АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4565/15 Справа № 205/9954/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів - Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі Прудченко В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «СЕНКО-ГРУП» про визнання недійсним умов трудового договору, визнання неправомірним дій щодо звільнення, визнання неправомірної бездіяльності, зобовязання вчинити діє, зміну формулювань звільнення, поновлення на роботі, стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, вихідної допомоги та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з уточненим позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Сенко-Групп» (далі ТОВ «Компанія «ОСОБА_3») про визнання недійсним умов трудового контракту, визнання неправомірним дій щодо звільнення, визнання неправомірної бездіяльності, зобовязання вчинити дії, зміну формулювань звільнення, поновлення на роботі, стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, вихідної допомоги та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи тим, що 01 жовтня 2014 року, на підставі трудового контракту №11-К, її було прийнято на посаду менеджера зовнішньоекономічної діяльності в ТОВ «Компанія «ОСОБА_3» із випробувальним терміном в один місяць.

Вказувала на те, що трудовий контракт, підписаний нею, містив умови, які погіршували її становище та порушували трудове законодавство.

Зазначала, що 31 жовтня 2014 року у зв'язку із незадовільним результатом випробування, згідно ст.28 КЗпП України, її було звільнено із займаної посади.

Посилаючись на те, що своїми незаконними діями відповідач ТОВ «Компанія «ОСОБА_3» порушив її законні права та завдав моральну шкоду, тому просила суд ухвалити рішення, яким визнати неправомірними дії відповідача з приводу п.4.2,6.4,9.1 трудового контракту №11-К від 01 жовтня 2014 року як такі, що погіршують її положення, як працівника, з чинним трудовим законодавством України; визнати неправомірними дії відповідача з приводу її звільнення, у зв'язку із незадовільним результатом випробування на підставі ст.28 КЗпП України; поновити її на посаді менеджера зовнішньоекономічної діяльності в ТОВ «Компанія «ОСОБА_3», допустивши негайне виконання рішення суду в цій частині вимог; стягнути з відповідача заробітну плату за відпрацьований час за період з 01 по 31 жовтня 2014 року в сумі 4.000 грн.; середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 листопада 2014 року по 16 лютого 2015 року в сумі 12.869 грн.34 коп. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 10.000 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 лютого 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 лютого 2015 року та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального й процесуального справа.

Розглянувши матеріали справи, обговоривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин у справі та їх повноту, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасуванню рішення суду.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Відповідно до вимог ч.ч.1,6 ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається (ч.2 ст.22 КЗпП України).

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що 01 жовтня 2014 року між відповідачем ТОВ «Компанія «ОСОБА_3» та позивачем ОСОБА_2 укладено трудовий контракт №11-К про прийняття позивача на посаду менеджера зовнішньоекономічної діяльності з 01 жовтня 2014 року, який підписано обома сторонами.

Пунктами 2.2.,9.4. трудового контракту сторонами було встановлено випробувальний термін в один місяць (а.с.9,13-16).

31 жовтня 2014 року ОСОБА_2 була звільнена з займаної посади у зв'язку із незадовільним результатом випробування, на підставі ст.28 КЗпП України (а.с.9).

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, з урахуванням встановлених обставин і вимог ст.ст.10,60 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення ОСОБА_2 відбулося з дотриманням вимог КЗпП України, а тому її вимоги є необґрунтованими та недоведеними.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно п.п.1.1,1.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п'ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню. При влаштуванні на роботу працівники зобов'язані подавати трудову книжку, оформлену в установленому порядку.

Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою з підпорядкуванням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно п.3 Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року №70, прийняття (наймання) на роботу працівників шляхом укладання з ними контракту власником або уповноваженим ним органом, громадянином (далі роботодавець) може здійснюватись у випадках, прямо передбачених законами.

За п.10 Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, у контракті передбачаються обсяги пропонованої роботи та вимоги до якості і строків її виконання, строк дії контракту, права, обов'язки та взаємна відповідальність сторін, умови оплати й організації праці, підстави припинення та розірвання контракту, соціально-побутові та інші умови, необхідні для виконання взятих на себе сторонами зобов'язань, з урахуванням специфіки роботи, професійних особливостей та фінансових можливостей підприємства.

Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: при організованому наборі працівників; при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); при укладенні трудового договору з фізичною особою; в інших випадках, передбачених законодавством України. При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Особі, запрошеній на роботу в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації за погодженням між керівниками підприємств, установ, організацій, не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Забороняється укладення трудового договору з громадянином, якому за медичним висновком запропонована робота протипоказана за станом здоров'я.

Відповідно до ч.1 ст.26 КЗпП України метою випробування при прийнятті на роботу є перевірка відповідності працівника роботі, яка йому доручається.

Згідно ст.26 КЗпП України умова про випробування буде вважатися законною у таких випадках: коли умова про випробування внесена в письмово оформлений трудовий договір /контракт/ і повторена у наказі про прийняття на роботу; умова про випробування застережена у заяві про прийняття на роботу і повторена в наказі при прийняття на роботу; умова про випробування не міститься в заяві про прийняття на роботу, але внесена в наказ про прийняття на роботу, з яким працівник ознайомлений під розписку до початку роботи, після початку роботи, і при цьому він не заперечував проти внесення в наказ такої умови.

Як передбачено ч.2 ст. 28 КЗпП України якщо протягом строку випробування встановлено невідповідність працівника роботі, на яку його прийнято, власник або уповноважений ним орган протягом цього строку вправі розірвати трудовий договір.

Отже, підставою для звільнення за результатами випробування може бути тільки невідповідність працівника посаді, на яку він прийнятий.

При цьому, вирішення питання відповідності працівника займаній посаді є правом роботодавця, який приймає таке рішення за наслідками роботи працівника в період строку випробування.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що укладаючи трудовий контракт та звільняючи ОСОБА_2 у звязку з не проходженням нею випробувального терміну, відповідач порушень законодавства не допускав.

Вимоги про визнання недійсними умов контракту, оскільки вони погіршують положення позивача як працівника, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки спірний трудовий контракт відповідає вимогам законодавства, а добровільно його підписуючи, ОСОБА_2 погодилась з усіма його умовами.

Згідно із ст.2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як роз'яснено у п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року №4, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В ст.58 ЦПК України зазначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Частиною 4 статті 10 ЦПК України встановлено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст.11 ЦПК України).

Апеляційним судом приймались міри щодо всебічного і повного зясування обставин по справі, позивачу розяснювалось та надавалась можливість надати належні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог.

Позивачем ОСОБА_2 на підтвердження своїх вимог надані лише копія спірного трудового контракту №11-к від 01 жовтня 2014 року та копія трудової книжки, а тому колегія судів розглядає справу в апеляційному порядку в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції, та досліджує докази, які знаходяться в матеріалах справи.

Посилання апелянта на те, що суд не врахував істотних обставин та не дослідив докази є хибним та спростовується матеріалами справи.

Відповідно до вимог ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що зясувавши в достатньо повному обємі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 лютого 2015 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 лютого 2015 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

ОСОБА_4