Справа № 633/16/15-Ц
Номер провадження 2/633/36/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 серпня 2015 року Печенізький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді - Танасевич О.В.,

при секретарях судового засідання - Криворучко І.В., Панченко С.В.,

за участю прокурора - Анголенка П.О.,

представника відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Печеніги, Харківської області цивільну справу за позовом

Чугуївського міжрайонного прокурора Харківської області

в інтересах держави в особі

Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Чугуєво-Бабчанське лісове господарство» до

Печенізької селищної ради Харківської області, ОСОБА_2,

про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акту про право власності на землю та повернення земельної ділянки,-

ВСТАНОВИВ:

20 січня 2015 року прокурор звернувся до суду з зазначеним позовом (а.с. 1-10), в якому сформулював наступні позовні вимоги:

1. визнати незаконними та скасувати рішення Печенізької селищної ради Харківської області ХХ сесії V скликання від 9 серпня 2007 року «Про надання ОСОБА_2 дозволу на виготовлення технічної документації по встановленню меж земельної ділянки із земель житлової та громадської забудови під будівництво та обслуговування жилого будинку та господарчих споруд (присадибна ділянка) орієнтовною площею 0,1500 га, та для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,2000 га за адресою: АДРЕСА_1, для подальшої передачі останній у приватну власність» та рішення Печенізької селищної ради Харківської області ХХХХ сесії V скликання від 30 січня 2009 року «Про затвердження матеріалів технічної документації по встановленню меж для передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_2 під будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1500 га та із земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства площею 0,2000 га за адресою: АДРЕСА_1, та передачі у власність ОСОБА_2 вищевказаних ділянок»;

2. визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2, виданий на ім'я ОСОБА_2, які розташовані за межами населеного пункту;

3. зобов'язати ОСОБА_2 повернути вищевказані земельні ділянки у постійне користування ДП «Чугуєво-Бабчанське лісове господарство».

В судовому засіданні прокурор повністю підтримав свої вимоги та пояснив, що на момент прийняття оскаржуваних рішень органу місцевого самоврядування спірна земельна ділянка знаходилась за межами населеного пункту - смт. Печеніги, Харківської області, належала до земель лісогосподарського призначення, перебувала у постійному користуванні лісгоспу, а тому є такою, що була передана у власність відповідачки з порушенням статей 38, 116, 118, 122 Земельного кодексу України, статей 31, 57 Лісового кодексу України (в редакціях, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин) та всупереч постанові Кабінету Міністрів України «Про деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками» № 610-р від 10 квітня 2008 року. В обґрунтування своєї позиції прокурор посилався на лісовпорядкувальну документацію та інформацію, надану відділом Держземагенства у Печенізькому районі Харківської області, згідно якої спірна земельна ділянка знаходиться за межами смт. Печеніги, Харківської області, а тому питання щодо її передачі у власність фізичній особі мав вирішувати орган виконавчої влади - Печенізька районна державна адміністрація Харківської області, а не орган місцевого самоврядування - Печенізька селищна рада Харківської області. Крім того, зазначав, що в порушення вимог частини 1 статті 123 Земельного кодексу України, статті 50 Закону України «Про землеустрій» (в редакціях, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин) рішення про передачу у власність спірної земельної ділянки було прийнято на підставі технічної документації, у той час, як для передачі цієї ділянки необхідно було виконати проект землеустрою щодо її відведення, адже її межі не було визначено в натурі. Вище наведені обставини прокурор вважав підставами для визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування та виданих на їх підставі державних актів, а земельну ділянку просив повернути державі. До того ж прокурор просив поновити йому строк для звернення до суду з цим позовом.

Позивач - Харківське обласне управління лісового та мисливського господарства, в судове засідання не з'явився, про час та дату розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомив (а.с. 62, 76, 86, 91, 124, 154, 158).

Представник позивача - Державного підприємства «Чугуєво-Бабчанське лісове господарство», ОСОБА_3, позов підтримав у повному обсязі та надав пояснення тотожні до тих, що викладені у позові. Крім того, в обґрунтування позову посилався на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду України від 25 червня 2014 року у справі № 6-67цс14 та від 21 січня 2015 року у справі № 6-224цс14. В судове засідання, яке відбулось 3 серпня 2015 року, не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач - Печенізька селищна рада Харківської області, звернулась до суду з заявою про розгляд справи за відсутності її представника, та просила ухвалити рішення відповідно до чинного законодавства України (а.с. 82, 146).

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_1, проти позову заперечував через його безпідставність та необґрунтованість. Зазначав, що позивачами не надано рішення уповноваженого органу про надання спірних земельних ділянок у постійне користування ДП «Чугуєво-Бабчанське лісове господарство», у зв'язку з чим, матеріали лісовпорядкування не можуть бути підставою для користування ними. Посилався на невідповідність матеріалів лісовпорядкування вимогам законодавства України, у зв'язку з тим, що вони не були погоджені з Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Харківській області. Пояснював, що з наданих позивачем документів, в яких зазначено лише площу земельної ділянки, переданої ДП «Чугуєво-Бабчанське лісове господарство», неможливо зробити висновок про площу і межі цієї ділянки та режим користування нею. Крім того, представник відповідача просив застосувати до спірних правовідносин позовну давність, строк якої сплив.

Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

9 серпня 2007 року рішенням Печенізької селищної ради Харківської області ХХ сесії V скликання відповідачці ОСОБА_2 було надано дозвіл на виготовлення технічної документації по встановленню меж земельної ділянки із земель житлової та громадської забудови під будівництво та обслуговування жилого будинку та господарчих споруд (присадибна ділянка) орієнтовною площею 0,15 га, та для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,20 га за адресою: АДРЕСА_1 (далі за текстом, спірні земельні ділянки) (а.с. 11).

30 січня 2009 року рішенням Печенізької селищної ради Харківської області ХХХХ сесії V скликання було затверджено матеріали технічної документації з встановлення меж спірних земельних ділянок для передачі у власність ОСОБА_2 (а.с. 17-38) та передано ці земельні ділянки їй у власність (а.с. 12).

На підставі вищенаведених рішень 2 червня 2010 року відповідачці ОСОБА_2 було видано державні акти серії НОМЕР_1 та НОМЕР_2 на спірні земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_3 та НОМЕР_4 (а.с. 74-75).

За відомостями, наведеними в листі ДП «Чугуєво-Бабчанське лісове господарство» № 01-11/463 від 02 грудня 2014 року, спірні земельні ділянки згідно лісовпорядкувальної документації 1970, 1990, 2006, 2010 є землями лісогосподарського призначення і знаходяться в постійному користуванні цього підприємства (Печенізьке лісництво № 2, квартал 126) (а.с. 39). ДП «Чугуєво-Бабчанським лісовим господарством» надано витяг з матеріалів лісовпорядкування за 1970, 1990, 2006, 2010 роки (а.с. 40, 120,121, 142,143).

Державне управління охорони навколишнього природного середовища в Харківській області в своєму листі № 01-14-24 від 3 березня 2015 року повідомило, що матеріали лісовпорядкування ДП «Чугуєво-Бабчанське лісове господарство» всупереч вимогам частини 4 статті 48 Лісового кодексу України з цим управлінням не погоджувались (а.с. 94).

Виходячи з інформації, наданої Відділом Держземагентства у Печенізькому районі Харківської області у листі № 10-20.27-04-2514/2-14 від 01 грудня 2014 року, спірні земельні ділянки завжди були розташовані за межами населеного пункту. Відповідно до індексно-кадастрової карти «План землекористування радгоспу «Печенізький» смт. Печеніги, Чугуївського району, Харківської області УРСР «Проект лісомеліоративних заходів» ці ділянки розташовані на землях ДП «Чугуєво-Бабчанське лісове господарство» (а.с. 41).

Згідно з наказом Харківського обласного управління лісового господарства і лісозаготівель № 48 від 4 березня 1971 року та на підставі наказів Вовчанського та Чугуєво-Бабчанського лісгоспів відповідно № 33 від 22 березня 1671 року та № 48 від 26 березня 1971 року Чугуєво-Бабчанському лісгоспу було передано Печенізьке лісництво загальною площею 8,75 тисяч га (а.с. 139, 140, 141).

За відомостями, наведеними у акті від 30 листопада 2006 року, площа лісів по земельному балансу Печенізького лісництва складає 7661 га (а.с. 144), а Кочетоцького лісництва - 127 га (а.с. 145).

Печенізькою селищною радою Харківської області було надано копію Генерального плану від 1988 року смт. Печеніги, Харківської області, з якого вбачається, що спірні земельні ділянки знаходяться в межах смт. Печеніги (а.с.139). Згодом було надано копію Генерального плану смт. Печеніги, затвердженого рішенням ХІІІ сесії ХХІІІ скликання Харківської обласної ради від 18 серпня 2000 року «Про встановлення меж селища міського типу Печеніги» (а.с. 164-165).

Відомості щодо рішення Харківської обласної ради від 18 серпня 2000 року, яким було встановлено межі смт. Печеніги та затверджено його загальну площу у розмірі 785,35 га також були надані Державним архівом Харківської області в листі № 01-29/р-1324 від 4 квітня 2015 року (а.с. 150-151).

Разом з тим, листом Головного управління Держземагентства у Харківській області № 9-20-9-11633/0/9-15 від 15 травня 2015 року повідомлено, що спірні земельні ділянки згідно проекту формування території Печенізької селищної ради та індексно-кадастрової карти знаходяться за межами населеного пункту та віднесені до земель державної власності (а.с.134-136).

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Процедура безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадян на момент звернення ОСОБА_2 з відповідною заявою, тобто станом на 19 липня 2007 року, була визначена статтею 116, частинами 6-11 статті 118, статтями 121, 125, 126 Земельного кодексу України (далі за текстом, здійснюються посилання на редакцію нормативно-правових документів, яка була чинною у період з 20 червня 2007 року по 30 січня 2009 року, тобто з дня звернення ОСОБА_2 з заявою про безоплатне надання їй у власність земельної ділянки до дня прийняття Печенізькою селищною радою Печенізького району Харківської області рішення про передачу їй у власність спірних земельних ділянок).

Відповідно до положень частини 3 статті 116 Земельного кодексу України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадилась, зокрема, у разі одержання земельної ділянки із земель комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, при цьому згідно з частиною 6 статті 118 цього ж Кодексу громадянин, зацікавлений в одержанні земельної ділянки, зокрема, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, ведення селянського господарства, мав подати заяву до відповідної селищної ради за місцезнаходженням ділянки.

До повноважень селищної ради у галузі земельних відносин згідно пунктів «а», «б» частини 1 статті 12, частини 3 статті 116, частини 6 статті 118 Земельного кодексу України було віднесено розпорядження землями територіальної громади та передачу у власність громадян земель комунальної власності.

Землі державної та комунальної власності були розмежовані лише 1 січня 2013 року, коли набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної власності та комунальної власності» № 5245-VІ від 6 вересня 2012 року.

До 1 січня 2013 року розмежування земель та відповідно компетенції щодо розпорядження ними відбувалось на підставі Розділу Х Земельного кодексу України та Закону України «Про розмежування земель державної та комунальної власності» № 1457-ІV від 5 лютого 2004 року.

Відповідно до пункту «а» частини 2 статті 83, пункту 12 Розділу Х Земельного кодексу України у комунальній власності перебували усі землі в межах населених пунктів, а розпорядження цими землями здійснювали відповідні сільські, селищні, міські ради.

На виконання частини 3 статті 64 Земельного кодексу України № 561-ХІІ від 18 грудня 1990 року (в редакції від 12 липня 2000 року), якою було передбачено встановлення та зміну меж селищ обласними радами народних депутатів, межі смт. Печеніги, Харківської області були встановлені рішенням ХІІІ сесії ХХІІІ скликання Харківської обласної ради від 18 серпня 2000 року «Про встановлення меж селища міського типу Печеніги» (а.с. 151). Як убачається з Генерального плану смт. Печеніги, Харківської області, затвердженого цим рішенням спірні ділянки перебувають у межах смт. Печеніги (а.с. 165).

З 1 січня 2002 року згідно з частиною 2 статті 173, статтею 176 Земельного кодексу України було встановлено нові вимоги до визначення меж населених пунктів та зазначено, що вони встановлюються за проектом землеустрою, розробленим відповідно до техніко-економічного обґрунтування його розвитку і генерального плану населеного пункту, та посвідчуються державним актом.

Оскільки, як зазначила Харківська обласна державна адміністрація у листі № 03-64/620 від 15 квітня 2015 року (а.с. 106) межі смт. Печеніги, Харківської області станом на 30 січня 2009 року державним актом не встановлені, то згідно з пунктом 1 Розділу ІІІ «Перехідних положень» Закону України «Про розмежування земель державної та комунальної власності» № 1457-ІV від 5 лютого 2004 року ці землі розмежовувались органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування відповідно до меж, прийнятих для обліку земель у складі державного земельного кадастру.

Як убачається з технічного завдання № 94 від 27 лютого 2008 року, наданого Відділом земельних ресурсів Печенізького району та долученого до технічної документації із землеустрою щодо спірних земельних ділянок (а.с. 22), спірні земельні ділянки з відповідними кадастровими номерами значились розташованими в межах смт. Печеніги, Харківської області.

Технічна документація з землеустрою спірних ділянок була погоджена Відділом містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Печенізької районної державної адміністрації Харківської області (а.с. 33) та Відділом земельних ресурсів у Печенізькому районі Харківської області (а.с. 32).

Як убачається з листа Головне управління Держземагентства у Харківській області № 9-20-14-8264/0/9-15 від 8 квітня 2015 року, цей орган був обізнаний щодо наявності рішення ХІІІ сесії ХХІІІ скликання Харківської обласної ради від 18 серпня 2000 року «Про встановлення меж селища міського типу Печеніги, Печенізького району, Харківської області» (а.с. 105).

Вище наведені факти, які узгоджуються між собою, доводять, що на момент виникнення спірних правовідносин земельні ділянки знаходились в межах смт. Печеніги, Харківської області, відповідно до меж, прийнятих для обліку земель у складі державного земельного кадастру, що згідно з пунктом 1 Розділу ІІІ «Перехідних положень» Закону України «Про розмежування земель державної та комунальної власності» № 1457-ІV від 5 лютого 2004 року є законною підставою для розпорядження ними, як комунальними землями.

Виходячи з вищенаведеного, суд дійшов висновку про прийняття Печенізькою селищною радою Харківської області оскаржуваних прокурором рішень без перевищення повноважень, оскільки на момент їх прийняття межі та площа смт. Печеніги були визначені рішенням компетентного органу - Харківською обласною радою, та встановлені в натурі з виготовленням необхідної землевпорядної документації. Таким чином, Печенізька селищна рада, надаючи з земель комунальної власності у приватну власність ОСОБА_2 спірні земельні ділянки, діяла відповідно до вимог статті 122, пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України, статті 21 Закону України «Про основи містобудування» № 2780-ХІІ від 16 листопада 1992 року, частини другої статті 12 Закону України «Про планування і забудову територій».

З огляду на вищевикладене суд не бере до уваги посилання ДП «Чугуєво-Бабчанське лісове господарство» на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 25 червня 2014 року, оскільки на відміну від досліджуваних судом правовідносин, у справі № 6-67цс14 судом було встановлено відсутність графічних та землевпорядних матеріалів щодо встановлення меж селища, що стало підставою для визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування як таких, що винесені з перевищенням його повноважень.

Доводи прокурора та представника ДП «Чугуєво-Бабчанське лісове господарство» щодо знаходження спірних земельних ділянок в постійному користуванні цього підприємства як земель лісогосподарського призначення (Печенізьке лісництво № 2, квартал 126) суд вважає недоведеними та необґрунтованими належними та допустимими доказами, виходячи з наступного.

Як пояснив представник ДП «Чугуєво-Бабчанське лісове господарство» з посиланням на витяги з планшетів № 3 лісовпорядкування ДП «Чугуєво-Бабчанське лісове господарство» за 1970, 1990, 2006, 2010 роки, квартал 126 значиться як частина земель, які перебувають у постійному користуванні цього підприємства (а.с. 40, 120, 121, 142,143), при цьому державний акт на право постійного користування цією ділянкою у підприємства відсутній.

Відповідно до пункту 5 Перехідних положень Лісового кодексу України до одержання державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 48 Лісового кодексу України матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, за погодженням відповідно з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов'язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.

Таким чином, для того, щоб планово-картографічні матеріали лісовпорядкування були доказом наявності права постійного землекористування, вони мають бути належним чином погоджені, а відповідна земельна ділянка має бути раніше наданою уповноваженим на це органом.

Оскільки згідно з наказом Харківського обласного управління лісового господарства і лісозаготівель № 48 від 4 березня 1971 року, Чугуєво-Бабчанському лісгоспзагу було передано Печенізьке лісництво площею 8,75 га (а.с. 139), а 26 березня 1971 року воно було прийнято ним (а.с. 141), для визначення підстав набуття лісгоспом прав на спірні земельні ділянки належить застосовувати Земельний кодекс УРСР від 8 липня 1970 року.

Відповідно до частини першої статті 15, частин другої, третьої статті 16 Земельного кодексу УРСР земля надавалась у безстрокове або тимчасове користування, а відведення земельних ділянок провадилось на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів трудящих, в яких зазначалась мета надання та основні умови користування землею.

З набранням чинності Лісовим кодексом УРСР № 5432-ІХ від 13 грудня 1979 року державне управління лісами, зокрема, розпорядження єдиним державним лісовим фондом на території республіки, було віднесено до компетенції Міністерства лісового господарства УРСР.

Суду не було надано постанови Ради Міністрів УРСР, Міністерства лісового господарства УРСР або рішення виконавчого комітету обласної, районної, селищної Ради народних депутатів про надання лісгоспу землі у безстрокове або тимчасове користування, а з наданих внутрішніх наказів по підприємству щодо прийняття землі від Вовчанського лісгоспзагу (а.с. 139, 140, 141) не можливо зробити висновок щодо підстави та умов такої передачі, строку користування ділянкою, її меж та місцезнаходження.

До того ж відповідно до пункту 2.2.3. Інструкції з впорядкування лісового фонду України, ухваленої протоколом № 2 від 30 жовтня - 1 листопада 2006 року науково-технічної ради Державного комітету лісового господарства України, лісогосподарське підприємство перед початком робіт з лісовпорядкування зобов'язане перевірити та узгодити з органами землеустрою документально і в натурі межі підприємства, перевірити стан та планово-картографічну документацію.

Доказів проведення документальної та в натурі перевірки та узгодження з органами землеустрою меж ДП «Чугуєво-Бабчанське лісове господарство» суду не надано, у той час, як Державне управління охорони навколишнього природного середовища в Харківській області повідомило, що матеріали лісовпорядкування цього державного підприємства в порушення частини 4 статті 48 Лісового кодексу України не погоджувались (а.с. 94).

Оскільки позивачами не було надано рішення компетентного органу про надання ДП «Чугуєво-Бабчанське лісове господарство» у постійне користування спірних земельних ділянок, а надану суду лісовпорядкувальна документація має розбіжності та не погоджена з органом землеустрою, органами виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища, до спірних правовідносин не може бути застосована правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року, адже у справі № 6-224цс14 наведені вище обставини були встановлені.

За таких обставин, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем наявності у нього права постійного користування спірними земельними ділянками, а тому не вважає це право порушеним, що є підставою для відмови в позові.

Відмовляючи у позові, суд також не бере до уваги відомості щодо знаходження спірних земельних ділянок за межами смт. Печеніги, Харківської області, надані Головним управлінням Держземагентства у Харківській області та Відділом Держземагентства у Печенізькому районі Харківської області (а.с. 134), оскільки ці органи були обізнані щодо наявності рішення ХІІІ сесії ХХІІІ скликання Харківської обласної ради від 18 серпня 2000 року, та внесли відповідні відомості до публічної кадастрової карти України (а.с. 135,136).

Крім того, Головне управління Держземагентства у Харківській області, надаючи інформацію щодо розташування спірних земельних ділянок за межами населеного пункту та віднесення їх до земель лісового фонду, які перебувають у користуванні ДП «Чугуєво-Бабчанське лісове господарство» (а.с. 134), посилається на викопіювання з публічної кадастрової карти, в якій зазначена приватна форма власності цих ділянок та їхнє цільове призначення - для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва (а.с. 135, 136).

Оскільки інформація, надана суб'єктом владних повноважень, суперечить вчиненим ним раніше діям, виходячи з встановлення у 2000 році меж смт. Печеніги, враховуючи відсутність допустимих доказів надання спірних земельних ділянок у користування ДП «Чугуєво-Бабчанське лісове господарство» та з огляду на невідповідність лісовпорядкувальної документації вимогам законодавства УРСР та України, суд вважає за необхідне послатись також на практику Європейського суду з прав людини.

Цією установою було сформульовано наступний принцип, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин: якщо суб'єкт владних повноважень створив для особи обґрунтовані підстави сподіватись на отримання певних прав понад ті, що гарантуються у відповідності до принципів справедливості і природного права, відповідні особи вважаються такими, що мають законні очікування, що підлягають захисту (рішення від 29 листопада 1991 року у справі «Пайн Веллі Девелопмент Лтд та інші проти Ірландії» (заява № 12742/87), рішення від 24 червня 2003 року у справі «Стретч проти Об'єднаного Королівства» (заява № 44277/98), рішення від 1 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» (заява № 25921/02).

Відповідачка ОСОБА_2, як громадянин України, мала гарантоване державою право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки із земель комунальної власності, а тому не може бути підставою для порушення цього права неузгодженість дій органів місцевого самоврядування, органів виконавчої влади у сфері лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища, а також органів землеустрою. Суд також бере до уваги необґрунтовано тривалу бездіяльність ДП «Чугуєво-Бабчанське лісове господарство», яка не забезпечила своєчасного погодження матеріалів лісовпорядкування, узгодження меж підприємства з органом землеустрою та встановлення їх в натурі.

Тотожна позиція висловлена Конституційним Судом України у рішеннях № 17-рп/2010 від 29 червня 2010 року та № 5-рп/2005 від 22 вересня 2005 року, згідно з якими принцип правової визначеності розтлумачено як один з елементів верховенства права та зазначено, що обмеження будь-якого права повинне базуватись на критеріях, які дадуть змогу особі передбачати юридичні наслідки своєї поведінки та наслідки застосування правової норми. Конституційний Суд України наголосив, що відсутність визначеності в діяльності органів державної влади щодо особи, зокрема, забезпечення, додержання чи реалізації прав і свобод людини і громадянина, може мати негативні наслідки і призвести до сваволі.

За наявності спору між державою та органом місцевого самоврядування щодо розмежування земель державної та комунальної власності, зазначене питання може бути предметом окремого судового розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Виходячи з вищевикладеного, суд не вбачає підстав для скасування рішень Печенізької селищної ради Харківської області ХХ сесії V скликання від 9 серпня 2007 року та ХХХХ сесії V скликання від 30 січня 2009 року, а оскільки інші позовні вимоги є похідними, то в їх задоволенні також належить відмовити.

Відмовляючи в позові по суті, суд відмовляє у вжитті заходів забезпечення позову, клопотання про яке викладене у вигляді однієї з позовних вимог, та не розглядає питання щодо застосуванні до спірних правовідносин позовної давності і поновлення цього строку.

Відповідно до частини 4 статті 85 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати підлягають компенсації за рахунок держави, оскільки прокурор згідно пункту 11 статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 11, 88, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У позові Чугуївського міжрайонного прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Чугуєво-Бабчанське лісове господарство» до Печенізької селищної ради Харківської області, ОСОБА_2, про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акту про право власності на землю та повернення земельної ділянки, - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області через Печенізький районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь в справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: