АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6149/15 Справа № 206/6208/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - Сухоруков А. О. Доповідач - Петренко І.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2015 року м. Дніпропетровськ Колегія суддів судової палати по цивільним справам апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Петренко І.О.

суддів - Котушенко С.П., Романюк М.М.

при секретарі - Яловій Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2013 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Восьма дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визначення часток у праві спільної сумісної власності, визнання права власності в порядку спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовною заявою та з урахуванням уточнених позовних вимог, просив ухвалити рішення яким, визначити, що частки співвласників в праві власності на квартиру АДРЕСА_1 є рівними і кожному належить по 1/2 частині; визнати за ним право власності на 1/2 частину даної квартири в порядку спадкування за законом (а.с. 26-29).

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує , що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла його дружина ОСОБА_5. Від шлюбу вони мають доньку ОСОБА_4.

02 квітня 1996 року позивач та його померла дружина отримали у спільну сумісну власність в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» квартиру по АДРЕСА_1. Дана квартира була приватизована на праві спільної сумісної власності без розподілу часток між співвласниками. Позивач постійно проживав зі спадкодавцем і тому прийняв спадщину. Відповідач у спадщину не вступала, на час смерті матері мешкала за іншою адресою. Між подружжям домовленостей не було, вони вважали, що їх частки рівні. Коли позивач звернувся до Восьмої державної нотаріальної контори, то отримав відмову у вчиненні нотаріальних дій, оскільки квартира перебуває у спільній сумісній власності і не визначено частки кожного у даному майні.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2013 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені та визначено, що ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02 квітня 1996 року, виданого Дніпропетровським державним підприємством по перевезенням вантажів та пасажирів Придніпровської залізниці згідно з розпорядженням від 02 квітня 1996 року №3386, належить по 1/2 (одній другій) частці квартири АДРЕСА_1, яка в цілому складається з: 1-коридору, площею 4,7 кв.м.; 2-вбиральні, площею 0,9 кв.м.; 3-ванної, площею 2,0 кв.м.; 4-кухні, площею 5,0 кв.м.; 5 - кімнати, площею 16,6 кв.м.; 6 - кімнати, площею 10,5 кв.м.; 7 - вбудованої шафи, площею 1,0 кв.м.; 8- коридору, площею 1,2 кв.м.; 9 - кімнати, площею 12,5 кв.м.; І - балкону, площею 1,54 кв.м.; загальна площа квартири становить 55,94 кв.м., в тому числі житлової площі - 39,6 кв.м.

Визнано за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, (і.н. НОМЕР_1) в порядку спадкування за законом після смерті дружини, ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, право власності на 1/2 (одну другу) частину квартири АДРЕСА_1, яка в цілому складається з: 1-коридору, площею 4,7 кв.м.; 2-вбиральні, площею 0,9 кв.м.; 3-ванної, площею 2,0 кв.м.; 4-кухні, площею 5,0 кв.м.; 5 - кімнати, площею 16,6 кв.м.; 6 - кімнати, площею 10,5 кв.м.; 7 - вбудованої шафи, площею 1,0 кв.м.; 8- коридору, площею 1,2 кв.м.; 9 - кімнати, площею 12,5 кв.м.; І - балкону, площею 1,54 кв.м.; загальна площа квартири становить 55,94 кв.м., в тому числі житлова площа - 39,6 кв.м.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду, оскільки воно незаконне та ухвалене з порушенням норм процесуального права та ухвалити нове , яким встановити факт прийняття нею спадщини після померлої ОСОБА_5 і визнати за нею , ОСОБА_2, право власності на 1/4 частину спірної квартири і порядку спадкування.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково , а рішення суду скасувати з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що після смерті ОСОБА_5 спадщину прийняв її чоловік - позивач ОСОБА_3, постійно з 1968 року мешкаючи за адресою спірної квартири та , подавши 12 квітня 2002 року заяву про прийняття спадщини, що підтверджується даними його паспорта та копією заяви у матеріалах спадкової справи (а.с. 5, а.с. 52). Інші спадкоємці, а саме ОСОБА_6, яка відмовилася від прийняття спадщини згідно письмової заяви нотаріусу (а.с. 53), спадщину не приймали.

Проте, з такими висновками суду колегія суддів в повній мірі погодитись не може.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданим Дніпропетровським державним підприємством по перевезенням вантажів та пасажирів Придніпровської залізниці 02.04.1996 року за розпорядженням №3386, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 (а.с.10).

Зі свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 від 24.02.1952 року, актовий запис 209 Амур-Нижньодніпровського райЗАГС м. Дніпропетовська, вбачається що ОСОБА_3 є чоловіком ОСОБА_5. (а.с.9).

Згідно свідоцтва про народження НОМЕР_3 від 12 травня 1956 року, актовий запис 902 Амур-Нижньодніпровського райЗАГС м.Дніпропетовська, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 мають доньку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2. (а.с.12)

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 від 05 серпня 1978 року, актовий запис 689, ОСОБА_4 уклала шлюб з ОСОБА_8 (а.с.13), який було розірвано 10 листопада 1992 року, актовий запис 391, свідоцтво серії НОМЕР_5 (а.с.14).

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_5, відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Самарського районного управління юстиції м. Дніпропетровська ІНФОРМАЦІЯ_3, актовий запис за № 9610 (а.с.8).

Постановою 8 ДДНК від 09 липня 2013 року ОСОБА_3 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 по причині того, що за життя між власниками квартири АДРЕСА_1 не було досягнуто домовленості щодо належної кожному частки, а тому не може бути проведена державна реєстрація права власності позивача на квартиру , так як програмне забезпечення державного реєстру речових прав не передбачає технічної можливості реєстрації права спільної сумісної власності без визначення часток кожного з співвласників (а.с.15).

Згідно спадкової справи №198/02 Восьмої ДДНК, відкритої після смерті ОСОБА_5 померлої ІНФОРМАЦІЯ_3, крім позивача спадщину ніхто не приймав і за видачею свідоцтва про право на спадщину не звертався (а.с. 51-61).

Відповідно до технічного паспорту на квартиру від 11.09.2013 року квартира АДРЕСА_1, складається з: 1-коридору, площею 4,7 кв.м.; 2-вбиральні, площею 0,9 кв.м.; 3-ванної, площею 2,0 кв.м.; 4-кухні, площею 5,0 кв.м.; 5 - кімнати, площею 16,6 кв.м.; 6 - кімнати, площею 10,5 кв.м.; 7 - вбудованої шафи, площею 1,0 кв.м.; 8- коридору, площею 1,2 кв.м.; 9 - кімнати, площею 12,5 кв.м.; І - балкону, площею 1,54 кв.м.; загальна площа квартири становить 55,94 кв.м., в тому числі житлової площі - 39,6 кв.м. (а.с. 30-33)

Однак, звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно позивач зазначив в якості відповідача по справі лише ОСОБА_4, не вказавши про наявність інших спадкоємців за законом.

З матеріалів справи вбачається, що до кола спадкоємців після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 входить ще крім відповідачки ОСОБА_4- ОСОБА_2.

В порушення вимог закону, місцевий суд цих вимог закону не врахував та не залучив до участі в справі всіх належних відповідачів - інших спадкоємців, чим фактично вирішив питання про права та обов'язки осіб, які не брали участь в справі, що призвело до неправильного вирішення справи.

Крім того, суд першої інстанції залишив поза увагою, що відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

При цьому, слід враховувати, що норми п.5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, згідно з якими цей ЦК України застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.ст. 529 - 531 ЦК УРСР.

При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР .

Оскільки ОСОБА_5 помела ІНФОРМАЦІЯ_3, відповідно до Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України на вказані правовідносини поширюється дія ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Системний аналіз положень Розділу VІІ «Спадкове право» ЦК УРСР в редакції 1963 року свідчить, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст.524 ЦК УРСР (чинного на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що спадкування здійснюється за законом і за заповітом.

За правилами ст.ст.548,549 ЦК УРСР в редакції 1963 року для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, не допускається прийняття спадщини під умовою або застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до п.1 ч.1 та ч.2 ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Таким чином, за ст.549 ЦК УРСР спадкоємець вважається таким, що фактично прийняв спадщину, якщо він довів, що вступив в управління або користування спадковим майном. Доказом цього може бути наявність у спадкоємця ощадної книжки на ім'я померлого, іменних цінних паперів, квитанцій про оплату комунальних та інших послуг, обов'язкового страхування майна та інших документів, виданих на ім'я померлого, на майно, користування, управління і розпорядження яким можливе тільки після оформлення прав на нього.

Окрім того, Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджена наказом Міністерства юстиції України №18/5 від 14 червня 1994 р., яка діяла на час відкриття спадщини, передбачала, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців (п. 113 вищевказаної Інструкції).

Відповідно до ч.2 ст.256 ЦПК України та Постанови Пленуму Верховного Суду України за №5 від 31 березня 1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення, зокрема факт прийняття спадщини (щодо спадкових відносин, що існували до введення в дію Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 р., який прийшов на зміну ЦК УРСР 1963 р.).

За правилами ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Як вбачається з апеляційної скарги ОСОБА_2 стверджує , що фактично прийняла спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 своєї матері ОСОБА_5 в порядку ст. 549 ЦК України ( в редакції 1963 року) , що являється підставою для визначення її долі у спадщині , ще не було враховано оскаржуваним рішенням.

Однак , враховуючи те, що апеляційний суд не наділений повноваженнями усувати допущені місцевим судом порушення норм процесуального права, зокрема залучати до участі в справі всіх належних відповідачів та проводити розгляд по суті даного спору, як суд першої інстанції, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.

Окрім того , як вбачається з копії свідоцтва про смерть ( ар. сп. 107) позивач по справі ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_4. Правонаступниками його , як вбачається з копії спадкової справи ( ар. сп. 115) являються ОСОБА_2 та ОСОБА_4 - відповідачка по даній справі. Апеляційний суд позбавлений можливості залучити даних осіб у якості правонаступників померлого позивача , оскільки одна і та сама особа , зокрема ОСОБА_4 не може бути одночасно позивачем та відповідачем по справі.

Керуючись ст.307, 309 - 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2013 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Восьма дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визначення часток у праві спільної сумісної власності, визнання права власності в порядку спадкування за законом - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає чинності з моменту його проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя - І.О. Петренко

Судді - С.П.Котушенко

- М.М. Романюк