АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/5761/15 Головуючий 1 інст.: Грінчук О.П.
Справа № 642/869/15ц Доповідач: Хорошевський О.М.
Категорія: договірні
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого, судді - Хорошевського О.М.,

суддів: Пшенічної Л.В., Кругової С.С.

за участю секретаря - Пуль С.І..

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс»

на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 16 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» про визнання договору недійсним,-

встановила:

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про захист прав споживачів в якому просив визнати договір фінансового лізингу від 13 жовтня 2014 року укладений між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» № 01/14-00084 нікчемним та застосувати наслідки нікчемного правочину та стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в розмірі 21195 грн., сплачені на виконання нікчемного договору як авансовий платіж.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 13.10.2014 року він уклав з відповідачем договір лізингу з додатками. Метою укладання договору було придбання транспортного засобу - автомобіля «Renault Dokker» на суму 211950,00 грн. Позивач посилався на те, що відповідач не має ліцензії для надання будь-яких фінансових послуг з залученням фінансових активів від фізичних осіб, договір лізингу нотаріально не посвідчений, не містить відомостей, які є істотними умовами договору. Діяльність, якою займається відповідач є нечесною підприємницькою практикою, такою, що водить споживачів в оману, а тому укладений договір не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів та ст. 220 ЦК України і є нікчемним.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 16 червня 2015 року позовні вимоги задоволені. Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 01/14-00084 від 13.10.2014 року з додатками, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс». Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 21195,00 грн. та судовий збір в сумі 243,60 грн. на користь держави.

В апеляційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» просить рішення суду першої інстанції скасувати як ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та постановити нове рішення яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Скарга містить посилання на те, що судом першої інстанції не вірно тлумачено спірний договір, як договір прямого лізингу, що в подальшому призвело до неправильного висновку щодо відсутності у Договорі його предмету з індивідуальними ознаками та специфікою.

Крім того зазначено, що суд не врахував того, що між сторонами було укладено цивільно-правовий договір з дотриманням усіх вимог які передбачені чинним законодавством.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції входив лише з того, що правочин суперечить актам цивільного законодавства, а саме імперативного припису законодавства про необхідність зазначення переліку індивідуальних ознак предмету лізингу як обов'язкової істотної умови договорів даного виду.

Проте з таким висновком погодитись не можна, оскільки він не відповідає вимогам закону.

Судом встановлено, що 13.10.2014 року між ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" та ОСОБА_1 було укладено договір № 01/14-00084 фінансового лізингу з додатками (а.с. 6-19).

Відповідно до п. 1.3 укладеного договору фінансового лізингу лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - «Renault Dokker» вартістю 211950,00 грн., у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності на нього на лізингоодержувача згідно з умовами договору (п. 1.5 договору).

Пунктами 1.7, 1.8 договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачу протягом строку не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу, комісії за організацію та оформлення договору (10% від вартості предмету лізингу та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж продовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання договору, платежами визначеними в додатку №1 до договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію.

13 жовтня 2014 року ОСОБА_1 сплатив ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» 22400,00 гривень, як авансовий платіж згідно договору (а.с. 19-20).

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, колегія суддів приходить до наступного.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України "Про фінансовий лізинг".

Правовідносини, що виникають із договору лізингу, регулюються параграфом 6 глави 58 ЦК України.

Згідно ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг".

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Статтею 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі статтею 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

Посилання суду на приписи ч. 1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» згідно якої предметом договору фінансового лізингу може бути неспоживча річ, визначена індивідуальними ознаками, що не дотримано сторонами при укладанні оспорюваного договору не можна вважати обґрунтованим.

Згідно договору укладеного між сторонами предметом договору є автомобіль «Renault Dokker» (а.с. 6).

Вимоги ч. 1 ст. 806 ЦК України щодо визначення предмету лізингу специфікації сторонами виконане (а.с. 22).

Висновок суду про те, що індивідуальні ознаки, відповідно до вимог ч. 1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» повинні більш детально характеризувати річ не можна вважати обгрунтованим.

Враховуючи, що судом першої інстанції норми матеріального права застосовані неправильно оскаржуване рішення підлягає скасуванню з підстав передбачених п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України.

Відповідно ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Тому з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" колегія суддів стягує судові витрати у розмірі 121,80 грн. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, 315, 317, 319 ЦПК України судова колегія, -

вирішила:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 16 червня 2015 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "АвтоФінанс" судовий збір у розмірі 121,80 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді: