Справа № 653/3685/14-ц
Провадження № 2/653/199/15
РІШЕННЯ

іменем України

08.07.2015

Генічеський районний суд Херсонської області в складі:

головуючого судді Хоменко В.Г.

при секретарі Тимашовій Т.А.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. генічеську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про захист ділової репутації та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про захист ділової репутації та стягнення моральної шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 05.11.2014 року близько 10-00 годин, під час проведення особистого прийому громадян з використанням відеозйомки в будівлі Щасливцевської сільської ради керівництвом Генічеської районної ради, а саме головою Генічеської районної ради ОСОБА_5, його заступником ОСОБА_6 та депутатом Генічеської районної ради ОСОБА_7, мешканка с. Щасливцеве ОСОБА_2, перебуваючи на вказаному прийомі, в присутності інших жителів с. Щасливцеве, секретаря Щасливцевської сільської ради ОСОБА_8, висловлюючи свої погляди щодо її роботи на посаді директора Щасливцевського будинку культури, висказала слідуюче твердження: «…она развалила полностью весь коллектив…», що на її думку є розповсюдженням інформації, яка не відповідає дійсності та порочить її ділову репутацію, як директора Щасливцевського БК. Відеозапис із зазначеним прийомом, в тому числі і твердженням ОСОБА_2, був розміщений на інтернет сайті журналістом ОСОБА_3, тобто ОСОБА_3 також сприяв розповсюдженню недостовірної інформації. Вважає також, що такими діями відповідачі принизили її ділову репутацію, а ОСОБА_2 завдала їй моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях з приводу приниження її ділової репутації. Моральну шкоду оцінює в 20000 гривень. Просить визнати інформацію, поширену ОСОБА_2 та ОСОБА_3 недостовірною та такою, що порочить її ділову репутацію, зобов'язати відповідачів спростувати розповсюджену недостовірну інформацію шляхом розміщення резолютивної частини рішення суду на інтернет порталі, на якому був розміщений відеозапис прийому громадян 05.11.2014р., стягнути з ОСОБА_2 на її користь 20000 гривень на відшкодування спричиненої їй моральної шкоди та понесені нею судові витрати у справі.

В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник в судовому засіданні позов не визнали та пояснили, що дійсно на особистому прийомі громадян головою Генічеської районної ради, ОСОБА_2 на ряду з іншими батьками, які були присутні на прийомі, висловлювала свою думку, щодо роботи директора Щасливцевського БК ОСОБА_1, та надавала їй суб'єктивну оцінку, робила це, насамперед для реалізації своїх законних прав, направлених на захист дітей, що відвідують гуртки в Щасливцевському БК. Вважають, що посилання позивачки та її представника на те, що даними діями вона порочить ділову репутацію ОСОБА_1 та спричинила позивачці моральну шкоду є необґрунтованими. Просять суд винести рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні вимоги позову не визнав з підстав зазначених в письмових запереченнях, просить суд в задоволенні позову відмовити за необґрунтованістю.

Судом в судовому засіданні встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні правовідносини.

Відповідно до частини 3 статті 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно частини 1 статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В силу ст.297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими, а згідно ст.299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації.

Як зазначає Пленум Верховного Суду України п. 15 постанови № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним правопорушенням, наявність якого може бути підставою для задоволення позову є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб, поширена інформація стосується певної фізичної особи, поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 на прийомі 05.11.2014р. дійсно висловлювалась з приводу незадовільного, як на її думку, виконання директором Щасливцевського БК ОСОБА_1 своїх посадових обов'язків.

Також ОСОБА_2 разом з іншими батьками, діти яких відвідують художні гуртки, зверталася 28.02.2014 року із заявою до державних органів з приводу неналежної службової діяльності позивачки ОСОБА_1 на посаді директора Щасливцевського БК, і отримувала від них відповіді.

Пункт 16 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України передбачає, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в процесі перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина сама по собі не може бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Відповідно до роз'яснень вищезазначеного Пленуму Верховного Суду України, чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями, й одночасно, особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної особистості, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Згідно п.2 роз'яснень при розгляді зазначених справ суди повинні застосовувати як положення Конституції України, Цивільного Кодексу України, законів України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», «Про інформацію», інших нормативно-правових актів, так і Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Відповідно до ст.47 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Оціночні судження, за винятком образи чи наклепу, є висловлюваннями, які не місять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 29.03.2005 року (заява № 72713/01) у справі «Українська Прес-Група проти України», зазначено: « 41. У своїй практиці суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлювання думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції про захист права і основних свобод людини (ратифікованою Законом України від 17.07.1997 року № 475/97 ВР)».

Як зазначено в п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», оскільки посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити «себе на публічне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Аналізуючи існуючі між сторонами правовідносини, суд вважає, що відповідачка ОСОБА_2 в своєму зверненні - висловлюванні, на особистому прийомі громадян головою Генічеського районної ради, його заступником та депутатом Генічеської районної ради 05.11.2014р. щодо оцінки службової діяльності позивачки ОСОБА_1 не мало на меті приниження її ділової репутації, а висловила оціночне судження, спрямоване на реалізацію свого права, передбаченого ст. 40 Конституції України, тому приходить до висновку, що доводи позивачки, щодо оспорюваних дій, відповідачки ОСОБА_2, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки не містять фактичних даних, а є критичною оцінкою роботи ОСОБА_1 як публічної особи, а тому не є подією, фактом, що мали місце, і не можуть вважатись поширенням недостовірної інформації, що порочить її ділову репутацію.

Розповсюдження повного відеозапису прийому громадян в мережі інтрнет на сайті «ІНФОРМАЦІЯ_1», який відбувся в с. Щасливцеве, Генічеського району, у відкритому режимі в будівлі Щасливцевської сільської ради 05.11.2014р. журналістом ОСОБА_3 суд також не може оцінити як подію, що була направлена на приниження ділової репутації позивачки ОСОБА_1, оскільки дії ОСОБА_2 судом не розцінюються, як розповсюдження недостовірної інформації, що порочить ділову репутацію позивачки. Також суд приймає до уваги, що ОСОБА_3 05.11.2014р. приймав участь на прийомі як представник ЗМІ, виконував свої службові обов'язки та діяв в межах своєї журналістської діяльності, відповідно до положень Закону України «Про інформацію».

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання твердження, висловленого ОСОБА_2, недостовірним та таким, що порочить її ділову репутацію та дії ОСОБА_3, який розповсюдив зазначену інформацію, задоволенню не підлягають.

Покази свідків зі сторони позивачки ОСОБА_1, допитаних в судовому засіданні, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_8, суд оцінює в світлі вищенаведених положень закону та вважає їх відомостями, що ще раз підтверджують висновок суду про висловлювання відповідачкою ОСОБА_2 05.11.2014р. саме оціночних суджень, щодо роботи позивачки, а не відомостей на підтвердження позиції позивачки.

У відповідності до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, а за змістом ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України, п.11, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 року № 4, критична оцінка певних фактів і недоліків, думки та судження не можуть бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди.

Будь-яких достовірних та належних доказів щодо заподіяння позивачці відповідачами моральної шкоди, згідно вимог ст.60 ЦПК України, позивачка та її представник суду не надали, судом під час судового слухання справи їх також встановлено не було, а тому, суд приходить до висновку, що вимоги щодо стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Згідно закону, у зв'язку з відмовою у задоволенні позову, не підлягають відшкодуванню позивачці понесені нею судові витрати.

На підставі викладеного та керуючись ст. 34 Конституції України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212 - 215 ЦПК України, ст.ст. 277, 297, 23,1167 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами, внесеними постановою від 25.05.2001 року №5), Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009р. №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позова ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про захист ділової репутації та стягнення моральної шкоди, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Херсонської області через Генічеський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в строк 10 днів з моменту його проголошення.

Суддя Генічеського районного суду В. Г. Хоменко