Провадження №2/761/369/2015
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді: Волошина В.О.

при секретарі: Авраменко Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на грошові кошти; стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и в:

В липні 2014р. позивачка ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 2-5) до відповідача ОСОБА_2, в якому просила суд, з урахуванням поданої заяви про уточнення позовних вимог (а.с. 78, 79):

- визнати за позивачкою право власності на грошові кошти у розмірі 31000,0 дол. США, що за курсом НБУ становить 401450,0 грн.;

- стягнути з відповідача на користь позивачки грошові кошти у розмірі 31000,0 дол. США, що за курсом НБУ становить 401450,0 грн.

Свої позовні вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що з липня 2002р. по травень 2014р. вона фактично перебувала у шлюбних відносинах з відповідачем, мала спільний бюджет. В 2006р. ОСОБА_4 - мати позивачки, подарувала останній 31000,0 дол. США, які набула від продажу власної квартири. Зазначені грошові кошти позивачка передала відповідачу для розміщення їх на вкладних (депозитних) рахунках з метою отримання прибутку. Після припинення стосунків між сторонами, відповідач відмовляється повернути позивачці зазначені кошти та визнавати їх її особистою власністю, а тому позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом.

В судовому засіданні позивачка та її представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, в редакції позову від 29 жовтня 2014р., просили суд позов задовольнити, наголошували, що факт отримання відповідачем від позивачки вищезазначеної суми грошових коштів може свідчити факт укладення відповідачем депозитних договорів з метою розміщення отриманих коштів.

Відповідач, про час і місце судового розгляду оповіщався у встановленому законом порядку за місцем своєї реєстрації, у судові засідання не з'являвся, про поважність причин неявки суд не повідомляв та не просив розглядати справу у свою відсутність, свого представника до суду не направив, заперечення проти позову не подавав.

Свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5 суду пояснили, що тривалий час знають сторін, так, свідок ОСОБА_4, є матір'ю позивачки і знайома з відповідачем, свідок ОСОБА_5 зазначала, що є подругою позивачки, але і добре спілкувалась з відповідачем. Свідкам відомо, що сторони, проживали разом і вели спільне господарство.

Свідок ОСОБА_6 зазначала, що після відчуження нею квартири в 2006р., вона вирішила надати грошові кошти своїй донці, для того щоб вона розпочала підприємницьку діяльність. Після надання їй грошових коштів, позивачка повідомила свідку, що вирішила передати ці кошти відповідачу для розміщення в банківських установах на вкладних рахунках і отримання процентів.

Свідок ОСОБА_5 повідомила суду, що у сторін були дуже гарні стосунки, проте відповідач ніде не працював.

Суд, заслухавши пояснення позивачки та її представника, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України).

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності з чч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

У відповідності з ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка вважала, що факт проживання її з відповідачем однією сім'єю, протягом 2002р.-2014р. є встановленим.

Крім того, позивачка також вважала встановленим факт отримання нею від ОСОБА_4 в дар грошових коштів у розмірі 31000,0 дол. США.

Разом з тим, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 ст. 717 ЦК України).

Відповідно ч. 5 ст. 719 ЦК України, договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За змістом ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до положень ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за № 9 від 06 листопада 2009р., з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Судом оцінюється критично договір дарування (а.с. 186), що наданий стороною позивача, в якості письмового доказу отримання коштів у розмірі 31000,0 дол. США від ОСОБА_4, оскільки зазначений договір є нікчемний, оскільки не складений в установленому законом порядку письмовій формі, а також є нотаріально не посвідченим. Таким чином, вищенаведений договір дарування не створює прав та обов'язків для сторін.

Пояснення допитаної в судовому засіданні свідка ОСОБА_4 про те що нею було подаровані грошові кошти позивачці у розмірі 31000,0 дол. США, судом оцінюється критично, і не можуть бути взяті до уваги, в силу положень ч. 2 ст. 59 ЦПК України, при цьому судом враховано, що зазначений свідок є матір'ю позивачки і зацікавлена у розгляді справи на стороні позивача.

Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача не було надано суду належних і допустимих доказів того, що грошові кошти у розмірі 31000,0 дол. США були передані позивачкою відповідачу, сам факт укладання відповідачем з банківськими установами договорів про відкриття рахунків та обслуговування платіжних карток не дає підстав для висновку про отримання відповідачем від позивачки грошових коштів у сумі 31000,0 дол. США.

Оцінюючи належність допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав про визнання за позивачкою права власності на грошові кошти у розмірі 31000,0 дол. США, що за курсом НБУ становить 401450,0 дол. США, а також стягнення зазначеної суми коштів з відповідача на користь позивачки.

Керуючись ст. ст. 3, 8, 10, 11, 17, 57 - 60, 88, 169, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223, 294 ЦПК України; ст. ст. 203, 207, 220, 717, 719 ЦК України; ст. ст. 21, 36, 74 СК України; Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за № 9 від 06 листопада 2009р., суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на грошові кошти; стягнення грошових коштів - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скаргипротягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: