Ухвала

іменем україни

23 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

КолодійчукаВ.М., Умнової О.В., розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до співвласників майнових паїв СВК «Кунисівський» та СВК «Чернелицький-1» в особі уповноважених ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на майно; за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна, що знаходиться у спільній частковій власності, за касаційною скаргою представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 - на рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 16 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 29 грудня 2014 року між ним та власниками майнових паїв, визначених в результаті паювання майна СВК «Кунисівський» та СВК «Чернелицький-1», в особі уповноважених осіб: ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу майнового комплексу та обладнання цегельного заводу, що знаходяться в спільній частковій власності та розташовані в с. Кунисівці Городенківського району Івано-Франківської області.

Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_3 зобов'язаний повністю сплатити вартість майна співвласникам майнових паїв, а уповноважені особи передати йому майно за актом приймання-передачі.

Після виконання умов договору позивачем було виготовлено технічну документацію на цегельний завод.

У лютому 2015 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Реєстраційної служби Городенківського району управління юстиції в Івано-Франківській області із заявою про державну реєстрацію права власності на спірне майно, проте йому було відмовлено у зв'язку із відсутністю правовстановлюючого документа на вказаний об'єкт нерухомого майна.

Вказував на те, що він позбавлений можливості оформити у встановленому порядку право власності на майно, що належить йому, у зв'язку з викупом майнових паїв та виділенням з пайового фонду в натурі, а відтак позбавлений можливості володіти, користуватись та розпоряджатись спірним майном.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просив визнати за ним право власності на майно, розташоване в с. Кунисівці Городенківського району Івано-Франківської області, а саме: цегельний завод загальною площею 3 481 кв. м, розташований по ІНФОРМАЦІЯ_1, водонасосну станцію площею 48,9 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1, водонапірну башню площею 1 кв. м, розташовану по ІНФОРМАЦІЯ_1 б.

У березні 2015 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнового комплексу цегельного заводу, що був укладений 29 грудня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що вказаний договір є таким, що суперечить чинному законодавству України, оскільки особи, які вказані у розділі 8 зазначеного договору, не є співвласниками майнового комплексу та обладнання цегельного заводу, а згідно із сертифікатами їм належить лише майновий пай, виражений у грошовому еквіваленті.

Для оформлення спільної часткової власності співвласникам майнових паїв, після отримання майнових сертифікатів, необхідно укласти договір про спільне володіння, користування та розпорядження майном, який має бути підписаний кожним із співвласників або іншою особою на підставі доручення, посвідченого у встановленому законом порядку.

У порушення вимог порядку у договорі про спільне володіння користування і розпорядження майном, що знаходиться у спільній частковій власності, на підставі якого діяли уповноважені особи при укладанні спірного договору купівлі-продажу, відсутні підписи усіх співвласників майнових паїв. Крім того, головою сільської ради такі підписи не завірялись, довіреність на представництво інтересів усіх співвласників не видавалась та не посвідчувалась.

Посилаючись на те, що договір купівлі-продажу майна, що знаходиться в спільній частковій власності від 29 грудня 2014 року був укладений з порушенням вимог чинного законодавства, просив визнати вказаний договір недійсним.

Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 16 червня 2015 рокупозов ОСОБА_3 про визнання права власності на майно задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на цегельний завод загальною площею 3 481 кв. м, розташований по АДРЕСА_1, в с. Кунисівці Городенківського району Івано-Франківської області.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на водонасосну станцію площею 48,9 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1, в с. Кунисівці Городенківського району Івано-Франківської області.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на водонапірну башню загальної площею 1 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1.

У задоволенні позову ОСОБА_7 відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 серпня 2015 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 - відхилено, рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 16 червня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_7 - ОСОБА_8 просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що при розпаюванні майна колишніх колективних сільськогосподарських підприємств в с. Кунисівці Городенківського району Івано-Франківської області, СВК «Кунисівський» та СВК «Чернелицький-1» за 582 особами було визнано право власності на майновий пай та видано відповідні сертифікати на частку у зазначеному об'єкті.

Відповідно до протоколу загальних зборів пайовиків цегельного заводу від 01 серпня 2010 року № 1 вирішено передати в оренду майно цегельного заводу ОСОБА_3 строком на 2 роки з правом викупу майнових паїв та обрано уповноважених осіб від пайовиків, з наданням права підпису вищевказаного договору оренди.

06 серпня 2010 року власниками майнових паїв, визначених в результаті паювання майна СВК «Кунисівський» та СВК «Чернелицький-1», було укладено договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном, що знаходиться у спільній частковій власності, відповідно до умов якого з метою оперативного вирішення питань, що виникають в процесі виконання договору, визначені уповноважені особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, до повноважень яких входить представляти інтереси пайовиків при отриманні майна від КСП, укладенні договорів про передачу майна і від їх імені підписувати ці договори.

09 серпня 2010 року співвласники майнового комплексу цегельного заводу в особі вищезазначених уповноважених осіб уклали договір оренди майнового комплексу цегельного заводу з приватним підприємцем ОСОБА_3 строком на два роки.

ОСОБА_7, який є власником майнового паю члена колективного сільськогосподарського підприємства згідно зі свідоцтвом про право власності на майновий пай з вартістю частки 937 грн 48 коп., оспорював в судовому порядку вищенаведене рішення загальних зборів співвласників майна та договір оренди майнового комплексу, просив визнати їх недійсними. Проте рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 17 січня 2011 року, яке набрало законної сили 13 липня 2011 року, у задоволенні його позовних вимог відмовлено.

Таким чином, майно майнового комплексу цегельного заводу перебувало в оренді ОСОБА_3 з 09 серпня 2010 року.

Згідно з п. 1.14 вищевказаного договору оренди орендар має виключне право на купівлю предмета договору оренди шляхом викупу майнових паїв у їх власників.

29 грудня 2014 року між ОСОБА_3 та уповноваженими співвласників майна, що належить їм на праві спільної часткової власності, ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_6 був укладений договір купівлі-продажу майна, що знаходиться в спільній частковій власності, відповідно до якого продавець надає покупцю майно, перелік якого надається в додатку 2 до вказаного договору, а покупець зобов'язується сплатити вартість цього майна (а. с. 7-16, т. 1).

Сторонами за договором купівлі-продажу майна від 29 грудня 2014 року виконані основні умови договору. Покупцем сплачено вартість майна, а уповноваженими особами передано майно.

29 грудня 2014 року був складений акт прийому-передачі майнового комплексу та обладнання цегельного заводу у приватну власність (а. с. 17, т. 1).

Після укладення договору купівлі-продажу майна ОСОБА_3 було виготовлено технічну документацію на цегельний завод, за даними якої майновий комплекс цегельного заводу складається з приміщення цегельного заводу, живильного цеху, вентиляційної шахти, адмінбудинку, навісів, вбиральні, водонапірної башні та водонасосної станції.

Рішенням Кунисівської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області від 29 січня 2015 року присвоєно самостійні адреси об'єктам майнового комплексу цегельному заводу.

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до Реєстраційної служби Городенківського районного управління юстиції в Івано-Франківській області із заявою про державну реєстрацію права власності на цегельний завод.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Городенківського районного управління юстиції в Івано-Франківській області від 20 березня 2015 року відмовлено ОСОБА_3 у державній реєстрації права власності на цегельний завод у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на вказаний об'єкт нерухомого майна.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що спірне майно набуте ОСОБА_3 правомірно.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7, суди виходили з того, що останнім не надано жодного доказу на підтвердження того, що спірний договір купівлі-продажу майна, що знаходиться в спільній частковій власності, укладений всупереч нормам чинного законодавства.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте ухвала апеляційного суду зазначеним нормам процесуального права не відповідає з огляду на наступне.

Згідно з вимогами ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Частинами 3, 4 ст. 334 ЦК України передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації.

Частиною 2 ст. 220 ЦК України передбачено, якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

З підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Отже, положення ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовуються щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до

ст. ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не встановив порядок набуття ОСОБА_3 права власності на нерухоме майно та залишив поза увагою те, що існує визначений чинним законодавством порядок реєстрації майнових паїв та порядок набуття права власності на нерухоме майно, виділене власникам майнових паїв.

У силу наданих чинним ЦПК України повноважень апеляційний суд міг усунути допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, проте, не врахувавши доводи апеляційної скарги, залишив без змін рішення суду першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постановлена у справі ухвала апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 серпня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова