Єдиний унікальний номер 725/2883/13-ц
Номер провадження 2/725/537/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2015 року м. Чернівці

Першотравневий районний суд м. Чернівці у складі:

Головуючого судді Войтун О.Б.

при секретарях Чаглей Н.А., Сіцінській А.І., Ільєвській О.С., Слободян В.О.

за участю прокурора Марочко Л.І.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

та представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на майно, витребування майна та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за боргами спадкодавців, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на майно, витребування майна. В ході розгляду справи позивачем неодноразово змінювались і уточнювались позовні вимоги та відповідно до останньої редакції позовної заяви просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1, виданого 28.12.2002 року ОСОБА_5, визнати за ОСОБА_4 право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1, яка складається з двох житлових кімнат, загальною площею 74,70 кв.м., в тому числі житловою - 46,40 кв.м., витребувати з володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 2/3 частки квартири АДРЕСА_2.

В обґрунтування вказаних позовних вимог посилався на те, що квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.10.1993 року належала на праві спільної сумісної власності йому, його матері ОСОБА_6 та діду ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та після його смерті відкрилась спадщина на належну йому частку у вказаній квартирі.

Спадкоємцями майна ОСОБА_7 на час відкриття були його дружина ОСОБА_2, батько ОСОБА_5 та донька ОСОБА_8, проте своєчасно спадщину прийняла лише відповідач, яка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частку зазначеної квартири.

Вказував на те, що він тривалий час постійно проживає за кордоном та є громадянином Російської Федерації, куди виїхав разом з батьками, які в 1997 році розлучились.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла його мати ОСОБА_6, яка була зареєстрована та постійно проживала разом з ним, померла та після її смерті відкрилась спадщина на належну їй 1/3 частку спірного майна та оскільки батьки позивача розлучились, інших дітей у його матері не було, а тому він є єдиним спадкоємцем першої черги за законом належного його матері спадкового майна та на час відкриття спадщини був малолітнім, постійно проживав разом з матір'ю, у зв'язку з чим вважає, що він своєчасно прийняв спадщину після смерті ОСОБА_6 та йому належить 2/3 частки у квартирі АДРЕСА_1 з урахуванням успадкованої частки після смерті його матері та належної йому на підставі свідоцтва про прав власності.

Вказував на те, що за заявою його прадіда ОСОБА_5 рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області його та його матір було оголошено померлими, не зважаючи на те, що діду достеменно було відомо про те, що вони проживають в Росії, та в подальшому 16.08.2010 року вказане рішення суду було скасоване.

Зазначав, що в 2013 році йому стало відомо про те, що 28.12.2002 року на належні йому 2/3 частки спірної квартири його прадід ОСОБА_5, який помер в 2005 році, отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Першою Чернівецькою державною нотаріальної конторою (після оголошення померлими позивача та його матері) та в подальшому успадковані 2/3 частки спірного майна він подарував відповідачу на підставі договору дарування від 23.06.2003 року.

Таким чином, вважає, що оскаржуване свідоцтво про право на спадщину було видане внаслідок помилкового оголошення позивача та його матері померлими, позивач прийняв спадщину після смерті своєї матері на належну їй частку у спірному майні, а тому має право на витребування належної йому частки відповідно до свідоцтва про право власності та належної та частки спірного майна, яка належала його матері та яку він успадкував відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки спірне майно вибуло з його власності поза його волею та відповідач набула зазначене майно безпідставно, а тому звернувся до суду з даним позовом.

Відповідач ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за боргами спадкодавців, посилаючись на те, що в грудні 1993 року мати позивача за первісним позовом ОСОБА_8 з метою виїзду за кордон та розвитку бізнесу, отримала у неї позику в розмірі 15 тис. дол.. США та позику у сумі 2 тис. дол. США, яку надав їй ОСОБА_5 та зобов'язувалась повернути зазначені грошові кошти по приїзду з-за кордону, про що надала відповідну розписку. Проте, виїхавши за кордон разом із сином, ОСОБА_8 на зв'язок з рідними не виходила, місце перебування її та ОСОБА_4 відоме не було та рішенням суду їх було оголошено померлими, а тому ОСОБА_5 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на майно, яке належало позивачу та його матері.

Вказувала на те, що ОСОБА_5 подарував їй успадковане майно з метою погашення заборгованості матері позивача, яка виникла внаслідок неповернення позичених нею 15 тис. дол.. США, таким чином вона вважала, що борг погашено, проте дізнавшись про те, що ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним вище позовом та заявляє на свої спадкові права на належну його матері частку спірної квартири, вона направила йому претензію як спадкоємцю ОСОБА_8 про повернення їй боргу.

Таким чином, вважає, що ОСОБА_4, прийнявши спадщину після смерті матері, має нести відповідальність за її зобов'язаннями та повернути суму позики. Вартість квартири АДРЕСА_1 становить 505242 грн., таким чином 1/3 частка вказаного майна коштує 168414 грн. Відповідно до офіційного курсу валют станом на 08.04.2014 року 168414 грн. еквівалентно 14394 дол. США, а тому вважає, з ОСОБА_4 на її користь слід стягнути 168414 грн. в межах вартості спадкового майна в рахунок стягнення заборгованості його матері за борговою розпискою.

Крім того, вважає, що з відповідача за зустрічним позовом, як спадкоємця ОСОБА_8, слід також стягнути заборгованість за договором позики, який був укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 в сумі 2 тис. дол. США, що еквівалентно 23400 грн., на її користь як спадкоємця ОСОБА_5

На підставі наведеного, посилаючись на норми права, просила стягнути з ОСОБА_4 на її користь 168414 грн. в межах вартості 1/3 частини квартири АДРЕСА_3, як із спадкоємця за боргами ОСОБА_8; стягнути з ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 23400 грн. за боргами спадкодавця ОСОБА_8 на її користь, як спадкоємця ОСОБА_5, а також стягнути з ОСОБА_4 на її користь судові витрати.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом позовні вимоги заявлені в інтересах ОСОБА_4 підтримала в повному обсязі та просила позов задовольнити з підстав, викладених у останній редакції позовної заяви, проти задоволення зустрічного позову заперечувала вказуючи на те, що ОСОБА_2 та її представником не доведено належним чином факту отримання ОСОБА_6, спадкоємцем майна якої є ОСОБА_4, суми позики у розмірі 17 тис. дол.. США, з яких 15 тис. дол.. США вона позичала у ОСОБА_2 та 2 тис. дол.. США у ОСОБА_7, оскільки в судовому засіданні вона підтвердила, що розписка, надана на підтвердження наявності боргових відносин, не була написана власноручно покійною ОСОБА_8, оскільки у неї в той період була зламана рука, проте свідками було підтверджено, що руку ОСОБА_8 зламала руку в інший період, крім того відповідно до висновку експертизи у лікарській амбулаторній картці ОСОБА_6 у записах, які стосуються перелому руки містяться виправлення, підчистки, дописки, а тому вважає, що відсутні підстави для задоволення зустрічного позову.

Позивач в судове засідання не з'явився, направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутності у зв'язку з постійним місцем проживання на території Російської Федерації та неможливості забезпечити свою явку в судове засідання.

У відповідності до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Відповідач (позивач за зустрічним позовом) та її представник в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, зокрема не заперечували той факт, що позивачу за первісним позовом дійсно належить 1/3 частки спірної квартири та він є спадкоємцем майна після смерті його матері, проте він не вчинив дій, які належать вчиняти спадкоємці для підтвердження факту прийняття спадщини, а тому відсутні підстави для задоволення первісного позову. Зустрічний позов просили задовольнити з підстав викладених у ньому, вважаючи, що позивач як спадкоємець своєї матері повинен від повідати за її боргами, а також ОСОБА_2, як спадкоємець після смерті свого чоловіка має право вимагати від його боржників повернення боргів.

Прокурор в судовому засіданні залишив вирішення спору на розсуд суду.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні показала, що він є хрещеним батьком ОСОБА_4 та у нього були приязні стосунки з його батьками, йому відомо, що спірна квартира належала ОСОБА_6, її батьку та сину, оскільки вони втрьох приймали участь у її приватизації. За кордон сім'я ОСОБА_6 виїхала, у зв'язку з тим, що у них були великі борги та в Росії вони проживали у матері ОСОБА_12. У спілкуванні з ОСОБА_6, остання наголошувала на те, що у неї неприязні стосунки з дружиною його батька, яка постійно налаштовує батька проти неї, а тому вважає, що ОСОБА_2 не могла зичити ОСОБА_6 будь-які грошові кошти, а з батьком у ОСОБА_6 були хороші стосунки та про жодні боргові зобов'язання між ними мови не було. Про боргову розписку та про той факт, що ОСОБА_6 ламала руку йому нічого не відомо, а зі слів колишнього чоловіка ОСОБА_6 йому відомо, що вона взагалі ніколи руку не ламала. Вважає, що якби ОСОБА_6 позичала таку велику суму коштів, йому б про це було відомо, оскільки він був у дуже близьких стосунках з родиною позивача.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні показала, що під час прибирання в будинку, який належав тестю ОСОБА_2 в с.Поляна, Хотинського району Чернівецької області, вона знайшла ряд документів, серед яких була боргова розписка, вказані документи вона занесла в сільську раду, де був складений відповідний акт про їх знайдення.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні показала, що вона була присутня під час того, як ОСОБА_6 позичала гроші у свого батька та ОСОБА_2 у 1993, у зв'язку з тим, що у ОСОБА_6 була зламана рука, вона, на пропозицію ОСОБА_7, написала замість ОСОБА_6 розписку, в якій остання лише розписалась. В подальшому вказана розписка була знайдена у будинку в с.Поляна, Хотинського району, Чернівецької області її невісткою ОСОБА_13

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні показав, що він був у дружніх стосунках з ОСОБА_12 та йому відомо, що ОСОБА_12 разом із родиною був змушений виїхати в Росію, оскілки в Україні йому погрожували кредитори, яким він заборгував значну сум грошей, близько 12-17 тис. дол. США. Йому відомо, що у дружини ОСОБА_17 дійсно була зламана рука, проте руку вона зламала ще до народження сина, приблизно у 1993 році. Проте, що ОСОБА_12 та ОСОБА_17 зичили у когось гроші йому нічого невідомо, оскільки якби вони позичали гроші у своїх родичів, їм не довелось б тікати за кордон, оскільки виїзд родини ОСОБА_12 в Росії був фактичною втечею від кредиторів. У ОСОБА_12 в Росії була сестра, а тому вони поїхали до неї, гроші на дороги вони збирали, а в подальшому від них не було ніяких відомостей, у зв'язку з чим він вважав, їх загиблими.

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні показала, що вона була близькою подругою ОСОБА_6, а з її чоловіком познайомилась пізніше. Їй відомо, що ОСОБА_6 дійсно ламала руку, але це сталось до 1993 року. Щодо фінансового стану родини ОСОБА_6 їй відомо, що ОСОБА_18 почав займатись бізнесом та мав великі борги, у зв'язку з чим у них були проблеми з кредиторами, через що вони виїхали за кордон, проте вони ніколи не мали бажання покидати м.Чернівці, оскільки проживали тут успішно, у них був маленький син, останній раз вона бачилась з ОСОБА_6 після дня народження ОСОБА_18, оскільки саме з цього часу у них виникло бажання виїхати з України. Про те, що ОСОБА_6 позичала гроші у своєї мачухи та батька їй нічого не відомо, проте вона знає, що перед виїздом в Росію ОСОБА_17 залишала батькові чисті аркуші з підписом. З ОСОБА_18 вона спілкувалась останній раз в 2011 році та їй відомо, що він був депортований з Росії в м.Київ.

Свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні пояснила, що вона знала покійну ОСОБА_10, її батька та ОСОБА_2 Їй відомо, що ОСОБА_6 часто позичала гроші у свого батька, обіцяла йому що поїде у Фінляндію та поверне борг. У ОСОБА_6 була зламана рука після листопада, а в грудні вона зверталась до неї з проханням позичити 15 тис. дол.. США для виїзду за кордон, проте вказані грошові кошти вона ОСОБА_6 не позичила та в подальшому їй стало відомо, що гроші вона взяла у свого діда.

Суд, заслухавши пояснення відповідача за первісним позовом, представників сторін, покази свідків, думку прокурора, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволенні первісного та зустрічного позовів слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до змісту ст.ст. 55,124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Статтями 10,60 ЦПК України обов'язок доказування покладено на сторін.

Так, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Чернівці народився ОСОБА_4, його батьками є ОСОБА_12 та ОСОБА_6, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а/с 4 Том І).

Як вбачається з свідоцтва про право власності на житло від 25.10.1993 року, квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 (а/с 8 Том І).

Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_2 10 травня 1979 року уклали між собою шлюб (а/с 59 Том І).

ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_7 та після його смерті ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на належну йому 1/3 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 (а/с 17,110 Том І).

В судовому засіданні було встановлено, що позивач та його мати ОСОБА_6 в 1993 році виїхали за кордон та з цього часу постійно проживали в Росії, де позивач за первісним позовом отримав громадянство Російської Федерації, даний факт визнаний сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України суд визнає дану обставину такою, що не підлягає доказуванню, крім того громадянство позивач також підтверджується копією його паспорта (а/с 12 Том І).

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Хотинського міського суду Чернівецької області від 10.04.2002 року та рішенням цього ж суду від 03.04.2002 року позивача за первісним позовом та його матір ОСОБА_8 оголошено померлими та на підставі вказаних рішень були видані відповідні свідоцтва про смерть (а/с 13,14,149,168 Том І).

Після оголошення померлими позивача та його матері відкрилась спадщина на належні їм частки у спірній квартирі, які успадкував прадід позивача ОСОБА_5 (батько померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7) та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом від 28.12.2002 року, відповідно до його успадкував 1/3 частку спірної квартири, належної ОСОБА_6 та 1/3 частки спірної квартири, належної ОСОБА_4 (а/с 165 зворот, 184 Том І).

Отримавши зазначені свідоцтва, ОСОБА_5 23.06.2003 року подарував належні йому 2/3 частки спірної квартири ОСОБА_2, що підтверджується копією договору дарування (а/с 18 Том І).

Таким чином, спірна квартира перейшла у власність ОСОБА_2

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 16.08.2010 року було скасоване рішення Хотинського райсуду Чернівецької області від 03.04.2002 року про оголошення померлим ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, вказане рішення залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 16.10.2013 року (а/с 15 Том І, а/с 2 Том ІІ)

Крім того, судом встановлено, що 22.09.2003 року в Російській Федерації померла ОСОБА_8, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, на момент її смерті позивач був неповнолітнім (а/с 61 Том ІІ).

Обираючи спосіб захисту своїх цивільних прав, позивач просив визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину отриманні його дідом внаслідок оголошення його та його матері померлими, а також визнати за ним право власності в порядку спадкування на належну його матері частку в спірному нерухомому майні, оскільки він постійно проживав разом з спадкодавцем, проте з такими висновками позивача погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.58 Конституції України та ст.5 ЦК України передбачено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

За загальним правилом про дію нормативно-правового акту в часі до кожної події, факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказана подія, факт чи відносини мали місце, а не на момент пред'явлення позову.

Відповідно до п. 4. Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності

У відповідності до вимог ст. 535 ЦК УРСР неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку.

Згідно з положеннями ст. ст. 548, 549, 554 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

В статті 553 ЦК УРСР зазначено, що спадкоємець за законом або за заповітом має право відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.

Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Наведене також узгоджується з правовою позицією сформованою Верховним Судом України у постанові від 06.02.2013 року за наслідками розгляду справи №6-167цс12, що відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Судом вставлено, що будучи обізнаними про відкриття спадщини після смерті матері позивач не вчинив жодних дій, які б свідчили про прийняття ним спадщини, що виходячи зі змісту ч. 2 ст. 553 ЦК УРСР, є відмовою від спадщини за законом, доказів того, що позивач звертався з клопотанням про продовження строку прийняття спадщини або вчиняв інші дії пов'язаних із прийняттям спадщини матеріали справи не містять.

Таким чином, відсутні підстави для скасування свідоцтва про право на спадщину, отриманого ОСОБА_5 на частку майна належного ОСОБА_8, оскільки інших спадкоємців, які б виявили бажання на прийняття спадщини на момент видачі вказаного свідоцтва не було та як наслідок визнання права власності за позивачем на 1/3 частку спірної квартири, яка за життя належала його матері та витребування вказаного майна у відповідача за первісним позовом.

Крім того, відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Так, позовні вимоги про скасування свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих 28.12.2002 року ОСОБА_5 сформовані не коректно, оскільки позивач просить скасувати свідоцтва про право на спадщину за законом на 2/3 частки спірної квартири, проте кожне з оскаржуваних свідоцтв видане лише на 1/3 частку спірної квартири, за таких обставин позивачем не вірно обрано спосіб захисту своїх прав в частині скасування зазначених свідоцтв.

Крім того, реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та особисто обирає спосіб його захисту, таким чином підлягає з'ясуванню чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Так, обираючи спосіб захисту свого права на належну йому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.10.1993 року 1/3 частку спірної квартири, яка вибула з його власності внаслідок оголошення його померлим за рішенням суду, позивач вважає, що його права підлягає захисту шляхом скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, видане його прадіду ОСОБА_5, визнання права власності на вказану частку в майні, а також витребування вказаного майна у ОСОБА_2 шляхом пред'явлення відндикаційного позову на підставі ст. 388 ЦК України, проте з такими доводами позивача погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 48 ЦК України незалежно від часу своєї появи фізична особа, яка була оголошена померлою, має право вимагати від особи, яка володіє її майном, повернення цього майна, якщо воно збереглося та безоплатно перейшло до неї після оголошення фізичної особи померлою, за винятком майна, придбаного за набувальною давністю, а також грошей та цінних паперів на пред'явника.

З аналізу норм ч. 2 ст. 48 ЦК України вбачається, що остання пов'язує право повернення майна особи, яка була оголошена померлою у будь-якому випадку та у будь-якої особи, яка ним володіє на час появи оголошеного померлим, незалежно від добросовісності чи недобросовісності набувача, часу набуття такого майна іншої особою, кількості правочинів внаслідок яких дане майно відчужувалось, та обов'язковою умовою такого повернення є безоплатність отримання такого майна особою, яка ним володіє, тоді як ст. 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у певних випадках.

Так, частка майна, яка належала ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності, внаслідок його участі у приватизації, вибула з його власності на підставі безоплатного правочину, внаслідок оголошення його померлим, а тому норми ст. 388 ЦК України в даному випадку застосуванню не підлягають.

Крім того, ст. 392 ЦК України, на яку посилається позивач як на підставу задоволення своїх вимог про визнання права власності, передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

Враховуючи правові наслідки, встановленні ч. 2 ст. 48 ЦК України, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування в даному випадку норм ст. 392 ЦК України.

Таким чином, позивачем не вірно обрано спосіб захисту своїх прав щодо вимог, які стосуються 1/3 частки спірної квартири, яка належала йому на підставі свідоцтва про право власності від 25.10.1993 року, у зв'язку з чим в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд виходить з наступного.

Так, як вбачається з копії розписки від 10.12.1993 року ОСОБА_6 позичила у ОСОБА_2 15 тис. дол. США та у ОСОБА_7 2 тис. дол.. США, які зобов'язувалась повернути після повернення з-за кордону (а/с 54 Том ІІ).

Разом з тим, в судовому засіданні позивач за зустрічним позовом та свідок ОСОБА_14 підтвердили, що вказана розписка не була написана ОСОБА_6 особисто, оскільки у неї на той час була зламана рука.

Відповідно до висновку експерта №14185 фізико-хімічної експертизи від 07.11.2014 року, до записів в амбулаторній картці №9742 ОСОБА_6, які відносяться до 1993 року, наступні за записом датованим 29.07.92 року, а саме як: починаються з 10.11.1993 року, на обох сторонах п'ятого аркуша, вносились зміни шляхом підчистки, дописок та виправлень, а також було здійснено маскування виправлень шляхом зафарбування. Запис: "10.11. 1993 ОСОБА_8 38 л" на фрагменті клейкого пластирю, що міститься на рентгенівському знімку, який прикріплено до шостого аркуші амбулаторної картки №9742 ОСОБА_6, не містять ознак виправлень. На лицевій стороні п'ятого аркуша амбулаторної картки №9742 ОСОБА_6: запис: "10.11.08" виправлено на: "10.11,93"; плямою замасковано запис: "7/.XI.08 підпис", який виправлено на: "14.ХІІ 93 г підпис".На зворотній стороні п'ятого аркуша амбулаторної картки №9742 ОСОБА_6: запис: "14/ХІ0 " виправлено на: "14/ХІІ1993р";плямою замасковано запис: «40.11.08 підпис», який виправлено на: "10.X11 1993 підпис" (а/с 23 Том ІІІ).

Крім того, у зв'язку з відмовою ОСОБА_2 надати дозвіл на пошкодження розписки з метою проведення експертних досліджень, надати відповідь на ряд поставлених питань перед експертом щодо давності, відповідності тексту підпису ОСОБА_6, періоду написання тексту та підпису на розписці не представилось можливим.

Разом з тим, вказаним вище висновком експерта встановлено, що Розписка датована 10.12.1993 року від імені ОСОБА_6 не містить ознак "штучного старіння" записів та підпису (а/с 23 Том ІІІ).

У відповідності до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Крім того, відповідно до положень ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Оскільки в судовому засіданні не встановлено набуття права власності ОСОБА_4 в порядку спадкування на будь-яке майно, яке належало його матері за життя, а також враховуючи відсутність належних та допустимих доказів, які б беззаперечно вказували на існування між покійними ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_2 договірних відносин, які випливають з договору позики, відсутні підстави для задоволення зустрічного позову.

На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 535,548,549,553,554 ЦК УРСР, ст.ст. 5,15,16,48,388,392,1282 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 58, 60,61, 64, 88, 212-215, 218, 294, 360-7 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на майно, витребування майна - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за боргами спадкодавців - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці О. Б. Войтун