АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
провадження № 22ц/790/5265/15 Головуючий 1 інст. - Грищенко І.О.
Справа №638/6612/15-ц Доповідач - Шаповал Н.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Шаповал Н.М.,

суддів: Кіпенка І.С.,

Котелевець А.В.,

за участю секретаря - Макаренко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон без дозволу батька - ОСОБА_2, в період часу з 05 червня 2015 року по 05 грудня 2015 року, та надати їй дозвіл на оформлення всіх проїзних та інших документів без дозволу відповідча.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з батьком дитини в зареєстрованому шлюбі ніколи не перебувала. 27.09.2006 року у них народилася дочка - ОСОБА_4. Після припинення стосунків з відповідачем в 2012 році дочка проживає з позивачкою. При цьому, батько з дочкою спілкується, проводить час, цікавиться життям дитини. ОСОБА_3 планує вивозити дочку для проходження учбових курсів в навчальному закладі «Початкова школа Мері Поппінс» в м. Берліні (Федеративна Республіка Німеччина) влітку 2015 року. Крім того, мати позивачки - бабуся дитини, проживає в м. Мюнхен (Федеративна Республіка Німеччина), куди вона також планує поїхати разом з дитиною восени 2015 року, у зв»язку з чим і просить надати дозвіл на виїзд дитини в період часу з 05 червня 2015 року по 05 грудня 2015 року. Також, зазначений період обумовлений тим, що до 2015 року батько безперешкодно надавав дозвіл на виїзд дочки за кордон. В березні 2015 року, коли позивачка мала намір виїхати по роботі (працює перекладачем) до Італії, та провести весняні канікули там разом з дочкою, батько відмовився надати дозвіл. На травневі свята ОСОБА_3 по роботі виїздила до Туреччини, звернулась до відповідача з приводу надання нотаріально оформленого дозволу дитині виїхати разом з нею, однак знов отримала відмову без пояснень причин.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 червня 2015 року позов ОСОБА_3 - задоволено. Надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі держави Україна до Федеративної Республіки Німеччини неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, з її матір»ю ОСОБА_3, яка гарантує її повернення в Україну, за відсутності згоди батька ОСОБА_2, в період часу з 05 червня 2015 року по 05 грудня 2015 року за наявності документів, яку підтверджують мету перетинання кордону України. Надано дозвіл ОСОБА_3 дозвіл на оформлення всіх проїзних документі в компетентних органах для тимчасового виїзду за кордон неповнолітньої ОСОБА_4 без згоди батька - ОСОБА_2. Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги заявник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вказує, що дозвіл ним було надано на виїзд дитини за кордон по 05 серпня 2015 року, оскільки він планував відпочинок з дитиною влітку; крім того, посилається на недоведеність позивачкою позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з врахування інтересів дитини, а саме, що поїздка за кордон спрямована на розвиток дитини, на ознайомлення з культурними, національними та історичними цінностями народу іншої країни; заперечення відповідача спростовуються вимогами чинного законодавства.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає правильними.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, є донькою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.9).

Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

За приписами ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положень ст. 151 СК України, вправі обирати самі.

Згідно вимог ст. ст. 154, 155 СК України, батьки мають право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини; здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають грунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Матеріали справи свідчать, що позивачка, як мати дитини, вивезла останню до Федеративної Республіки Німеччини за навчальною програмою для ознайомлення дитини з історією та культурою країни за згодою батька до 05 серпня 2015 року. (а.с.39-54).

Крім того, мати позивачки, бабуся ОСОБА_4, мешкає у ФРН.

Баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків (ч.ч.1,2 ст.257 СК України).

Частиною 3 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» встановленого, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, а також без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, за умови пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Статтями 10, 11, 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_2 надав дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої доньки за кордон до ФРН в період з 05 червня 2015 року по 05 серпня 2015.

Із довідки, виданої 10. 07. 2015 року початковою школою Мері Поппінс вбачається, що ОСОБА_4 на теперішній час навчається у «Початковій школі Мері Поппінс» (м. Берлін, ФРН) у якості запрошених іноземних учнів.

Як свідчать матеріали справи і підтвердив представник позивачки в судовому засіданні, навчання триватиме до 05 грудня 2015 року.

За змістом ч. 1 ст. 3, ст.18 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.91 р. №789-ХІІ), та ч. 7 і ч. 8 ст. 7 СК України, усі дії щодо дітей та регулювання сімейних відносин мають здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

За приписами ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

З урахуванням вищевказаного, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи та вимогами чинного законодавства.

Суд повно та всебічно з'ясував обставини по справі, наданим доказам дав належну оцінку і постановив законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

РішенняДзержинського районного суду м. Харкова від 02 червня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий - /підпис/

Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом,

Суддя -