутрішнього трудового розпорядку, робота носила постійний характер, до нього застосовувалися дисциплінарні стягнення.

У лютому 2015 року його було відключено від базового банківського комплексу «Промінь» без пояснень, однак він продовжив виконувати роботу. Жодних пояснень на його зверненням від керівництва він не отримав.

Після чого написав заяву про звільнення за власним бажанням, на підставі ст.38 Кзпп України. 21 березня 2015 року отримав відповідь Банку про розірвання укладеного між ними договору.

Такими діями відповідача йому було заподіяно моральну шкоду, яка з урахуванням тривалості порушення його конституційних прав, небажання мирно вирішити спір, він оцінює у 100 000 грн.

Посилаючись на вищевикладені обставини та уточнивши свої позовні вимоги, позивач остаточно просив стягнути з відповідача на його користь не виплачену заробітну плати за 13 місяців з березня 2014 року по квітень 2015 року у розмірі 32500 грн., компенсацію заподіяної йому моральної шкоди у розмірі 100 000 грн., зобовязати відповідача видати належним чином оформлену трудову книжку.

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, не погоджуючись з даним рішенням суду першої інстанції, просив його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини, які виникли між сторонами, носили характер цивільно-правових, а не трудових правовідносин в розумінні КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Цивільно-правовий договір - це угода між організацією (підприємством, установою тощо) і громадянином на виконання останнім певної роботи (а саме: договір підряду, договір доручення тощо), предметом якого є надання певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

За договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного (ст.1000 ЦК України).

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, між відповідачем та позивачем укладалися договори доручення: №18417626 від 12 липня 2012 року( з 01 липня по 31 грудня 2012 року); №118849 від 22 січня 2013 року ( з 01 січня по 31 грудня 2013 року); №118701036 від 11 січня 2014 року ( 01 січня по 31 грудня 2014 року), №16532106 від 20 жовтня 2014 року( з 14 жовтня по 31 грудня 2014 року), №16541271 від 18 грудня 2014 року( 17 по 31 грудня 2014 року), що підтверджується їх копіями, наявними в матеріалах справи ( а.с.35-50).

Договір доручення №16541271 ( далі - Договір) від 18 грудня 2014 року було розірвано з 06 лютого 2015 року за ініціативою замовника (а.с.53).

Замовник зобовязався оплатити виконавцю надані послуги на умовах, визначених договором.

Договори укладалися на визначений строк та відповідно до п.6.3 могли бути розірваними в односторонньому порядку.

Дослідивши зміст договорів доручення, та незважаючи на те, що сторони в них названі не у відповідності до назв сторін за договором доручення, умови цих договорів відповідають вимогам глави 68 ЦК України.

Так, за правовим становищем сторін за трудовим договором працівник підпорядкований внутрішньому трудовому розпорядку, а також підконтрольний і підпорядкований роботодавцеві. У договорах цивільно-правового характеру діє принцип паритетності сторін; порядок надання послуг регулюється умовами договору.

За умовами зазначених Договорів виконавець ОСОБА_3 зобовязався за дорученням від імені замовника - ПАТ КБ «ПриватБанк» та за рахунок замовника здійснити дії, спрямовані на стягнення з фізичних осіб боржників замовника заборгованості, надавши замовнику послуги, а саме: за допомогою телефонного дзвінка або особистого відвідування боржника інформувати його про розмір заборгованості перед замовником, строках її погашення, сприяти замовнику в прийомі від боржника заставного майна та передачі його замовнику в заставу, здійснювати інші дії, що не суперечать чинному законодавству, щодо стягнення заборгованості боржників.

Договорами встановлено рекомендований час роботи виконавця при виїзному стягненні : в будні дні з 6.00 до 10.00 і з 18.0 до 22.00, робота у вихідні та святкові дні визначається виконавцем самостійно.

Згідно п.3.1 договорів доручення, що мали місце між сторонами, замовник (відповідач) зобовязався допустити виконавця (позивача) у приміщення замовника, надати необхідні документи, інформацію, обладнання. Окрім цього, в ході виконання договору виконавець має право отримувати у замовника необхідні розяснення, інформацію і документи( п.3.8).

При цьому належних доказів того, що позивач зобов'язаний був своєчасно і точно виконувати розпорядження роботодавця, дотримуватися трудової і технологічної дисципліни, правил внутрішнього трудового розпорядку матеріали справи не містять.

Крім того, сторонами передбачений конкретний строк виконання робіт, тоді як трудовим законодавством передбачено укладання строкового трудового договору лише у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру роботи, умов її виконання або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавством; докази видання наказу чи розпорядження про прийняття ОСОБА_3 на роботу відсутні.

За трудовим договором підставою для нарахування та виплати винагороди є табель обліку робочого часу, тоді як за цивільно-правовим договором такою підставою є акт здавання-приймання виконаних робіт (наданих послуг), підписаний сторонами.

Так, відповідно до умов цих договорів факт надання послуг за договором підтверджується актом надання послуг, який підписується сторонами та складається щомісяця( розділ 2 договору).

Також є відмінним порядок та строки виплати винагороди: за трудовим договором заробітна плата виплачується працівникові не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата, а при звільненні працівника - у день звільнення, тоді як за цивільно-правовим договором порядок та строки виплати винагороди виконавцеві визначається умовами договору, в даному випадку п.4.1- 4.3, відповідно до яких розмір винагороди виконавця залежить від кількості та якості наданих послуг та підлягає оподаткуванню у встановленому законом порядку при виплаті. Оплата послуг здійснюється щомісяця в строк до 30 числа місяця, наступного за звітним, на підставі підписання сторонами акту надання послуг

Твердження позивача про те, що укладання догорів доручення спрямовано на уникнення оподаткування є необґрунтованими, оскільки законодавством встановлений однаковий порядок оподаткування доходів фізичних осіб, отриманих як у вигляді заробітної плати чи інших виплат за трудовим договором, так і у вигляді винагороди відповідно до умов цивільно-правового договору, а також включення до колу осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню.

Крім того, з наданих відповідачем довідок про доходи, отримані позивачем з 2012 по 2015 роки, вбачається що із нарахованих сум винагороди за надані послуги обчислювався податок з доходів фізичних осіб та єдиний соціальний внесок згідно Податкового кодексу України та Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» на умовах цього договору ( а.с.54-57).

Посилання позивача в позові та доводи апеляційної скарги про притягнення його до дисциплінарної відповідальності у виді зауваження за неналежне виконання трудових обовязків як доказ наявності трудових відносин, також не заслуговує на увагу, оскільки ч.1 ст.147 КЗпП України визначений вичерпний перелік заходів стягнення за порушення трудової дисципліни до працівника: догана і звільнення.

Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Позивач не належить до окремої категорії працівників у розумінні ч.2 ст.147 КЗпП України, а тому оголошення йому зауваження не є заходом дисциплінарного стягнення за трудовим законодавством, а є заходом впливу з метою підвищення ефективності надання банку послуг з боку виконавця та недопущення дострокового розірвання договору.

Зважаючи на те, що позивачем не доведено наявність між ним та відповідачем трудових відносин,то відсутні і підстави для задоволення вимог щодо виплати заробітної плати та компенсації за її затримку, зобовязання відповідача видати належним чином оформлену трудову книжку, відшкодування моральної шкоди, які є похідними від трудових відносин.

Приймаючи до уваги, що при вирішенні даного спору судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка зібраним доказам по справі, підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні.

За такого в задоволенні апеляційної скарги належить відмовити.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х ВА Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, Доманівського районного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, і з цього часу може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді: