У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 серпня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Ступак О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «Київський річковий порт» про стягнення заробітної плати, компенсації за затримку розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом, вимоги якого уточнила в ході розгляду справи та просила стягнути з публічного акціонерного товариства «Київський річковий порт» (далі ПАТ «Київський річковий порт») на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату та компенсацію за невикористані щорічні відпустки в сумі 278,03 грн, стягнути середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 13 травня 2014 по 21 листопада 2014 року включно в сумі 33 211,35 грн, стягнути моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

Позов мотивовано тим, що з 13 січня 2011 року по 13 травня 2014 року позивач працювала на посаді бухгалтера 1-ї категорії - касира бухгалтерії в ПАТ «Київський річковий порт». В день звільнення з позивачкою розрахунок проведений не був. 28 липня 2014 року відповідач виплатив 20 897,10 грн. Заборгованість по заробітній платі становила 278,03 грн. ОСОБА_5 вважає, що відповідач має сплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 13 травня 2014 року по 21 листопада 2014 року у розмірі 33 211,35 грн. Також позивач посилалася на те, що їй завдана моральна шкода, оскільки через затримку розрахунку вона не мала змоги розрахуватися по своїм кредитним зобов`язанням у банках. Розмір відшкодування моральної шкоди визначила у сумі 50 000 грн.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Київський річковий порт» на користь позивача заборгованість по заробітній платі у розмірі 278,03 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 33 334,38 грн, моральну шкоду у розмірі 500 грн, а всього 34112,41 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року апеляційну скаргу ПАТ «Київський річковий порт» задоволено частково. Рішення місцевого суду в частині стягнення середнього заробітку, загальної суми, яка підлягає стягненню з відповідача та судового збору змінено, у зв'язку з чим абзац 2, 3 резолютивної частини рішення викладено в іншій редакції. Стягнуто з ПАТ «Київський річковий порт» на користь позивача заборгованість по зарплаті у розмірі 278,03 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 15 252,62 грн, моральну шкоду у розмірі 500 грн, а всього 16 030,65 грн без урахування обов'язкових платежів та податків. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Позивач, не погоджуючись з даним рішенням суду апеляційної інстанції подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати із залишенням в силі рішення місцевого суду.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, виходячи з наступного.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не розрахувався з позивачем при звільненні, а тому є підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Змінюючи рішення суду першої інстанції та зменшуючи розмір суми середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача апеляційний суд виходив з того, що при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні судам необхідно враховувати розмір спірної суми, її частку в задоволених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника та інші конкретні обставини справи. 29 липня 2014 відповідач виплатив позивачу 20 897,10 грн та недоплатив заборгованість в сумі 278,03 грн. Недоплачена відповідачем сума фактично є середньоденним заробітком позивача, що складає незначну частку від всієї заборгованості, яка фактично була погашена відповідачем 29 липня 2014 року, а тому саме ця дата, на думку апеляційного суду, і є датою, до якої необхідно нараховувати середній заробіток за весь час затримки розрахунку з позивачем.

Згідно висновків суду апеляційної інстанції, з часу звільнення позивача 14 травня 2014 року по час виплати основної частини заборгованості 29 липня 2014 року пройшло 153 робочих днів. Таким чином, сума середнього заробітку становить 15 252,62 грн (без урахування обов'язкових платежів та податків - (153 робочих днів х 246,01 грн.), яка і підлягає стягненню з відповідача.

З такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та зібраним у справі доказам, не узгоджуються з нормами матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що з 13 січня 2011 року по 13 травня 2014 року ОСОБА_5 працювала на посаді бухгалтера 1-ї категорії - касира бухгалтера в ПАТ «Київський річковий порт».

З вказаної посади була звільнена відповідно до наказу №78-к від 13 травня 2014 року за ст. 38 КЗпП України, у зв'язку з виходом на пенсію.

При звільненні у травні 2014 року відповідачем була нарахована, але не виплачена заробітна плата, в тому числі компенсація за невикористані щорічні відпустки у сумі 21 175, 13 грн.

29 липня 2014 року відповідач виплатив позивачу 20 897,10 грн. Невиплаченою залишилась сума у розмірі 278,03 грн.

Сума середнього заробітку позивача становить 5 289,22 грн та за період з 14 травня 2014 року по 21 листопада 2014 року (день винесення рішення суду) середній заробіток за весь час затримки розрахунку становить в загальній сумі 33 334,38 грн.

Ухвалюючи рішення про визначення періоду виплати середнього заробітку суд першої інстанції виходив з дати звільнення позивача і дати ухвалення відповідного рішення у справі.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини.

Таке ж роз'яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу.

Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок - виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належить йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого порушення, яким є день фактичного розрахунку (така правова позиція висловлена в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 40рп/2012).

Вирішуючи даний спір та стягуючи з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 травня 2014 року по 21 листопада 2014 року місцевий суд дійшов правильного висновку про задоволення цих вимог на підставі ст.ст.116, 117 КЗпП України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно встановивши фактичні обставини справи, дав об'єктивну оцінку зібраним у справі доказам, правильно застосувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, ухвалив рішення, яке відповідає закону.

У той же час, апеляційний суд не звернув увагу на те, що відповідно до ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального права або процесуального права.

Вказаних підстав апеляційний суд при розгляді справи не встановив і у своєму рішенні не навів.

За таких обставин, рішення апеляційного суду слід скасувати з підстав, передбачених ст.339 ЦПК України, із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року скасувати, рішення Подільського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
судді В.С. Висоцька
О.В. Ступак
О.В. Умнова
І.М. Фаловська