АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Судді-головуючого: ОСОБА_2

Суддів колегії: ОСОБА_3, ОСОБА_4

при секретарі Левцунову І.В.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Обласного комунального вищого навчального закладу «Дніпропетровський театрально-художній коледж» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

встановила:

ОСОБА_5 звернувся з апеляційною скаргою на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2015 року, де ставить питання про його скасування, посилаючись на те, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2015 року відмовлено ОСОБА_5 у задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що позивач працює за основним місцем роботи у Комунальному закладі культури Дніпропетровському драматичному молодіжному театрі Віримо Дніпропетровської міської ради провідним майстром сцени /а.с.21/.

Наказом Обласного комунального вищого навчального закладу «Дніпропетровський театрально-художній коледж» №44 від 27.08.2013 року ОСОБА_5 прийнято на роботу викладачем сценічної мови по сумісництву з 02.09.2013 року по 27.06.2014 року, на підставі заяви позивача від 27.08.2013 року /а.с.22-24/.

Листом відповідача від 14.03.2014 року №176 позивача сповіщено про закінчення терміну роботи в коледжі за сумісництвом з подальшим звільненням з посади з 30.06.2014 року /а.с.25/.

Наказом відповідача №54 від 16.06.2014 року Про звільнення викладачів-сумісників з 27.06.2014 року звільнено зокрема позивача /а.с.4-5/.

Наказом відповідача №171 від 13.10.2014 року внесено доповнення до наказу №54 від 16.06.2014 року, зазначено підставою звільнення викладачів-сумісників п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України /а.с.27/.

Згідно довідки відповідача №632 від 27.10.2014 року: при звільненні відповідач розрахувався з позивачем, виплачена компенсація за невикористану відпустку/а.с.28-29/. Дана обставина в судовому засіданні сторонами не заперечувалася.

Враховуючи встановлені обставини вимоги законодавства, суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову у позові, оскільки між сторонами укладений строковий трудовий договір, який не оспорений, та після закінчення строку договору позивач звільнений з роботи, відповідно до чинного законодавства.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, апеляційний суд не находить підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обємі зясував права та обовязки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку. Висновки суду підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, поясненнями учасників процесу.

При вище наведених обставинах справи, суд першої інстанції, відповідно до 21, 24, 36 КЗпП України, п. 9 постанови Пленум Верховного Суду України, від 06.11.1992, № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", ст.ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у позові.

Приведені в апеляційній скарзі доводи, що позивач не мав бажання працювати за строковим трудовим договором, з яким не ознайомлений, не можуть бути підставою для скасування рішення та поновлення позивача на роботі, оскільки наказ №44 від 27.08.2013 року, яким ОСОБА_5 прийнятий на роботу викладачем сценічної мови по сумісництву, позивачем не оспорений.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992, № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", оскільки згідно з ч. 2 ст. 23 КЗпП (в редакції від 19 січня 1995 року) трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку.

Посилання апелянта на те, що він не отримав від відповідача листа про закінчення терміну роботи, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки допитані в судовому засіданні свідки підтвердили отримання позивачем такого листа/а.с.25, 26/.

Між тим, припинення строкового трудового договору після закінчення його строку не зобовязує відповідача попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, оскільки укладаючи строковий трудовий договір, працівник виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду посилання апелянта на те, що в наказі про звільнення відсутня правова підстава звільнення, оскільки відповідачем в подальшому наказом від 13.10 2014 року № 171 внесені доповнення до наказу №54 від 16.06.2014 року, та зазначено правову підставу звільнення викладачів-сумісників за п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України, тобто припинення трудового договору внаслідок закінчення строку, на який були прийняті наказом №44 від 27.08.2013 року викладачі-сумісники, в тому числі і позивач /а.с.27/.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки вони зводяться до іншої оцінки фактичних обставин справи, яка відрізняється від зробленої судом першої інстанції оцінки, і висновків суду не спростовують.

Районний суд розглянув справу у відповідності із вимогами ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України про змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, в межах заявлених вимог та на підставі наданих суду доказів.

Судом апеляційної інстанції не встановлено порушень матеріального або процесуального закону, які могли б потягти за собою скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позовних вимог.

Таким чином, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду набуває законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів, з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: