АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/8217/15 Головуючий: 1 інстанції
Справа: № 646/8136/13-ц ОСОБА_1
Категорія: стягнення боргу Доповідач: Даниленко В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Швецової Л.А., Бровченка І.О.,

За участю секретаря: Каменської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2013 року позивачка ОСОБА_3 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, у якому вказувала на те, що 16 жовтня 2012 року між нею, як позикодавцем, та відповідачкою ОСОБА_2, як позичальницею, було укладено Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований у реєстрі за № 2818, згідно якого позивачка передала у власність відповідачки ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 296 000,00 грн., що за згодою сторін на той час складало еквівалент 37 000,00 дол. США, які позичальниця ОСОБА_2 зобовязалась повернути позикодавцю в розмірі визначеного еквіваленту не пізніше 16 січня 2013 року в порядку та в строки, визначені сторонами в договорі, а саме:

- не пізніше 16 листопада 2012 року - еквівалент 1 000,00 дол. США;

- не пізніше 16 грудня 2012 року - еквівалент 1 000,00 дол. США;

- не пізніше 16 січня 2013 року - еквівалент 35 000,00 дол. США.

16 листопада та 16 грудня 2012 року відповідачка ОСОБА_2 повернула позивачці частину запозичених грошових коштів, а саме: 2 000,00 дол. США, як те і передбачалось умовами договору позики.

Проте, в подальшому відповідачка ОСОБА_2 припинила виконувати взяті на себе договірні зобовязання, жодних дій щодо повернення позивачці грошового боргу не вчиняє та обіцянки про повернення хоча б частини запозичених грошових коштів не виконує.

Письмова вимога позивачки, направлена на адресу відповідачки про виконання узятих на себе боргових зобовязань також залишилися без відповідного реагування з боку останньої і залишок запозичених грошових коштів до цього часу позивачці не повернуто.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що в добровільному порядку відповідачка ОСОБА_2 виконувати узяті на себе боргові зобовязанння не бажає, позивачка ОСОБА_3 просила суд на підставі ст.ст. 192, 526, 533, 625, 629, 1046-1050 ЦК України примусово стягнути з останньої на її користь заборгованість за укладеним між ними Договором позики від 16.10.2012 року, яка складається з основного боргу в розмірі 35 000,00 дол. США.

Процентів за весь час користування позикою, розмір яких згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України у даному випадку визначається за обліковою ставкою НБУ:

Еквівалент неповернутої частини позики $ СШАВідповідний період користування запозиченими грошовими коштамиКількість днівОблікова ставка НБУ у відповідному періоді користування позикою %Еквівалент нарахованої суми процентів, $ США (1 х 3 х 4 /100%/365 днів)
12345
37 000,00з 16.10.2012 року по 16.11.2012 року31 7,5235,00
36 000,00з 16.11.2012 року по 16.12.2012 оку30221,00
35 000,00з 16.12.2012 року по 10.06.2013 року1761 265
з 10.06.2013 року по 21.08.2013 року727,0483,00
Загальна сума процентів2 204,00

Отже, загальна сума процентів за користування відповідачкою ОСОБА_2 запозиченими у позивачки грошовими коштами складає: 2 204,00 дол. США.

Трьох процентів річних від простроченої суми за весь час прострочення, розрахованих на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України: 35 000,00 дол. США х 3% : 365 (кількість днів у році) х 217 (кількість днів прострочення з повернення боргу - з 16 січня 2013 року по 21 серпня 2013 року (день звернення з позовом до суду) = 480,00 дол. США.

Штрафу (пені), нарахованої за прострочення позичальницею - відповідачкою по справі ОСОБА_2 своїх договірних зобовязань, у розмірі 5 % (пяти) відсотків від неповернутої суми позики за кожен день прострочення, як те передбачено умовами п. 7 укладеного між сторонами Договору позики: 35 000,00 дол. США х 5 % х 217 (кількість днів прострочення з повернення боргу - з 16 січня 2013 року по 21 серпня 2013 року (день звернення з позовом до суду) = 379 759, дол. США.

При цьому, додатково посилаючись на положення ст. 530 ЦК України позивачка ОСОБА_3 просила суд стягнути з відповідачки ОСОБА_5 на її користь основну заборгованість за Договором позики від 16 жовтня 2012 року з урахуванням процентів за користування позикою та трьох процентів річних у сумі, еквівалентній 37 828,00 дол. США; передбачену сторонами неустойку за порушення позичальницею узятих на себе договірних зобовязань у сумі, еквівалентній 379 750,00 дол. США, а всього грошову суму, еквівалентну 417 578,00 дол. США, в перерахунку за офіційним курсом гривні до іноземної валюти (USD), встановленим НБУ на день ухвалення рішення по справі, та судові витрати, повязані з її розглядом.

Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_3 заборгованість за Договором позики від 16 жовтня 2012 року в загальній сумі 3 337 700 грн. 95 коп.

При цьому судом першої інстанції вирішено й питання судових витрат по справі, стягнуто з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_3 3 441,00 грн. судового збору, сплаченого нею при зверненні до суду.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2014 року заяву відповідачки ОСОБА_2 про перегляд ухваленого судом першої інстанції по справі заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі відповідачки ОСОБА_5 ставилося питання про зміну зазначеного заочного рішення, ухваленого по справі.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги відповідачка ОСОБА_5 посилалась на неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення судом норм матеріального й процесуального права, що частково призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті заявлених ОСОБА_3 позовних вимог.

Зокрема, апелянт ОСОБА_5 вказувала на те, що в абз. 2 п. 1 укладеного між сторонами Договору позики від 16 жовтня 2012 року останні домовилися, що в разі прострочення будь-якого з наведених у договорі повернень запозичених грошових коштів, термін повернення всієї суми позики встановлюється на 30 (тридцятий) календарний день з дня надходження на поштове відділення, що обслуговує будинок за адресою Позичальниці, вказаною в цьому договорі, вимоги Позикодавця про повернення всієї суми позики в цілому.

Фактично вказаний пункт Договору змінює строки виконання грошового зобовязання у разі настання обумовлених цим пунктом обставин (прострочення виконання та направлення вимоги про усунення допущених порушень).

Згідно матеріалів цивільної справи відповідна вимога Позикодавця ОСОБА_3 про повернення всієї суми позики була направлена на адресу Позичальниці 04.07.2013 року та могла зявитися на поштовому відділенні відповідачки не раніше 05.07.2013 року, а відтак 30-м календарним днем для виконання зобовязання в повному обсязі є 03.08.2013 року, з наступного дня після якого й повинна нараховуватися пеня та три проценти річних за порушення зобовязання до дня звернення позивачки з позовом до суду, а саме:

- три проценти річних становлять - 35 000,00 дол. США : 100 х 3 : 365 х 18 (днів прострочення) = 51,78 дол. США;

- розмір пені становить: 35 000,00 дол. США : 100 х 5 х 18 (днів прострочення) = 31 500,00 дол. США.

Крім того, при задоволенні вимог про стягнення на користь позивачки ОСОБА_3 процентів за користування запозиченими грошовими коштами, суд першої інстанції не перевірив загальної кількості днів нарахування цих процентів, а також той факт, що облікова ставка НБУ з 13.08.2013 року по 21.08.2013 року становила 6,5 % річних, а не 7 % річних, як наведено в розрахунку позивачки, в звязку з чим загальна сума нарахованих процентів за користування позикою повинна становити 2 201,84 дол. США, а не 2 204,00 дол. США, як зазначено в оскаржуваному судовому рішенні.

Також апелянт ОСОБА_5 вказувала й на те, що участі у розгляді справи судом першої інстанції по суті вона не приймала й про час та місце розгляду справи районним судом належним чином не повідомлялась, а тому була позбавлена можливості скористатися своїми процесуальними правами та заявити клопотання про застосування судом ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшення розміру нарахованої позивачкою неустойки за порушення позичальницею узятих на себе боргових зобовязань, з огляду на скрутне матеріальне становище відповідачки, яка тривалий час не працює та змушена здійснювати постійний догляд за своїми непрацездатними, хронічно хворими батьками похилого віку (батько, ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_1, мати, ОСОБА_7 - 16.07.1933 р.н.).

Посилаючись на вказані обставини, відповідачка ОСОБА_5 просила апеляційний суд змінити заочне рішення суду першої інстанції, ухвалене по справі, яке є предметом апеляційного оскарження, та задовольнивши заявлені позивачкою ОСОБА_3 вимоги частково, стягнути з неї на користь останньої заборгованість за Договором позики від 16 жовтня 2012 року в загальній сумі 549 547 грн. 68 коп., зменшивши при цьому розмір судового збору, який підлягає компенсації позивачці, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2015 року оскаржуване заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2013 року, ухвалене по справі, було змінено.

Стягнуто з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_3 заборгованість за Договором позики від 16 жовтня 2012 року в загальному розмірі 294 645 грн. 81 коп., а також судовий збір у розмірі 2 379 грн. 90 коп.

У задоволенні решти, заявлених позивачкою ОСОБА_3 вимог, судом апеляційної інстанції було відмовлено.

Додатковим рішенням Апеляційного суду Харківської області від 02 червня 2015 року стягнуто з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_3 проценти за користування позикою у розмірі 17 653 грн. 89 коп., що є еквівалентом 2 204,00 дол. США за офіційним курсом НБУ.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 жовтня 2015 року рішення Апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2015 року скасовано в звязку з неправильним застосуванням апеляційним судом до спірних правовідносин норм матеріального права, що їх регулюють, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення районного суду у відповідності до приписів ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга відповідачки ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущений строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Проте, в даному випадку ухвалене судом першої інстанції у справі рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам процесуального закону.

Задовольняючи заявлені позивачкою ОСОБА_3 вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачка ОСОБА_2 не виконала узятих на себе зобовязань за укладеним між сторонами договором позики, а відтак існуюча заборгованість, а також відповідні проценти за користування позикою та неустойка, а також 3 % річних за порушення позичальницею своїх боргових зобовязань, підлягають примусовому стягненню з неї на користь позикодавиці в розмірі, розрахованому останньою.

Однак, повністю погодитися з такими висновками районного суду судова колегія погодитися не може, оскільки ці висновки зроблені судом першої інстанції без повного зясування фактичних обставин, що мають значення для справи, належної перевірки та обґрунтованості розміру заявлених позивачкою вимог, а також відповідного правового аналізу суті правовідносин, що виникли між сторонами цивільно-правового спору.

За приписами ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність, у тому числі й у судовому порядку.

Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів.

Загальні умови виконання зобовязань передбачені ст. 526 ЦК України, за приписами якої зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За приписами ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобовязання згідно зі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання (ч. 1 ст. 625 ЦК України).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

За змістом ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає предявлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

За приписами ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня фактичного повернення позики.

Указані правила в цілому спрямовані на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів та порядок їх сплати не визначався.

Таким чином, проценти, передбачені вказаною правовою нормою є платою за користування чужими грошовими коштами, яка за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, тобто проценти за договором позики нараховуються до моменту повного повернення запозичених грошових коштів та виконання всіх передбачених договором грошових зобовязань.

Обовязок боржника сплачувати проценти за користування чужими грошовими коштами передбачений і ст. 536 ЦК України, яка має імперативний характер за виключенням правовідносин між фізичними особами.

Відповідно до коментованої статті за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Правові наслідки порушення зобовязань передбачені ст. 611 ЦК України, за змістом якої у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до положень ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Згідно приписів ч. ч. 2, 3 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує суму збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

За загальними правилами ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом відповідної валюти, на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобовязання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України.

Як розяснено в п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У звязку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні.

У разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Наслідки порушення договору позичальником встановлені ст. 1050 ЦК України.

Відповідно до частини першої коментованої статті в разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

При цьому слід враховувати, що, попри подібність правової природи п. 3 ст. 549 ЦК України (щодо сплати пені) та ст. 625 ЦК України (щодо сплати трьох процентів річних), які в обох випадках застосовуються як відповідальність за порушення грошового зобовязання, ці правові норми є різними за своєю правовою природою, оскільки передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України наслідки порушення боржником грошового зобовязання не є неустойкою. Крім того, слід мати на увазі, що правова природа процентів, передбачених ст. 625 ЦК України, також не є тотожною з процентами за правомірне користування чужими грошовими коштами, передбаченими статтями 536, 1048 ЦК України, позаяк проценти (ч. 2 ст. 625 ЦК України) виконують відповідну самостійну компенсаційну функцію, а саме: плату за неправомірне користування чужими грошовими коштами в позадоговірний період.

Як встановлено по справі, 16 жовтня 2012 року між позивачкою ОСОБА_3, як позикодавцем, та відповідачкою ОСОБА_2, як позичальницею, було укладено Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований у реєстрі за № 2818, згідно якого позивачка передала у власність відповідачки грошові кошти в сумі 296 000,00 грн., що за згодою сторін на той час складало еквівалент 37 000,00 дол. США, які позичальниця ОСОБА_2 зобовязалась повернути позикодавцю в розмірі визначеного еквіваленту до іноземної валюти (USD) не пізніше 16 січня 2013 року в порядку та в строки, визначені сторонами в договорі, а саме:

- не пізніше 16 листопада 2012 року - еквівалент 1 000,00 дол. США;

- не пізніше 16 грудня 2012 року - еквівалент 1 000,00 дол. США;

- не пізніше 16 січня 2013 року - еквівалент 35 000,00 дол. США.

При цьому в п. 7 Договору сторони домовилися, що за прострочення виконання своїх зоовязань Позичальник повинен сплатити на користь Позикодавця штраф (пеню) в розмірі 5 % (пять) відсотків за кожен день прострочення від суми неповернутої позики.

16 листопада та 16 грудня 2012 року відповідачка ОСОБА_2 повернула позивачці ОСОБА_3 частину запозичених грошових коштів, а саме: 2 000,00 дол. США, як те і передбачалось умовами договору позики, що підтверджується відповідними розписками позикодавиці (а.с.60, 61) та сторонами спору визнається й не заперечується.

Проте, залишок грошового боргу за укладеним між сторонами договором позики в розмірі, еквівалентному 35 000,00 дол. США, що за офіційним курсом гривні до іноземної валюти - доллара США, встановленим Національним банком України на момент прийняття судом першої інстанції оскаржуваного рішення (03.12.2013 року), а саме: Доллар США (USD) - 7.993 грн. складає: 35 000,00 дол. США х 7.993 грн. = 279 755,00 грн., позичальниця ОСОБА_2 позивачці ОСОБА_3 не повернула, тобто узяті на себе договірні зобовязання належним чином не виконала, а відтак зазначена грошова сума підлягає примусовому стягненню з відповідачки на користь позивачки, як про це правильно зазначив суд першої інстанції.

Поміж тим, позивачка ОСОБА_3 має право на отримання від позичальниці ОСОБА_2 і процентів за весь час користування нею позикою, розмір яких згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України у даному випадку за відсутності домовленості сторін визначається за обліковою ставкою НБУ:

Еквівалент неповернутої частини позики $ СШАВідповідний період користування запозиченими грошовими коштамиКількість днівОблікова ставка НБУ у відповідному періоді користування позикою %Еквівалент нарахованої суми процентів, $ США (1 х 3 х 4 /100%/365 днів)
12345
37 000,00з 16.10.2012 року по 16.11.2012 року31 7,5235,68
36 000,00з 16.11.2012 року по 16.12.2012 року30221,92
35 000,00з 16.12.2012 року по 09.06.2013 року1751 258,56
з 10.06.2013 року по 12.08.2013 року 647,0429,59
з 13.08.2013 року по 21.08.2013 року 96,556,09
Загальна сума процентів2 201,84

Таким чином, загальна сума процентів за користування позикою за вказаний період у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить: 2 201,84 дол. США х 7.993 грн. = 17 599,31 грн.

Також позичальниця ОСОБА_2 повинна сплатити на користь позивачки ОСОБА_3 три проценти річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, а саме: 35 000,00 дол. США х 3% (три проценти річних) : 365 (кількість днів у році) х 217 (кількість днів прострочення з повернення боргу - з 16 січня 2013 року по 21 серпня 2013 року (день звернення з позовом до суду) = 624,00 дол. США, що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить: 624,00 дол. х 7.993 грн. = 4 950,19 грн.

Крім того, згідно п. 7 укладеного між сторонами Договору позики відповідачка ОСОБА_2 за порушення виконання узятих на себе зобовязань щодо своєчасного повернення запозичених грошових коштів повинна сплатити на користь позивачки штраф (пеню), яка складає: 35 000,00 дол. США х 5 % х 217 днів прострочення = 379 750 дол. США, що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить: 379 750 дол. США х 7.993 грн. = 3 035 341,75 грн.

Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції у цілому правильно керувався нормами матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а також умовами укладеного між сторонами Договору позики від 16 жовтня 2012 року, а тому дійшов обґрунтованого висновку про примусове стягнення з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_3 існуючої заборгованості з нарахованими процентами за весь період користування запозиченими грошовими коштами та трьох процентів річних від суми боргу за весь час прострочення виконання грошового зобовязання.

Однак, визначаючи загальну суму основного боргу за договором позики, яка підлягає стягненню з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_3, суд першої інстанції належним чином не перевірив наданий позивачкою розрахунок розміру процентів за користування позикою з урахуванням діючої на той час облікової ставки НБУ та кількості днів користування запозиченими грошовими коштами в різні періоди, що призвело до неправильного визначення розміру цих процентів, які підлягають стягненню з боржниці на користь позивачки.

Також, задовольняючи заявлені позивачкою ОСОБА_3 вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що розмір штрафу (пені), що підлягає сплаті позичальницею ОСОБА_2 за умовами договору, є занадто значним та в декілька разів перевищує саму суму основного боргу з нарахованими процентами.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2013 року, ухвалене по справі, не може бути визнане цілком законним, обґрунтованим, а тим паче, справедливим, у звязку з чим судова колегія вважає за необхідне на підставі п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України змінити це судове рішення, та частково задовольнивши заявлені позивачкою ОСОБА_3 вимоги, стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на користь останньої заборгованість за Договором позики від 16 жовтня 2012 року в загальному розмірі: 1 302 341(один мільйон триста дві тисячі триста сорок одну) грн. 94 коп., яка складається з основного боргу за договором позики: 279 755,00 (двісті сімдесят девять тисяч сімсот пятдесят пять) грн.; процентів за користування запозиченими грошовими коштами - 17 599 (сімнадцять тисяч пятсот девяносто девять) грн. 31 коп., трьох процентів річних від простроченої суми позики - 4 950 (чотири тисячі девятсот пятдесят) грн. 19 коп., а також штрафу (пені) за прострочення виконання узятих на себе боргових зобовязань, зменшивши заявлений позивачкою його (її) розмір з 3 035 341,75 грн. до 1 000 000,00 грн., застосувавши при цьому положення ч. 3 ст. 551 ЦК України, оскільки хоча розмір неустойки за прострочення позичальницею своїх договірних зобовязань щодо своєчасного повернення отриманої позики й розрахований позивачкою відповідно до умов договору, але ця неустойка за своїм розміром значно перевищує розмір самого боргу за Договором позики, є явно завищеною, та не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності та розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, в звязку з чим наявність у даному випадку у кредитора можливості стягувати з позичальниці надмірної грошової суми як неустойки спотворює її дійсне правове призначення, позаяк із засобу розумного стимулювання боржниці виконувати основне грошове зобовязання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для останньої та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором за відсутності реальних негативних наслідків для нього через прострочення позичальницею виконання своїх договірних зобовязань (з огляду на тривале вичікування позивача для звернення до суду з вимогою про примусове стягнення з боржниці несплаченого боргу).

При цьому судова колегія вважає доцільним зазначити, що подальше зменшення нарахованої до стягнення з позичальниці ОСОБА_2 неустойки за порушення нею своїх боргових зобовязань є недоцільним, оскільки з урахуванням дати прийняття районним судом по справі рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 (03 грудня 2013 року) та значного зростання з того часу офіційного курсу долара США по відношенню до національної валюти - гривні (більш ніж у три рази), присуджена судом до стягнення з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_3 грошова сума взагалі може не покрити існуючу суму боргу, яка підлягала поверненню за договором позики в грошовому еквіваленті до іноземної валюти (USD).

Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що оскільки заочне рішення районного суду, яке є предметом апеляційного оскарження, апеляційним судом не скасовується й нове рішення по справі не постановлюється, а лише вносяться відповідні зміни в рішення суду першої інстанції, то при розрахунках грошових сум, які підлягають стягненню з позичальниці ОСОБА_2 на користь позикодавиці ОСОБА_3, застосовувався офіційний курс іноземних валют, встановлений Національним банком України на день ухвалення рішення, саме районним судом.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_2 про те, що в абз. 2 п. 1 укладеного між сторонами Договору позики від 16 жовтня 2012 року сторони домовилися, що в разі прострочення будь-якого з наведених у договорі повернень запозичених грошових коштів, термін повернення всієї суми позики встановлюється на 30 (тридцятий) календарний день з дня надходження на поштове відділення, що обслуговує будинок за адресою Позичальниці, вказаною в цьому договорі, вимоги Позикодавця про повернення всієї суми позики в цілому, а відтак нарахування трьох відсотків річних та штрафних санкцій за порушення позичальницею своїх договірних зобовязань повинно здійснюватися не раніше ніж з 03.08.2013 року, то ці доводи апелянта судова колегія оцінює критично та відхиляє, оскільки кінцевий строк повернення всієї суми запозичених грошових коштів позичальницею чітко визначений сторонами у підписаному ними договорі - не пізніше 16 січня 2013 року, а положення абзацу 2 п. 1 Договору позики (а.с. 10) за своїм змістом стосуються попередніх поточних платежів (16 листопада та 16 грудня 2012 року), тобто можливості реалізації кредитором своїх прав, передбачених ч. 2 ст. 1059 ЦК України.

Інші доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_2, що наведені на її обґрунтування, в даному випадку є несуттєвими, й не містять передбачених законом підстав для подальшої зміни чи скасування ухваленого судом першої інстанції по справі заочного рішення.

Що ж стосується питання розподілу судових витрат по справі, то це питання судова колегія вирішує відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України, виходячи із принципу пропорційності до розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, на підставі викладеного та керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 509, 525, 526, 530, 533, 536, 549, 551, 559, 610, 612, 625, 626-629, 1046-1050 ЦК України, ст. ст. 1, 3, 4, 10, 11, 88, 213, 214, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2013 року - змінити.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу за укладеним між сторонами Договором позики від 16 жовтня 2012 року в загальному розмірі: 1 302 341(один мільйон триста дві тисячі триста сорок одну) грн. 94 коп., яка складається з основного боргу за договором позики: 279 755,00 (двісті сімдесят девять тисяч сімсот пятдесят пять) грн.; процентів за користування запозиченими грошовими коштами - 17 599 (сімнадцять тисяч пятсот девяносто девять) грн. 31 коп.; трьох процентів річних від простроченої суми позики - 4 950 (чотири тисячі девятсот пятдесят) грн. 19 коп., а також штрафу (пені) за прострочення виконання узятих на себе боргових зобовязань у розмірі 1 000 000 (одного мільйона) грн.

У задоволенні решти заявлених ОСОБА_3 позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати, понесені нею по справі, а саме: 1 376 (одну тисячу триста сімдесят шість) грн. 40 коп. судового збору, сплаченого при зверненні до суду першої інстанції.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: