Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Донецької області від 20 червня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду із указаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що ухвалою Першотравневого районного суду Донецької області від 11 вересня 2008 року було забезпечено його позов до ОСОБА_5 про стягнення боргу за розпискою шляхом накладення арешту на автомобіль Toyota Solara 2006 року випуску, д/н НОМЕР_1, та на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1. Рішенням апеляційного суду Донецької області від 18 жовтня 2011 року стягнуто із ОСОБА_5 на його користь борг у розмірі 497 474, 50 грн та залишено без змін рішення суду першої інстанції про стягнення процентів за користування позикою у розмірі 32 288, 52 грн.

28 листопада 2011 року відкрито виконавче провадження із примусового виконання указаного судового рішення, у межах якого з'ясувалося, що на підставі ухвали Першотравневого районного суду Донецької області від 19 червня 2012 року знято арешт із квартири АДРЕСА_1 за заявою ОСОБА_4, яка подарувала квартиру ОСОБА_6 за договором від 14 серпня 2012 року.

Посилаючись на те, що ухвалою апеляційного суду Донецької області від 11 червня 2013 року скасовано ухвалу районного суду від 19 червня 2012 року про зняття арешту із квартири, тобто скасовано правові наслідки, передбачені нею, а тому договір дарування квартири є таким, що вчинений у період заборони на її відчуження, просив визнати його недійсним.

Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 24 лютого 2014 року позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 14 серпня 2012 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 20 червня 2014 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про відмову у позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 73 СК України, за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

Статтею 371 ЦК України визначається, що кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, для звернення стягнення на неї здійснюється у порядку, встановленому ст. 366 <http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/435-15/print687070> цього Кодексу.

На підставі ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 152 <nau://ukr/1618-15|st152/> ЦПК <nau://ukr/1618-15/> України позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно, що належить відповідачу.

У разі задоволення позову суд на підставі ст. 217 <nau://ukr/1618-15|st217/> ЦПК <nau://ukr/1618-15/> за заявою особи, яка бере участь у справі, також може вжити заходів для забезпечення виконання рішення.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Встановлено, що ОСОБА_4 та боржник ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі із 21 жовтня 2003 року по 31 жовтня 2008 року.

За договором купівлі-продажу від 19 жовтня 2004 року № 4012 на ім'я ОСОБА_4 придбано та зареєстровано квартиру АДРЕСА_1.

Ухвалою Першотравневого районного суду Донецької області від 11 вересня 2008 року було забезпечено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за розпискою шляхом накладення арешту на автомобіль Toyota Solara 2006 року випуску, д/н НОМЕР_1, та на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 18 жовтня 2011 року стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 борг у розмірі 497 474, 50 грн та залишено без змін рішення суду першої інстанції про стягнення процентів за користування позикою у розмірі 32 288, 52 грн.

28 листопада 2011 року відкрито виконавче провадження із примусового виконання указаного судового рішення, у межах якого з'ясувалося, що на підставі ухвали Першотравневого районного суду Донецької області від 19 червня 2012 року знято арешт із квартири АДРЕСА_1 за заявою ОСОБА_4, яка подарувала квартиру ОСОБА_6 за договором від 14 серпня 2012 року.

У заяві від 13 серпня 2012 року ОСОБА_5 дав згоду ОСОБА_4 на розпорядження квартирою АДРЕСА_1 та зазначив, що договір дарування укладається в інтересах сім'ї та відповідає спільному волевиявленню (а. с. 72).

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 11 червня 2013 року скасовано ухвалу районного суду від 19 червня 2012 року про зняття арешту із квартири, а справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про зняття арешту з майна передано до суду першої інстанції для вирішення питання про розгляд позову у відповідності до вимог закону.

Таким чином, скасовано правову підставу зняття арешту з майна, тому договір дарування від 14 серпня 2012 року є таким, що вчинений у період дії заборони на відчуження квартири, встановленої ухвалою Першотравневого районного суду Донецької області від 11 вересня 2008 року, коли рішення про стягнення не виконано.

Задовольняючи позов про визнання договору дарування від 14 серпня 2012 року недійсним, суд першої інстанції виходив із того, що факт придбання спірної квартири у період шлюбу та згода чоловіка на її відчуження свідчить про перебування майна у спільній сумісній власності подружжя. Вчинення правочину щодо відчуження належної чоловіку як боржнику частки у праві власності на квартиру є способом ухилення від виконання рішення суду про стягнення із нього грошових коштів за рахунок цього майна.

На підставі повно та всебічно досліджених обставин справи, щодо яких виник спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недійсність правочину, вчиненого у період дії незаконної ухвали про зняття арешту із спірного майна із порушенням прав ОСОБА_3 як стягувача, що випливають із положень ст. 217 ЦПК України, ст. 73 СК України та ст. 371 ЦК України.

Дійшовши висновків про те, що станом на 14 серпня 2012 року в момент вчинення договору дарування обмежень на відчуження квартири не було (майно було знято з-під арешту на підставі ухвали суду), ОСОБА_5 після розірвання шлюбу у 2008 році питання про поділ квартири як спільного майна подружжя не ставив (не встановлено обставин належності у цьому майні частки боржника), апеляційний суд помилково скасував ухвалене згідно із законом рішення суду першої інстанції, а тому відповідно до ст. 339 ЦПК України колегія суддів скасовує рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 20 червня 2014 року скасувати із залишенням в силі рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 24 лютого 2014 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. Гончар

Судді: В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

В.О. Савченко