У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.В., Мостової Г.І., Наумчука М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційними скаргами представника Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - Шуліки Аліни Володимирівни, ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 28 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

На обґрунтування вимог банк посилався на те, що 15 липня 2005 року між ним та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № MKНVGК00000066, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 76 700 євро зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,56 % на рік, з кінцевим терміном повернення 15 липня 2025 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та відповідачем укладено договір іпотеки, згідно з яким ОСОБА_1 надала в іпотеку нерухоме майно - будинок АДРЕСА_1, який належить позивачу на праві власності.

ОСОБА_1 усупереч умовам договору своїх зобов'язань перед позивачем не виконує, у зв'язку із чим станом на 03 березня 2014 року утворилась заборгованість за кредитним договором у сумі 152 125,30 євро.

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» надсилало відповідачу повідомлення про порушення основного зобов'язання з вимогою добровільно звільнити житловий будинок.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором позивач просив звернути стягнення на будинок АДРЕСА_1, та виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у будинку.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 серпня 2014 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 28 травня 2015 року рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 серпня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 15 липня 2005 року № МKНVGK 00000066 у розмірі 152 125,30 євро, що становить 2 038 479 грн 02 коп., звернуто стягнення на будинок площею 161,10 кв. м за адресою: АДРЕСА_1, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною встановленою експертною оцінкою за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна.

Вирішено виселити ОСОБА_1 із житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Відстрочено на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» виселення та звернення стягнення на належний ОСОБА_1 жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» сплачений судовий збір у розмірі 4 384 грн 80 коп.

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - Шуліка А.В. - порушує питання про скасування рішення суду апеляційної інстанції в частині звернення стягнення на предмет іпотеки із направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 порушує питання про скасування рішення суду апеляційної інстанції із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що 15 липня 2005 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк») і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № MKНVGК00000066, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 76 700 євро зі сплатою 0,88 % на місяць та комісії в розмірі 0,18 %, з кінцевим терміном повернення 15 травня 2020 року (а. с. 21-24).

На забезпечення виконання зобов'язань між банком і ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно, яке знаходиться по АДРЕСА_1 (а. с. 25-29).

Відповідно до інформаційної довідки адреса будинку АДРЕСА_1 до перейменування була АДРЕСА_2 (а. с. 129).

ЗАТ КБ «ПриватБанк» змінило своє найменування на ПАТ КБ «ПриватБанк» (а. с. 35).

Станом на 03 березня 2014 року заборгованість ОСОБА_1 перед банком становить 152 125,30 Євро, з яких заборгованість за кредитом - 61 791,29 євро, заборгованість за відсотками 34 202,77 євро, заборгованість з комісії 6 547,01 євро, заборгованість з пені 49 584,23 євро (а. с. 10-16).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та виходив з того, що будинок, який є предметом іпотеки, є постійним місцем проживання відповідача, його загальна площа становить 161,10 кв. м, тому на це житло не може бути звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитом в іноземній валюті.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги частково та визначаючи спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів, за початковою ціною, встановленою експертною оцінкою за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна, суд апеляційної інстанції виходив з того, що договором іпотеки не передбачена процедура продажу предмета іпотеки, визначена ст. 38 Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду шляхом продажу предмета іпотеки з укладенням від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, тому вважав, що звернення стягнення можливе лише шляхом проведення прилюдних торгів. А також вважав, що наявні правові підстави для виселення відповідача із житлового будинку та виконання рішення про виселення підлягає відстроченню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Проте повністю з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

Частинами 1 та 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до п. 21 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п. п. 15.7.1, 15.7.2, 15.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі.

Пунктом 22 договору іпотеки визначено, що реалізація предмета іпотеки здійснюється відповідно до умов цього договору та чинного законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

За змістом ст. 38 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель вправі задовольнити свою вимогу щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу іпотекодержателем предмета іпотеки будь-якій особі шляхом укладення договору купівлі-продажу.

За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захистом цивільних прав є застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Положення ст. 33 Закону України «Про іпотеку» містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

Захист порушеного права у сфері кредитних відносин забезпечується як поверненням коштів, які були надані боржнику, так і механізмом задоволення своїх грошових вимог за рахунок заставленого майна, як негативних наслідків майнового характеру, що виникли в результаті порушення грошових зобов'язань. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється звернення стягнення на предмет іпотеки, визначено ст. 39 Закону «Про іпотеку».

Зміст ч. 1 ст. 11 ЦПК України визначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина 2 статті 11 цього Кодексу).

При цьому згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Звертаючись з позовом до суду, позивач визначив предмет спору - звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки з укладенням від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем.

На порушення ст. ст. 11, 212, 303, 316 ЦПК України суд апеляційної інстанції не звернув уваги на умови договору іпотеки, не врахував, що п. 21 його визначено звернення стягнення на відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку», при цьому не звернув уваги на зміст ст. ст. 38, 39 цього Закону, у зв'язку із чим допустив порушення принципу диспозитивності цивільного судочинства та ухвалив рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, який не був предметом спору.

Не можна погодитися із рішенням суду апеляційної інстанції про задоволення вимог про виселення відповідача, оскільки такий не відповідає правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року та 24 червня 2015 року у справах № № 6-35цс15, 6-447цс15.

Так, частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

У справі, яка переглядається, житловий будинок, який є предметом іпотеки, не був придбаний за рахунок кредиту, тому виселення відповідача повинно бути проведено відповідно до наведених норм матеріального права.

За таких обставин, оскільки при вирішенні спору апеляційний суд допустив порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, рішення суду апеляційної інстанції за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення ОСОБА_1 підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Разом з тим колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції щодо відмови у задоволенні позову про виселення інших осіб, враховуючи, що відповідно до вимог ст. 119 ЦПК України, викладаючи зміст позовної заяви, банк не визначив коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги про виселення, вони не залучені до участі у справі в якості відповідачів.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги представника публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - Шуліки Аліни Володимирівни - та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 28 травня 2015 року за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення ОСОБА_1 скасувати, справу направити на новий розгляд до цього ж суду.

В іншій частині рішення апеляційного суду Закарпатської області від 28 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова С.О. Карпенко Г.І. Мостова М.І. Наумчук