З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 серпня 2015 року Слов'янський міськрайонний суд Донецької області в складі:
головуючого судді Профатило П.І.,
при секретарі - Дубановській А.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Слов'янська справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Український науково-дослідного інститут металургійного машинобудування «УкрНДІметалургмаш», про стягнення нарахованої заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини заробітної плати в звязку з затримкою терміну її виплати, трьох відсотків річних від простроченої суми та моральної шкоди, -
Позивач в судове засідання не зявилася, однак до суду надала заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити, справу розглянути у її відсутності.
Представник відповідача в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду повідомлявся належним чином, що підтверджується наявними у матеріалах справи повідомленнями, про причини неявки суд не повідомив. Згідно ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказі, а на підставі ст. ст. 224, 225, 226 ЦПК України, суд в праві постановити заочне рішення.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що позовні вимоги Деревянченко позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
У судовому засіданні достовірно встановлено, що 13.11.2006 року по 27.08.2013 року ОСОБА_1 працювала у відповідача прибиральницею службових приміщень. Наказом № 23 від 27 серпня 2013 року її було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у звязку з ліквідацією підприємства (а.с. 3-4).
Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України «Про оплату праці», ст. 95 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно ст. 24 Закону України «Про оплату праці» та ст. 115 КЗпП України заробітна плата повинна виплачуватися працівникам регулярно у строки, установлені в колективному договорі, але не менше ніж два рази на місяць. При цьому проміжок часу між виплатами не повинен перевищувати шістнадцять календарних днів.
Згідно наданої довідки № 1 від 22.02.2015 року (а.с. 6) заборгованість відповідача по виплаті заробітної плати перед позивачем за заявлений ним період становить:
серпень 2010 року 785,54 грн., вересень 2010 року 568,82 грн., жовтень 2010 року 669,54 грн., листопад 2012 року 422,82 грн., грудень 2012 року 206,06 грн., січень 2013 року 712,59 грн., лютий 2013 року 819,86 грн., березень 2013 року 837,92 грн., квітень 2013 року 854,98 грн., травень 2013 року 523,77 грн.,червень 2013 року 823,00 грн., липень 2013 року 784,07 грн.,серпень 2013 року 1390,51 грн.,а всього на загальну суму 9399,48 грн., яка підлягає стягненню з відповідача.
Отже, зазначена сума заборгованості підлягає стягненню із відповідача на користь позивача.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Статтею 116 КЗпП встановлено, що в разі звільнення працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Якщо, працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимог про розрахунок.
Крім того, частиною 2 статті 116 КЗпП України, в разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму
Підставою відповідальності власника (підприємства) відповідно до вказаної статті, є склад правопорушення, який включає два юридичних факти - порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП) та вина власника. Слід зазначити, що вина власника не виключається при відсутності грошей на розрахунковому рахунку, фінансових труднощах підприємства тощо. Водночас не можна вважати, що вину власника виключає лише непереборна сила, що розуміється як надзвичайна і невідворотна за даних умов подія. Усяке явище, яке перешкоджає власникові належне виконати свої обов'язки перед працівником, якщо власник проявляв належну дбайливість щодо цього, виключає вину власника.
Частиною 1 ст. 117 КЗпП врегульовано питання відповідальності власника або уповноваженої ним органу у разі невиплати звільненому працівникові сум строки зазначені у попередній статті, а саме: «В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.»
На момент подання позовної заяви відповідач не сплатив на користь позивача грошові кошти за середньою заробітною платою, з моменту звільнення до теперішнього часу. Тому з відповідача на користь позивача також підлягає до стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, однак не в сумі 50,31 грн. з розрахунку за день прострочення платежу, оскільки позивачка зробила даний розрахунок з урахуванням місяця звільнення, а саме серпеня 2013 року, що не відповідає Постанові Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року.
Відповідно до вищезазначеної довідки від 22.02.2015 року № 1 (а.с. 6), середньоденна заробітна плата, за два останні місяці, що передує місяцю звільнення складає за червень 2013 року - 823,00 грн. ( 18 робочих днів ), липень 2013 року - 784,07 грн. (23 робочих днів), згідно Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, та становить ((823 +784,07) /(18 + 23) = 39,20 грн. Отже, відповідач повинен сплатити на користь позивача суму середнього заробітку у розмірі 4531 грн. 20 коп., виходячи з наступного розрахунку:
З 1 вересня 2013 року 87 робочі дні;
За 2014 рік 251 робочий день;
З 01.01.2015 року по 07.07.2015 року 127 робочі дні;
Всього 465 робочих днів.
Вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн., підлягають частковому задоволенню враховуючи наступне.
Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як встановленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків(втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.
Компенсація завданої шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом визнання факту порушень відповідачем строку розрахунку з позивачем, а має самостійне юридичне значення.
У відповідності до ч.1 ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Засади та сутність інституту моральної шкоди розкривається в ч. 2 ст. 23 ЦК України, відповідно до якої встановлено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.
Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди " зазначено, „ що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до діючого законодавства моральна шкода може полягати, зокрема:... в моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків ".
Судом встановлено, що у період трудових відносин були порушені права позивача, а саме, право на оплату праці, оскільки заборгованість по заробітній платі відповідачем не виплачена до теперішнього часу.
Так, звільнений працівник, якому з вини підприємства несвоєчасно виплатили належні при звільнені суми, має право вимагати відшкодування завданої при цьому моральної шкоди.
У відповідності до ч.3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
У зв'язку з тим, що протиправними діями відповідача - дійсно були порушені трудові права позивача, що вимагало від позивача додаткових зусиль, у зв'язку з порушенням звичайного укладу його життя, але суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000,00 гривень є завищеними та підлягають зменшенню до розміру 1000,00 грн., зазначена сума є достатньою та такою, що відповідає характеру та обсягу страждань, їх тривалості та тяжкості вимушених змін у житті позивача.
Щодо вимог позивача в частині стягнення компенсації за втрату частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати за весь час затримки розрахунку, то суд приходить до переконання що в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки законодавством проведення такої компенсації працівникам підприємством після припинення між ними трудових відносин не передбачено. Порушення прав працівника на своєчасне отримання належних йому при звільненні коштів підлягає захисту в іншій спосіб,- у порядку, встановленому ст. 117 КЗпП України.
Отже враховуючи зазначене вимоги позивача в частині стягнення компенсації за втрату частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати за весь час не підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних, то суд приходить до висновку, що позов в цій частині також не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
В даному випадку йдеться мова про кредитні зобовязання, до яких трудові спори не відностяться, а тому не має підстав для застосування положень статті 625 ЦК у разі наявності між сторонами трудових, а не договірних зобов'язань.
На підставі ч. 3 ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягають стягнення судові витрати у сумі 243,60 грн.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 55 Конституції України, ст.ст. 115 КЗпП України, постановою Пленуму ВС України від 06.11.1992р., № 9, з послідуючими змінами та доповненнями «Про практику розгляду судами трудових спорів», ст.ст. 3,10, 58, 60, 88, 212- 215, 218, 224, 225, 226 ЦПК України, суд,
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.
Рішення може бути оскаржено позивачем в Апеляційний суд Донецької області через Словянський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути, подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Слов'янського

міськрайонного суду ОСОБА_2