АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого: Соколової В.В.

суддів: Головачова Я.В., Усика Г.І.

при секретарі Охневській Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 28.05.2015 у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Київської міської ради, треті особи: ОСОБА_3 , Оболонська районна у м. Києві державна адміністрація, комунальне підприємство «Оболоньжитлоексплуатація», комунальне підприємство «Керуюча дирекція з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

Справа № 756/9576/14-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/8894/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Шумейко О.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року позивачі звернулися до суду з вказаним позовом, в якому просили визнати за ними право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 в рівних частках.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з дня свого народження позивачі постійно проживають та безперервно користуються квартирою АДРЕСА_1. У 1945 році ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які є родичами позивачів, уклали з райжитлоуправлінням Подільського району м. Києва договір оренди квартир № 1 та 2 у вказаному будинку, в яких зобов'язалися виконати капітально-відновлювальний ремонт житлової площі. Після відновлення будинок став триквартирним. У 1952 році квартира № 2 перейшла у користування ОСОБА_8, який є батьком позивача ОСОБА_1. Починаючи з цього періоду у квартирі № 2 мешкає родина ОСОБА_8 у складі його дружини та двох дочок. За рішенням виконкому Подільської райради від 28.06.1982 ОСОБА_8 було передано в тимчасове користування квартиру № 1 у вказаному будинку. У 1990 році особовий рахунок на квартиру АДРЕСА_1 був переведений на позивача ОСОБА_9 у зв'язку із смертю її батька ОСОБА_8

Позивачі вказують, що у період з 1945 по 2006 роки їхніми родичами проводився капітально-відновлювальний ремонт квартир № 1 та АДРЕСА_1, внаслідок якого до будинку прибудовані окремі приміщення (кімната, кухня, санвузол) та загальна площа квартири стала складати 164.4 кв.м.. Ремонтні роботи виконувалися власними силами та за рахунок користувачів квартир № 1 та 2 зазначеного будинку. У 1987 році будинок був внесений до переліку непридатних до проживання будинків. З 1994 року оплата послуг газо-, водо-, енергопостачання, утримання будинку та прибудинкової території здійснюється мешканцями будинку безпосередньо постачальникам послуг. Балансоутримувач будинку послуг з утримання будинку, прибудинкової території не надає, поточний та капітальний ремонт не здійснює. На час звернення позивачів до суду спірний будинок реконструйовано, він є придатним та безпечним для експлуатації, фізичний знос будинку становить менше 30%. Також за час проведення капітальних та відновлювальних робіт відбулося фактичне злиття квартир № 1 та № 2.

Позивачі наголошують на тому, що вони добросовісно заволоділи квартирою АДРЕСА_1, продовжують відкрито, безперервно володіти зазначеним нерухомим майном протягом більше ніж 10 років, що є підставою для визнання права власності за набувальною давністю.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 28.05.2015 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Київської міської ради, треті особи: ОСОБА_3, Оболонська районна у м. Києві державна адміністрація, комунальне підприємство «Оболоньжитлоексплуатація», комунальне підприємство «Керуюча дирекція з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням, позивачами до суду першої інстанції подано апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, які мають значення для її вирішення. Вважаючи рішення суду першої інстанції таким, що постановлене за неповного дослідження обставин, невірної оцінки зібраним доказам, просять його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги.

В судовому засіданні позивачі підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просили про задоволення її вимог. Також підтримав апеляційну скаргу ОСОБА_10, третя особа у справі, проте після оголошення перерви в судове засідання не з'явився, участі в судових дебатах не приймав.

Представник Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації та представник КП «Оболоньжитлоексплуатація» заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважають рішення суду законним і обґрунтованими, просили залишити його без змін.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено добросовісність заволодінняспірним нерухомим майном та безтитульність такого володіння, оскільки позивач ОСОБА_1 є наймачем квартири № 2, її право користування є похідним від права користування її батька ОСОБА_8, що виникло на підставі договору найму від 01.11.1966 та рішення виконкому Подільської райради народних депутатів від 22.02.1990 № 32. Крім того, позивачі безпідставно продовжують володіти та користуватися квартирою № 1, в якій здійснили перепланування та яку приєднали до квартири № 2. Позивач ОСОБА_1, знала про відсутність у неї та членів її родини підстав для набуття права власності на квартиру №1, оскільки неодноразово була попереджена місцевими органами влади про необхідність відновити стіни та звільнити зазначену квартиру. За таких обставин, можливість набуття позивачами права власності на спірну квартиру за набувальною давністю виключається.

Доводи позивачів стосовно того, що відповідач втратив до об'єкту нерухомості майновий інтерес, не здійснював капітальний ремонт тривалий час, що змусило позивача ОСОБА_1 та членів її родини за власний рахунок проводити поточний та капітальний ремонт помешкань, що суттєво поліпшило стан будинку та його придатність для проживання, здійснювати самостійно оплату вартості житлово-комунальних послуг та утримання будинку та прибудинкової території шляхом укладення відповідних договорів з обслуговуючими організаціями, розцінені судом як такі, що не свідчать про набуття позивачами права власності на спірну квартиру та не є підставою для набуття такого права.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідають вимогам чинного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02. 2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Якщо особа, яка заявляє про давність володіння, заволоділа чужим майном на підставі договору з його власником (оренди, зберігання тощо), який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності за відповідними вимогами (частина третя статті 344 ЦК). При цьому строк позовної давності починає обчислюватись з моменту закінчення строку дії договору, якщо інший строк повернення речі не був установлений самим договором.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва, передано до сфери управління Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації та закріплено на праві господарського відання без права розпорядження за комунальними підприємствами. На підставі розпорядження Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації від 10.06.2003 № 513 1-СП «Оболоньжитлоексплуатація» передано на праві повного господарського віддання без права відчуження житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 238,5 кв.м (а.с.133, т. 2).

Спірна квартира АДРЕСА_1 перебувала у безстроковому користуванні ОСОБА_8, який є батьком позивача ОСОБА_1. Після смерті останнього на позивача ОСОБА_1 було переведено особовий рахунок вказаної квартири, що вбачається з довідки про склад сім'ї та не заперечувалось стороною позивача в ході розгляду справи(а.с.112, т. 1, а.с.215 т. 2, а.с.8-11 т.3).

Як зазначає сама позивач, за час проведення капітальних, відновлювальних робіт відбулося фактичне злиття квартири № 1 та квартири № 2.

Згідно з актом обстеження квартири АДРЕСА_1, складеного 31.01.2007 комісією КП «Оболоньжитлоексплуатація», виявлено, що мешканці квартири № 2 займають площі квартир № 1 та 2, у квартирі № 1 двірні отвори виходу закладені, вихід з квартири перенесено в іншу кімнату (а.с.47 т. 2).

Київська міська державна адміністрація, Оболонська районна у м. Києві державна адміністрація та балансоутримувач спірного нерухомого майна - КП «Оболоньжитлоексплуатація» неодноразово у своїх листах від 05.05.2004, 29.11.2004, 02.11.2006, 27.02.2007, 20.04.2007, 10.10.2013 зверталися до позивача ОСОБА_1 з проханням звільнити незаконно зайняту квартиру № 1 за вказаною адресою та відновити стіни такої квартири (а.с.40. 43-44, 45-46,48,49, 58-59 т. 2).

За таких обставин слід погодитись з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачами добросовісності володіння, оскільки за набувальною давністю може набуватися право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, чи відмовився від права на належне йому нерухоме майно. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Добросовісне володіння має місце тоді коли володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

З матеріалів справи вбачається, що спірний будинок є комунальною власністю територіальної громади міста Києва, позивач ОСОБА_1 протягом всього часу користування знала, що здійснює користування чужою річчю, з огляду на наведені вище обставини та наявність укладеного безстрокового договору найму з власником.

В матеріалах справи відсутні дані про зняття будинку з балансу як об'єкта комунальної власності, на чому наполягають позивачі. Натомість вбачається, що Розпорядженням Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації № 513 від 10.06.2003 вказаний будинок переданий на баланс КП «Оболоньжитлоексплуатація» (а.с.212-214 т.2).

Як роз'яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справи у вищезгаданій постанові, враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила ст. 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 01.01.2004, положення ст. 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 01.01.2001. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01.01.2011. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01.01.2001, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01.01.2001. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю (п. 11).

Враховуючи наявність даних про перебування будинку на балансі як об'єкта комунальної власності з 10.06.2003 та правила обчислення строку давнісного володіння, доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції відсутності даних про перебування будинку у комунальній власності до цього не можуть бути прийняті до уваги суду в якості підстав для скасування рішення.

Посилання позивачів на втрату відповідачем майновий інтересу до спірного об'єкта нерухомості, що має прояв у відсутності здійснення капітального ремонту, що призвело до непридатності будинку для проживання, не надав житлово-комунальних послуг, що в свою чергу змусило позивача ОСОБА_1 та членів її родини за власний рахунок проводити капітальний ремонт помешкань для приведення будинку в придатний для проживання стан, та самостійно укладати договори на надання таких послуг не можуть бути прийняті до уваги суду з наступних підстав.

По-перше, проведення таких робіт без відповідного погодження з власником не свідчить про втрату ним майнового інтересу.

По-друге, в результаті проведених робіт не виникає права власності, оскільки таке не передбачено нормами чинного законодавства. А право власності в силу ст. 328 ЦК України набувається на підставах, що не заборонені законом.

З матеріалів справи вбачається, що згідно проекту квартири АДРЕСА_1 мали площу відповідно 38,5 кв.м., 11,6 кв.м..

Відповідно до листа виконавчого комітету Пущі-Водицької селищної ради народних депутатів подільського району м. Києва № 277 від 27.11.1998, вказаний орган не заперечує проти використання позивачем ОСОБА_1 вільної житлової площі квартири №1, без відкриття особового рахунку, згідно рішення № 285 Виконкому Подільського райради від 28.06.1982 (а.с.38 т.2)

Рішенням Київської міської Ради народних депутатів № 326 від 06.04.1987, додатку до нього «Перелік непридатних для проживання будинків, які підлягають знесенню», висновку БТІ, житлові приміщення у спірному будинку були визнані непридатними для проживання, які перебувають в аварійному стані.

Матеріали справи не містять даних про надання уповноваженими органами дозволу на реконструкцію житлового будинку в буд. АДРЕСА_1, розширення площі квартири № 2, як шляхом приєднання квартири № 1, так і прибудови інших приміщень в результаті яких площа кв. № 2 на даний час становить 163,3 кв.м..

З огляду на положення ст. 376 ЦКУкраїни право власності за набувальною давністю на об'єкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для даної мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Безпідставними є посилання позивача на відмову у реалізації права на приватизацію, оскільки суд не може перебирати на себе функції інших державних органів. А отже має місце невірне обрання позивачами способу захисту своїх прав.

Отже, позовні вимоги належним чином розглянуті судом першої інстанції, всім дослідженим доказам дана належна правова оцінка. Підстав для скасування рішення суду з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що висновки суду першої інстанції, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, судова колегія

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 - відхилити

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 28.05.2015 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: