УХВАЛА

іменем україни

05 серпня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Мартинюка В.І.,

Наумчука М.І., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укргазпромбанк» до відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Кредит Європа Банк» про звільнення майна з-під арешту,

за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником ОСОБА_5, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 28 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Укргазпромбанк» (далі - ПАТ «Укргазпромбанк») звернулося до суду з позовом до відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Кредит Європа Банк» (далі - ПАТ «Кредит Європа Банк») про звільнення майна з-під арешту.

Посилалося на те, що 26 листопада 2009 року між ним та ОСОБА_3 укладено кредитний договір. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 26 листопада 2009 року між ними укладено іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку передано нежитлові приміщення загальною площею 426,1 кв. м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1. В цей же день приватним нотаріусом накладено заборону на відчуження предмета іпотеки. 23 червня 2014 року до нього надійшло повідомлення від Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві про накладення арешту на предмет іпотеки на підставі виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_3 в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором, укладеним між ПАТ «Кредит Європа Банк» та ОСОБА_6 Враховуючи те, що він позбавлений можливості звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку позасудового врегулювання спору, просив суд зобов'язати відділ державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві звільнити з-під арешту нежитлові приміщення з № 1 по № 13 (групи приміщень №10) та з № 1 по № 13 (групи; приміщень № 9), загальною площею 426,1 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, які належать ОСОБА_3 згідно зі свідоцтвом про право власності, виданим 24 вересня 2008 року Головним управлінням комунальної власності м. Києва, передані в іпотеку ПАТ «Укргазпромбанк» згідно з Іпотечним договором, посвідченим 26 листопада 2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим номером 1546, накладеного постановою відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 02 жовтня 2013 року.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18 листопада 2014 року в задоволенні позову ПАТ «Укргазпромбанк» відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 28 січня 2015 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 листопада 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - просить скасувати оскаржувані судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st324> підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що право ПАТ «Укргазпромбанк» на застосування свого права, передбаченого ч. 4 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження», не порушується, оскільки оціночна вартість майна складає 6 518 700 грн, вимоги стягувача ПАТ «Кредит Європа Банк» - 2 111 535,56 грн, а вимоги ПАТ «Укргазпромбанк» становлять 2 536 200 грн, що свідчить про правомірність накладення арешту постановою відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві від 02 жовтня 2013 року та, як наслідок, про безпідставність позовних вимог.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st214> під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 26 листопада 2009 року між ВАТ АБ «Укргазпромбанк» та ОСОБА_3 укладено договір про надання банківського кредиту № 69-Ф-К/09, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 4 326 000 грн до 25 листопада 2011 року.

Відповідно до додаткової угоди від 06 листопада 2013 року № 16 до договору про надання банківського кредиту сторонами змінено графік погашення кредиту, за яким позичальник зобов'язався погасити кредит до 25 листопада 2014 року шляхом оплати одним платежем 2 296 200 грн.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 26 листопада 2009 року між ВАТ АБ «Укргазпромбанк» та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7, реєстровий номер 1546, відповідно до якого в іпотеку банку передані нежитлові приміщення з № 1 по № 13 (групи приміщень № 10) та з № 1 по № 13 (групи приміщень № 9), загальною площею 426,1 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, які на праві власності належать ОСОБА_3

Відповідно до п. 4 іпотечного договору з урахуванням змін, внесених договором від 28 листопадам 2012 року, № 2 предмет іпотеки сторони оцінили в сумі 6 518 700 грн.

В день укладення іпотечного договору приватним нотаріусом накладено заборону відчуження зазначених нежилих приміщень, що підтверджується витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та витягом про реєстрацію у державному реєстрі іпотек.

Відповідно до розрахунку заборгованості позичальника за договором банківського кредиту від 26 листопада 2009 року № 69-Ф-К/09 кінцевий термін користування кредитом є 25 листопада 2014 року. Станом на 18 листопада 2014 року поточна заборгованість ОСОБА_3 становить 2 536 200 грн.

Відділом державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві накладено арешт на предмет іпотеки на підставі виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_3 в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором, укладеним між ПАТ «Кредит Європа Банк» та ОСОБА_6, що у свою чергу, позбавляє його можливості звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку позасудового врегулювання спору, тому просив звільнити заставне майно з-під арешту.

З матеріалів справи вбачається, що постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві від 01 серпня 2013 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого 24 січня 2013 року про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_6 та ОСОБА_3, на користь ПАТ «Кредит Європа Банк» боргу у сумі 2 111 535,56 грн.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві від 20 серпня 2013 року накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_3 та заборонено здійснювати відчуження даного майна.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st3> кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У ст. 4 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st4> зазначено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» <nau://ukr/606-14|st60> особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» <nau://ukr76> судам роз'яснено, що за правилами, установленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним.

Відповідно до вимог ч. 9 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» <nau://ukr/606-14|st62> майно передається стягувачу за ціною, що дорівнює початковій вартості майна, за якою воно передавалося на реалізацію. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. За фактом такої передачі державний виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на це майно.

Так, застава є способом забезпечення зобов'язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України <nau://ukr/435-15|st572> та стаття 1 Закону України «Про заставу» <nau://ukr/2654-12|st1>).

Відповідно до частин першої, другої статті 20 Закону України «Про заставу» <nau://ukr/2654-12|st20> заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави у разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Аналогічне положення міститься (закріплено) в ст. 589 ЦК України <nau://ukr/435-15|st589>.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про заставу» <nau://ukr/2654-12|st16> право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню - з моменту нотаріального посвідчення цього договору.

Згідно із ч. ч. 3, 4 ст. 577 ЦК України <nau://ukr/435-15|st577> застава рухомого майна може бути зареєстрована на підставі заяви заставодержателя або заставодавця з внесенням запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Зазначені норми застосовуються з урахуванням положень Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» <nau://ukr/1255-15>, який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» <nau://ukr/1255-15|st11> обтяження рухомого майна реєструється в Державному реєстрі в порядку, встановленому цим Законом.

Державна реєстрація обтяжень рухомого майна проводиться з метою забезпечення виконання зобов'язань і захисту прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна та надання в інтересах цих осіб інформації про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» <nau://ukr/1255-15|st12> взаємні права та обов'язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом.

Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах із третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах із третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом.

На підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом.

Відповідно до ст. 14 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" <nau://ukr/1255-15|st14>, якщо інше не встановлено цим Законом, зареєстроване обтяження має вищий пріоритет над незареєстрованими обтяженнями. Пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації, за винятками, встановленими цим Законом. Обтяжувачі, які зареєстрували обтяження одного і того ж рухомого майна одночасно, мають рівні права на задоволення своїх вимог. Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження.

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» <nau://ukr03>, відповідно до якого вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил підвідомчості позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах.

Крім того, суд помилково застосував до спірних правовідносин ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» <nau://ukr/606-14|st54>, відповідно до якої для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставне майно може бути звернено у разі виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів, коли вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю, оскільки вказана норма може бути застосована у випадках, передбачених ст. 18 Закону України «Про заставу» <nau://ukr/2654-12|st18>, відповідно до якої заставодержатель зареєстрованої застави має переважне право на задоволення вимог із заставного майна перед заставодержателями незареєстрованих застав та заставодержателями застав, які зареєстровані пізніше.

На порушення вимог ст. ст. 212 <nau://ukr/1618-15|st212>-214 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st214> суди попередніх інстанцій не з'ясували характер та суть заявлених позивачем вимог, норми права, якими вони регулюються; не зазначили, чи мали місце обставини, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, а відповідач свої заперечення на них; не дали належної правової оцінки зібраним у справі доказам.

Таким чином, ураховуючи, що судами не встановлені всі фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, та допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, судові рішення відповідно до ст. 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st338> підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 <nau://ukr/1618-15|st336>, 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st338>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 28 січня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:О.І. Євтушенко В.І. Мартинюк М.І. Наумчук О.М. Ситнік