Ухвала

іменем україни

23 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Умнової О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» до фірми «Лідія», ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_5, на ухвалу апеляційного суду Київської області від 19 травня 2015 року,

встановила:

У листопаді 2014 року публічне акціонерне товариство «Комерційний Банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що за умовами кредитного договору від 14 липня 2008 року, укладеного між відкритим акціонерним товариством «Комерційний Банк «Надра», правонаступником якого є

ПАТ «КБ «Надра», та фірмою «Лідія», останній було відкрито відновлювальну траншеву кредитну лінію в сумі 50 000 грн зі сплатою 22,90 % річних з кінцевим терміном повернення до 13 липня 2011 року. Згідно Додаткової угоди № 1 до вказаного договору позичальник отримав транш у розмірі 35 000 грн для поповнення обігових коштів із розрахунку 22,90 % річних по терміновому кредиту і 22,90 % річних по простроченому кредиту. Виконання умов наведеного вище договору забезпечено договорами поруки, укладеними того ж дня між банком та

ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з кожним окремо, за якими поручителі зобов'язувалися солідарно відповідати перед кредитором за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань, що витікають з кредитного договору. Неналежне виконання фірмою «Лідія» своїх зобов'язань за кредитом призвело до утворення заборгованості, яка станом на 15 вересня 2014 року становить 77 730,17 грн. Ураховуючи наведене, просило стягнути заборгованість у солідарному порядку з боржника та поручителів.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 2 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду

Київської області від 19 травня 2015 року, позов задоволено.

Стягнуто з фірми «Лідія», ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «КБ «Надра» солідарно 77 730,17 грн заборгованості за договором кредитної лінії від 14 липня 2008 року.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4- ОСОБА_5 -просить скасувати ухвалу апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що фірма «Лідія» не виконала обов'язків, покладених кредитним договором, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не виконали обов'язків, покладеним договором поруки, тому повинні нести солідарну відповідальність перед кредитором.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна, виходячи з наступного.

Установлено, що 14 липня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Комерційний Банк «Надра», правонаступником якого є

ПАТ «КБ «Надра», та фірмою «Лідія» було укладено договір, за умовами якого фірмі «Лідія» було відкрито відновлювальну траншеву кредитну лінію в сумі 50 000 грн зі сплатою 22,90 % річних з кінцевим терміном повернення до 13 липня 2011 року.

За умовами додаткової угоди № 1 до вказаного договору позичальник отримав транш у розмірі 35 000 грн для поповнення обігових коштів із розрахунку 22,90 % річних по терміновому кредиту і 22,90 % річних по простроченому кредиту.

У забезпечення виконання фірмою «Лідія» зобов'язань за кредитним договору, 14 липня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Комерційний Банк «Надра», правонаступником якого є

ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_3 і ОСОБА_4, було укладено договори поруки з кожним окремо, за умовами яких поручителі зобов'язувалися солідарно відповідати перед кредитором за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань, що випливають з кредитного договору від 14 липня 2008 року.

Так, за своєю юридичною природою порука є договірним зобов'язанням, адже виникає на підставі договору.

За нормами статті 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Аналіз наведених норм дає підстави стверджувати, що в разі укладення кількох договорів поруки, які забезпечують виконання одного зобов'язання, виникає кілька самостійних зобов'язань, сторони яких (поручителі) перебувають у правовідносинах з одним боржником, проте не пов'язані правовідносинами між собою. У такому разі кожен поручитель відповідає перед кредитором боржника в обсязі та відповідно до умов договору поруки, стороною якого він є.

Порука кількох осіб може визначатися як спільна в разі укладення договору поруки кількома поручителями та встановлення умовами договору волевиявлення цих осіб щодо спільного забезпечення зобов'язання. Лише в такому випадку поручителі відповідають перед кредитором солідарно з боржником та солідарно між собою (спільна порука).

Норми закону, якими врегульовано поруку, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого. У разі укладення між поручителями кількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов'язання у них не виникає солідарної відповідальності між собою.

За таких обставин кредитор, керуючись ст. 543 ЦК України, має право на свій розсуд пред'явити вимогу до боржника й кожного з поручителів разом чи окремо, в повному обсязі або частково, але поручитель, що виконав зобов'язання, не має права пред'явити вимогу до іншого поручителя щодо розподілу відповідальності перед кредитором.

У справі, яка переглядається, предметом спору є різні самостійні договори поруки, за якими кожен з поручителів поручився відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарні боржники за порушення умов одного й того ж кредитного договору.

З огляду на викладене й на відсутність положень про солідарну відповідальність поручителів у нормах чинного законодавства та в умовах договорів поруки, підстав для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами ч. 3 ст. 554 ЦК України немає.

Саме до цього зводяться правові висновки Верховного Суду України, викладені в постанові № 6-511цс15 від 11 листопада 2015 року.

Крім того, ухвалюючи рішення частині позовних вимог про стягнення з фірми «Лідія» заборгованості, суди не врахували положення

п. п.1, 3 ч. 1 ст. 15 ЦПК України згідно із якими суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, розгляд яких проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Вирішуючи позовні вимоги до фірми «Лідія» про стягнення заборгованості, суди зазначених вимог закону не врахували, вирішили спір, що виник між юридичними особами, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, розглянули його разом із вимогами, які вирішуються в порядку цивільного судочинства.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року № 6-1737цс15

Викладене свідчить, що при вирішені спору судом неповно встановлено фактичні обставин справи, не дано юридичної оцінки наданим сторонами доказам, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень з направлення справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 2 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від

19 травня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька

О.В. Кафідова В.М. Колодійчук

О.В. Умнова