Провадження №2/521/892/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2015 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Поліщук І.О.

при секретарі Святецькій І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в особі законних представників ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участю третіх осіб: Приватного підприємства «ЖКК СГІ», Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення порядку користування житловим приміщенням, виселення, стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в особі її законних представників ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участю третіх осіб: приватного підприємства «ЖКК СГІ», Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення порядку користування житловим приміщенням, виселення, стягнення коштів, уточнивши який, просив виселити ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1, 3 в м. Одесі, стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 солідарно на його користь 3102, 17 гривень в рахунок відшкодування витрат понесених з утриманням квартири, встановити порядок користування квартирою № 28 за адресою: м. Одеса, вулиця Овідіопольська дорога, 3, будинок № 68 між співвласниками, виділивши йому у користування дві кімнати площею 17,4 кв.м, та 8,5 кв.м, виділити у користування ОСОБА_2 кімнату площею 10,3 кв.м, залишивши в загальному користуванні підсобні приміщення зазначеної квартири. В обгунтування позову ОСОБА_1 посилається на те, що квартира під № 28 у будинку № 68 по Овідіопольській дорозі, 3 в місті Одесі належала ОСОБА_1 та його матері, ОСОБА_6 в рівних частках на підставі свідоцтва про право власності на житло. Після смерті матері позивача ОСОБА_6, позивач та відповідач ОСОБА_2 вступили в спадщину та стали співвласниками спірної квартири, а саме ОСОБА_1 належить 3/4 частки квартири, а ОСОБА_2 1/4 частка квартири. ОСОБА_1 вказує, що на його ім'я відкриті всі особові рахунки по оплаті за комунальні послуги, які фактично сплачуються тільки ним. Між позивачем та відповідачами існує спір щодо оплати комунальних послуг, порядку користування квартирою, відповідач перешкоджає нормальному проживанню в квартирі позивача. Вирішити спір у позасудовому порядку позивач вважає неможливим, тому звернувся з даним позовом до суду.

В судовому засіданні позивач уточненні позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх в повному обсязі.

Представник позивача в судому засіданні обґрунтовуючи правову позицію свого довірителя, звернув увагу суду, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить частка квартири, яка є значно більшою ніж частка відповідача ОСОБА_2, а тому суд при вирішення питання щодо встановлення порядку користування житловим приміщенням спірної квартири не має права ігнорувати цей факт і незалежно від того, що відповідач зі своєю сім'єю фактично займає більшу частину квартири, має прийняти рішення про виділення ОСОБА_1 у користування двох кімнат площею 17,4 кв.м, та 8,5 кв.м, тому це відповідає його частці у вказаній квартирі. Представник позивача також зазначив, що відповідно до п.10 «Правил користування приміщеннями житлових будинків», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 року мешканці квартири, в якій два і більше співвласники, наймачі (орендарі) розподіляють за узгодженням загальні витрати на оплату житлово-комунальних та інших послуг. Представник позивача звернув увагу суду, що в запереченнях на позов відповідач ОСОБА_2 визнає факт зайняття на сьогоднішній день, його родиною житлових кімнат площею 10,3 кв.м та 8,5 кв.м, а позивачем житлової кімнати площею 17,4 кв.м, також відповідачами не заперечується і факту проживання в спірній квартирі його родини в загальній кількості 4-х осіб. Враховуючи вищевикладене сплата комунальних послуг має розподілятися у відповідності до вищевказаних Правил, а тому з врахуванням сплачених послуг як стороною позивача так і стороною відповідача, з відповідачів на користь позивача підлягає до стягнення сума витрат понесена позивачем за проживання сім'ї відповідачів, як плата за надані житлово-комунальні послуги у сумі 3102 гривні 17 копійок. Стосовно позовних вимог про виселення зі спірної квартири ОСОБА_4 та ОСОБА_3 представник позивача наголошував, що ОСОБА_1 як співвласник ніколи не давав згоди на вселення до квартири ОСОБА_4 та ОСОБА_3, а тому у відповідності до вимог ст. 369 ч.2 ЦК України, ст.156 ЖК України вказані особи підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судові засідання не зявлялися, про місце та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не сповіщали.

В судових засіданнях інтереси відповідача ОСОБА_2 представляла за довіреністю ОСОБА_7, яка заперечувала проти задоволення позову, вказуючи, що спірна квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності, а тому, враховуючи спільні домовленості між сторонами про порядок користування нерухомим майном у відповідності з ч.1 ст.369 ЦК України, позовні вимоги щодо встановлення порядку користування жилими приміщеннями квартири, як того бажає позивач, є необґрунтованими. Представник відповідача звернула увагу суду, що ОСОБА_2 зі своєю дружиною та двома дітьми займає дві кімнати площею 10,3 кв.м та 8,5 кв.м, а позивач за власною згодою займає кімнату площею 17,4 кв.м. Такий розподіл кімнат між ними був прийнятий одразу після смерті ОСОБА_6, тобто з 12.12.2006 року. Позивач дав свою згоду саме на такий порядок користування житловими приміщенням, тому що ОСОБА_2 погодився виконати ремонті роботи у квартирі за власний рахунок. Оскільки відповідні ремонтні та будівельні роботи були виконанні, відповідач та його сім'я витратити багато грошей як на купівлю будівельних матеріалів, так і на придбання меблів, дверей, водонагрівача, існуючий порядок користування житловим приміщенням визначений між сторонами добровільно та триває довгий час. Зазначені обставини на думку сторони відповідача є підставою для відмови в задоволенні позову. Представник відповідача ОСОБА_2 також вважала незаконним позов про виселення відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3, тому що вказані особи заселялися та проживають у спірній квартирі зі згоди позивача з 2004 року, з тих пір сплило понад десять років, ніхто раніше до них вимог про виселення не заявляв, а тому немає і підстав для їхнього виселення зі спірної квартири. Вимогу про стягнення відшкодування на утримання квартири з відповідачів в солідарному порядку вважала такою, що не відповідає діючому законодавству України, так як не відповідає дійсності і не може бути використана судом під час винесення рішення. Стосовно позовних вимог про відшкодування збитків, повязаних зі сплатою грошових коштів на утримання квартири, також зазначила, що спірні правовідносини врегульовані ст. 156 ЖК УРСР, її довірителем сплачено комунальні послуги, а інші члени сімї не повинні сплачувати вказані послуги, так як вони не є власниками квартири, крім того, ОСОБА_2 особисто зробив за свій рахунок великий обсяг ремонтних робіт та купував майно, яким користуються всі мешканці квартири № 28. Представник відповідача звернула увагу, що дочка ОСОБА_2 ОСОБА_4 є повнолітньою особою і не може проживати в одній кімнаті з батьком, крім того діти ОСОБА_2 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не мають у власності будь якого нерухомого майна та зареєстровані саме за цією адресою.

Представники третіх осіб в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Суд, вислухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

В судовому засіданні вставлено, що квартира під номером двадцять вісім у будинку номер шістдесят вісім по Овідіопольській дорозі, 3 в місті Одесі належала ОСОБА_1 та його матері, ОСОБА_6 в рівних частках, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, виданим Управлінням Житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів 14.11.1997 року за реєстровим №6-7294, та зареєстрованим в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості 04.12.1997 року в книзі 120 пр. на сторінці 41 номер 288.

Після смерті ОСОБА_6, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 успадкували 1/2 частину квартири по 1/4 частині кожному, що підтверджується заповітом серії АЕІС за № 931060 посвідченим приватним нотаріусом ОСОБА_8, та свідоцтвом про смерть серії 1 ЖД 079771, а також свідоцтвом про спадщину за заповітом серії ВЕР №538134.

На час розгляду справи спірна квартира перебуває у спільній частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2, яким належить відповідно 3/4 частини квартири та 1/4 частина спірної квартири.

Згідно технічної документації, складеної КП «ОМБТІ та РОН» від 06.02.2007 року квартира АДРЕСА_2 складається з 3 кімнат, має загальну площу 53,8 кв.м, житлову 36,2 кв.м; підсобну 16,5 кв.м., та включає в себе житлові кімнати площею 10,3 кв.м, 8,5 кв.м та 17,4 кв.м.

Сторони не заперечують, що відповідач ОСОБА_2 разом із членами своєї родини (ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3Є.) займають дві житлові кімнати площею 10,3 кв.м, 8,5 кв.м, а позивач ОСОБА_1 займає житлову кімнату площею 17,4 кв.м. Дана обставина сторонами не оспорюється. Саме з приводу порядку користування квартирою і виник спір, адже такий порядок користування квартирою не влаштовує позивача по справі, оскільки на його думку не відповідає ідеальним часткам співвласників.

Як вбачається з довідки-виписки з домової книги про склад сімї та прописку в даній квартирі проживають та прописані 4 особи, а саме: ОСОБА_1 з 28.02.1980 року, ОСОБА_2 з 20.09.2004 року, ОСОБА_4 з 20.09.2004 року, ОСОБА_5 з 20.09.2004 року.

Сторонами по справі не оспорюється і той факт, що ОСОБА_3 фактично проживає в квартирі з 2004 року, але не зареєстрована в ній. Даний факт також підтверджується довідкою-випискою з домової книги про склад сімї та прописку №235, в якій вказується про фактичне проживання у спірній квартирі дружини відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 з 2004 року, без відповідної реєстрації за місцем проживання.

В своєму позові ОСОБА_1 заявив вимоги про виселення дочки та дружини відповідача ОСОБА_2, в задоволенні якого суд відмовляє з огляду на наступне.

Загальні засади здійснення права власності визначені Цивільним кодексом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

За змістом ст. 156 ЖК України співвласник жилого будинку (квартири) вправі вселити в належне йому жиле приміщення членів своєї сім`ї лише за згодою всіх інших співвласників.

Члени сім'ї співвласника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні зі співвласником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Гарантуючи захист права власності, Закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Права власника визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають його право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. За положеннями ч. 1 ст.317 та ч.1 ст.319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст.319 ЦК України). Отже враховуючи, положення передбачені ст.ст. 317, 383, 391 ЦК України, ст.150 ЖК Української РСР, власник майна має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав в обєктивно існуючих перешкод у здійсненні цих прав. Частиною 1 статті 405 ЦК України встановлено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати визначається його власником. Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову про виселення членів сім'ї співвласника квартири ОСОБА_2, суд враховує, що до подання позову, який розглядається в даному цивільному провадженні ОСОБА_1, питання про встановлення порядку користування квартирою не ставив, відповідачки є членами сім'ї іншого співаника квартири, а саме дружиною та дочкою, вселилися у квартиру з його дозволу понад десять років тому назад, а відповідач ОСОБА_2 як співвласник квартири, відповідно до вимог ст.ст. 317, 319, 383, 405 ЦК України має право вселяти до спірної квартири членів своєї сім'ї та виселення відповідачів порушує інтереси іншого співвласника квартири. Відмовляючи в задоволенні позову про виселення дочки відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, суд враховує що вона зареєстрована у вказані квартирі та у відповідності до вимог Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» має повне право проживати за місцем реєстрації, крім того судом в ході розгляду справи не було встановлено фактів порушення відповідачами прав ОСОБА_1 на належне користування та розпорядження спірною квартирою і обєктивно існуючих перешкоду здійсненні ним цих прав.

Стосовно позовних вимог про стягнення грошових коштів, сплачених позивачем в рахунок оплати житлово-комунальних послуг, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 179 ЖК України користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 7 зазначених Правил, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08. 10. 1992 р. № 572, в редакції від 14.01.2009 - Правила користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, власник квартири зобов'язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

А згідно з п. 10 цих Правил мешканці квартири, в якій проживає два і більше співвласників, розподіляють за узгодженням загальні витрати на оплату житлово-комунальних та інших послуг.

За умови відсутності поквартирного (покімнатного) обліку та відсутності згоди між мешканцями квартири щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється:

-за електроенергію при загальному лічильнику-пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника;

-за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень за чисельністю членів сім'ї, що проживають у квартирі, та осіб, які проживають у квартирі більше ніж місяць;

-за послуги з централізованого опалення, з утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій за встановленими тарифами відповідно до опалюваної та загальної площі приміщення, яким користується власник, співвласник.

Таким чином, порядок розподілу витрат на утримання квартири та житлово-комунальні послуги, за умови, що у квартирі мешкає декілька користувачів, та при наявності спору з цього питання, визначений зазначеним нормативним документом у порядку вище викладеному.

В своїх запереченнях наданих суду, відповідач ОСОБА_2 не заперечує факту зайняття його родиною житлових кімнат площею 10,3 кв.м та 8,5 кв.м, а позивачем ОСОБА_1 кімнати 17,4 кв.м Також відповідачем ОСОБА_2 не заперечується і факту проживання в спірній квартирі його родини в загальній кількості 4-х осіб. Враховуючи викладене суд вважає, що сплата комунальних послуг має розподілятися наступним чином: - за електроенергію пропорційно потужності побутового електричного обладнання після здійснення відповідних вимірювань ПАТ «ОБЛЕНЕРГО», а до цього часу із розрахунку по 50% кожний співвласник; - за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень за чисельністю членів сім'ї, що проживають у квартирі, та осіб, які проживають у квартирі більше ніж місяць, виходячи із такого розрахунку: ОПЛАТА/5 МЕШКАНЦІВ Х 1 для позивача та ОПЛАТА/5 МЕШКАНЦІВ Х 4 для відповідача ОСОБА_2; - за послуги з централізованого опалення, утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій за встановленими тарифами відповідно до опалювальної та загальної площі приміщення, яким користується співвласник, наймач (орендар), виходячи із такого розрахунку: Позивач ОСОБА_1 оплачує вартість фактично займаної житлової площі та половину площі загальних приміщень, що становить 17,4 кв.м + 8,8 кв.м = 26,2 кв.м, а Відповідач також оплачує вартість фактично займаної житлової площі та половину площі загальних приміщень, що становить 10,3 кв.м + 8,5 кв.м + 8,8 кв.м = 27,6 кв.м.

Згідно наданих квитанцій відповідачем сплачено 12.11.2014 року 1220,00 грн. за послуги ПП ЖКК СГІ та 550,00 грн. за послуги холодного водопостачання. Цей факт сторонами не оспорюється та підтверджується належними та до пустими доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Згідно досліджених в судовому засіданні розрахункових документів, ОСОБА_1 за період 2013-2015 роки сплатив за послуги з централізованого опалення, утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій, а також за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень грошову суму у розмірі 4204,85 грн. (1135,36 грн. за газ + 960,30 грн. за холодну воду + 1524,64 грн. за опалення + 584,86 грн. за квартплату). Копії квитанцій про оплату вищезазначених послуг є в матеріалах справи.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що відповідачем ОСОБА_2 за цей період сплачено 1770,00 гривень. Таким чином, судом встановлено, що разом всіма співвласниками сплачено комунальних послуг (окрім електроенергії) на загальну суму 5974,86 гривень. Згідно наданих суду документів, за електроенергію ОСОБА_1 сплачено 2095,46 гривень.

Виходячи з положень ст.541 ЦК України, солідарний обовязок виникає у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобовязання.

Стаття 13 Конституції України та ч.4 ст.319 ЦК України передбачено положення про те, що власність зобовязує.

Ст. 322 ЦК України, встановлює, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобовязаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обовязкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобовязаннями, повязаними із спільним майном.

В силу п.2 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирного будинку є співвласниками допоміжних приміщень будинку… і зобовязані брати участь у загальних витратах, повязаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку.

З наведених норм вбачається, що в разі доведеності одним із співвласників понесення ним витрат на управління, утримання та збереження спільного майна, участь у чому (управлінні, утриманні, збереженні) пропорційно своїй частці зобов'язаний приймати інший співвласник, який ухиляється від свого обов'язку, особа, яка зазнала витрат, має право на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Зокрема, такими способами захисту права є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Статтею 162 ЖК України передбачено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Відповідно до ст. 179 ЖК України, користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, проаналізувавши вищенаведені документи, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як співвласники житла виконували свої зобов'язання по утриманню майна (спірної квартири), що належить їм спільно у різних обсягах (пропорціях), а тому сума здійсненої позивачем оплати заборгованості, що утворилася у зв'язку з не оплатою відповідачем ОСОБА_2 за утримання своєї частки квартири у розмірі -3102 гривні 17 копійок, підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1. Присуджуючи до стягнення вищевказану суму, судом враховується, що її фактична сплата підтверджена наданими в матеріали справи копіями квитанцій.

Щодо розподілу витрат за газопостачання та холодну воду за кількістю мешканців, суд вважає здійснити їх наступним чином з врахуванням, що за газ сплачено ОСОБА_1 - 1135,36 гривен; за холодну воду сплачено ОСОБА_1 960,30 гривен; за холодну воду сплачено ОСОБА_2 550,00 гривен. Всього співвласниками оплачено 2645,66 гривен. Виходячи з кількості мешканців, які проживають з ОСОБА_2 (4 особи разом з ним), йому належно сплатити 2116,53 грн., виходячи з такого розрахунку: 2645,66 грн./5 осіб Х4 особи = 2116,53 гривень.

Таким чином суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 як одному мешканцю необхідно було сплатити за цей період 529,13 гривен, виходячи з такого розрахунку: 2645,66 грн./5 осіб Х 1 особу=529,13 гривень.

Щодо розподілу витрат на опалення та квартплату, суд вважає правильним розрахувати їх вартість відповідно до кожного спільника за площею займаних приміщень. Судом встановлено, що за опалення сплачено ОСОБА_1 1524,64 гривен, за опалення сплачено ОСОБА_2 1220,00 гривен, за квартплату сплачено ОСОБА_1 584,56 гривен. Всього співвласниками оплачено 3329,20 гривень. Судом встановлено, що загальна площа квартири становить 53,8 кв.м. Таким чином, за один квадратний метр вартість опалення спірної квартири коштує співвласникам 61,88 гривень, виходячи з такого розрахунку: 3329,20 грн /53,8 кв.м = 61,88 грн/кв.м.

З технічного паспорту, наданого сторонами у справі, вбачається, що площа загальних (нежитлових) приміщень в квартирі становить 17,60 кв.м, виходячи з такого розрахунку: 53,8кв.м (загальна площа квартири) мінус 36,2 кв.м (загальна площа житлових кімнат) = 17,60 кв.м. Сторонами по справі не оспорювався той факт, що позивач займає житлову кімнату площею 17,40 кв.м, а відповідачі займають житлові кімнати загальною площею 18.80 кв.м (10,3 кв.м+8,5 кв.м).

На підставі цього, суд вважає, що позивач, виходячи із займаної ним житлової кімнати 17,4 кв.м мав сплатити 1076,73 грн. за цей період, виходячи з того, що вартість одного квадратного метра склала 61,88 грн/кв.м. Сторонами по справі не оспорювалося, що відповідач ОСОБА_9 зі своєю сімєю займають дві житлові кімнати загальною площею 18,8 кв.м. На підставі цього, суд вважає, що ОСОБА_2, як співвласник спірної квартири, який зі своєю сім'єю займав житлову площу у загальному розмірі 18,8 кв.м, мав сплатити за надані послуги по опаленню квартири в сумі 1163,36 гривень, які ним сплачені не були, а були фактично сплачені позивачем ОСОБА_1 Враховуючи те, що нежитловими (загальними) приміщеннями квартири співвласники користувалися спільно, вартість їх обслуговування має бути розподілена між ними в рівних частках. Так, як вказано вище, загальна площа нежитлових приміщень квартири становить 17,6 кв.м, а тому кожен із співвласників мав оплачувати вартість половини нежитлових приміщень, що становить 8,8 кв.м (17,6 кв.м / 2).

Таким чином, кожен із співвласників квартири за спірний період мав сплатити по 544,55 грн. (17,6/2=8,8 кв.мХ 61,88)=544,55 гривень.

Таким чином, співвласник ОСОБА_1 за весь період мав сплатити за опалення та квартплату 1621,28 гривень (1076,73 грн.+544,55 грн), а відповідач ОСОБА_2 мав би сплатити 1707,92 гривень (1163,36 грн+544,55 грн.). Крім того, ОСОБА_1 всього мав сплатити за опалення та квартплату разом з газопостачанням та холодною водою 2150,41 грн. (1621,28 грн + 529,13 грн), а відповідач ОСОБА_2 мав би сплатити 3824,45 грн (1707,92 грн.+2116,53 грн). Між тим, судом встановлено, що ОСОБА_1 всього було сплачено 4204,86 грн., а ОСОБА_2 сплачено 1770,00 грн. Цей факт сторонами не оспорюється.

Із цього слідує, що ОСОБА_1 поніс витрат на утримання квартири на 2054,44 грн. більше, ніж був зобовязаний, виходячи з такого розрахунку: 4202,862150,41=2054,44 гривень. Таким чином, відповідач ОСОБА_2 має відшкодувати позивачу сплачену за нього суму витрат на утримання квартири в розмірі 2054,44 грн.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_1 сплатив за вказаний період за електроенергію 2095,46 гривень, що має бути розподілено в рівних частках та становить по 1047,73 гривень. Доказів сплати за електроенергію відповідач ОСОБА_2 та інші відповідачі суду не надали.

Таким чином, на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню з відповідача сума в розмірі 3102,17 грн., яка складається з 2054,44 грн. (опалення та квартплату разом з газопостачанням та холодною водою) та 1047,73 грн. (електроенергія).

За ст. 543 ЦК України, солідарними боржники залишаються доти, доки їхній обовязок не буде виконаний у повному обсязі.

Відповідно до ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обовязок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Таким чином, з підстав викладених вище у мотивувальній частині рішення, суд приходить до висновку, що позивачем ОСОБА_1 фактично були сплачені витрати, повязані з утриманням квартири, оплатою житлово-комунальних послуг у сумі 3102 гривні, які повинні бути сплачені відповідачем по справі ОСОБА_2, який є ще одним співвласником квартири і у відповідності до цивільного законодавства України повинний утримувати своє майно.

Суд відмовляє у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 солідарно з ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 3102 гривні 17 копійок в рахунок відшкодування витрати повязаних з утримання квартири, так як зазначені особи не являються співвласниками вказаної квартири, а їх проживання у спірному житлі тісно повязано зі згодою на те іншого співвласника ОСОБА_2.

Позивачем ОСОБА_1 також заявлені позовні вимоги до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про встановлення порядку користування квартирою, згідно з яким позивач просить виділити йому в користування житлові кімнати площею 17, 4 квадратних метрів та житлову кімнату площею 8,5 квадратних метрів, а відповідачам житлову кімнату площею 10,3 квадратних метрів. Суд частково задовольняє вказані позовні вимоги з врахуванням наступного.

Відповідно до статті 150 Житлового Кодексу Української РСР встановлює право громадян, які мають у приватній власності житловий будинок, квартиру, користуватися ним (нею) для особистого проживання.

Відповідно до ч.1 ст. 369 Цивільного Кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно до ст. 382 Цивільного Кодексу України квартира може бути об'єктом права власності, під квартирою вважається ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання; власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Відповідно до ст. 383 Цивільного Кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва; власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Стаття 143 Цивільного процесуального Кодексу України встановлює, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Предметом спору у даній справі, серед іншого є встановлення порядку користування квартирою, що не є тотожнім з її розділом в натурі, а тому спеціальні знання для цього, а саме призначення і проведення експертизи не є необхідним.

Як встановлено судом та підтверджено технічною документацією від 06.02.2007 року спірна квартира складається з 3 кімнат, загальною площею 53,8 кв.м, житловою 36,2 кв.м; підсобною 16,5 кв.м, та включає в себе житлові кімнати площею 10,3 кв.м, 8,5 кв.м та 17,4 кв.м.

ОСОБА_1 належить 3/4 частини вказаної квартири, а 1/4 частина квартири належить ОСОБА_2.

Таким чином, 1/4 частина житлової площі квартири, яка відповідає ідеальній частині співвласника ОСОБА_2 становить 9,05 кв.м, виходячи з такого розрахунку: 36,2 кв.м/4 = 9,05 кв.м. Таким чином, житлова кімната площею 10,3 кв.м відповідає ідеальній частці власності у квартирі відповідача ОСОБА_2 та навіть перевищує її на 1,25 кв.м. Позивач предявляючи позов про виділення ОСОБА_2 в користування житлової кімнати площею 10,3 кв.м, погодився на виділення відповідачу кімнати з перевищенням площі на 1,25 кв.м.

Судом встановлено, що 3/4 частки житлової площі квартири, яка відповідає ідеальній частці співвласника ОСОБА_1 становить 27,15 кв.м, виходячи з такого розрахунку: 36,2 кв.м/4 Х 3 = 27,15 кв.м. Таким чином, житлові кімнати площею 8,5 кв.м та 17,4 кв.м (загалом 28,9 кв.м) відповідають ідеальній частці власності ОСОБА_1, у вказаній квартирі. Судом встановлено та не заперечувалося всіма учасниками процесу, що з 2004 року, ще при житті власниці квартири ОСОБА_10 матері позивача та бабусі відповідача ОСОБА_9, ОСОБА_2 зі своєю сімєю займав житлову одну кімнату площею 17, 4 кв.м., яку на теперішній час займає позивач, ОСОБА_10 займала кімнату площею10,3 кв.м, ОСОБА_1 8,5 кв.м. Після смерті ОСОБА_6, у 2007 році, позивач та відповідач оформили спадщину, в результаті чого доля ОСОБА_1 в квартирі збільшилася з 1/2 частини до 3/4 частин, а відповідач ОСОБА_2 набув право власності на нерухоме майно, а саме на 1/4 частку спірної квартири. Позивач вказує, що після смерті ОСОБА_6, відповідач зі своєю сімєю самочинно зайняли кімнати площею 10,3 кв.м та 8,5 кв.м, хоч він на це згоди не давав, і саме з цього приводу між ними стали виникати конфлікти. Сторона відповідача ОСОБА_2 навпаки вказує, що після смерті ОСОБА_6 позивач не заперечував проти зайняття сімєю ОСОБА_2 ще однієї кімнати. В ході судового розгляду позивач вказував, що з приводу порядку користування жилими кімнатами у спірній квартирі між ним та сімєю відповідача існували конфлікти з 2007 року, що стало причиною для звернення з позовом до суду. В ході розгляду даного спору встановлено, що починаючи з 2014 року сторони добровільно не можуть дійти згоди про порядок володіння та користування належною їм спірною квартирою.

За змістом ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 355, ч. 1 ст. 356, ч.ч.1, 2, 3 ст. 358 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Пленум Верховного Суду України в п. 14 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» роз'яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

В даному випадку, суд вважає, що позивачем правильно обрано спосіб захисту порушеного права як встановлення порядку користування квартирою, а не її поділ в натурі, оскільки, враховуючи конфігурацію квартири здійснити це неможливо.

Суд, оцінивши надані стороною позивача докази, врахувавши заперечення представника відповідача, вважає за можливе встановити між сторонами порядок користування спірними приміщеннями, виділивши позивачу в користування дві житлові кімнати площею 17,4 кв.м, та 8,5 кв.м, а відповідачу житлову кімнату площею 10,3 кв.м, тому що такий саме порядок відповідає їхнім часткам у спільній частковій власності, з врахуванням того, що правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Суд вважає, що при встановленні порядку користування житловим приміщеннями, запропонованому позивачем не будуть порушені майнові права відповідача та розширені права позивача, оскільки буде дотриманий баланс часток кожного з них у праві власності.

Таким чином з підстав викладених вище у мотивувальній частині рішення суд приходить до висновку про необхідність встановлення порядку користування квартирою за адресою: м. Одеса, вулиця Овідіопольська дорога, 3 будинок № 68 кв.№ 28 між співвласниками таким чином: виділивши в користування ОСОБА_1 дві кімнати площею 17,4 кв.м, та 8,5 кв.м, виділивши у користування ОСОБА_2 житлову кімнату площею 10,3 кв.м. Нежитлові приміщення квартири площею 17,6 кв.м суд вважає за необхідне залишити в загальному користуванні сторін. Розглядаючи спір щодо встановлення порядку користування житловим приміщенням між співвласниками суд відмовив у задоволенні цієї частин позовних вимог, заявлених до неповнолітньої відповідачки ОСОБА_5, тому що вказана особа не є співвласницею вказаної квартири, а тому відповідно і є неналежним відповідачем.

Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача ОСОБА_7 про необхідність застосування строків позовної давності до позовних вимог про встановлення порядку користування житловими приміщеннями квартири, тому що ці вимоги, повязані з порушенням права власності позивача, а тому він не позбавлений можливості звертатися до суду з таким позовом до припинення порушення його прав. Суд критично оцінює правову позицію сторони відповідача ОСОБА_2 щодо необхідності зарахування при розгляді позовних вимог ОСОБА_1 того факту, що саме що відповідачем за власний рахунок зроблений коштовний ремонт у спірній квартирі, куплені меблі, водонагрівач, якими користуються всі мешканці житла, тому вищезазначені обставини можуть слугувати підставами для самостійного позову, який стороною відповідача ОСОБА_2 не заявлявся. Не заслуговують на увагу суду і заперечення представника відповідача ОСОБА_2 в тієї частині, що у спірній квартирі разом з позивачем мешкає його дружина, тому позивач мав нести витрати повязані з оплатою житлово-комунальних послуг із розрахунку на двох осіб, так як вищезазначені обставини не підтверджені жодними доказами, а сторона позивача в ході розгляду справи ці обставини не визнавала.

Частиною 3 ст.212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 11, 60, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 317, 319, 321, 322, 355, 358, 360, 369, 382, 383, 360, 391, 526, 405, 541, 543, 544 Цивільного Кодексу України, ст.ст. 150, 156, 162,179 ЖК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в особі законних представників ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участю третіх осіб: Приватного підприємства «ЖКК СГІ», Малиновської районної адміністрація Одеської міської ради про встановлення порядку користування житловим приміщенням, виселення, стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Встановити порядок користування квартирою за адресою: АДРЕСА_3, між співвласниками наступним чином: - Виділити у користування ОСОБА_1 дві житлові кімнати площею 17.4 кв.м та 8.5 кв.м. Виділити в користування ОСОБА_2 житлову кімнату площею 10.3 кв.м. Підсобні приміщення кухня, ванна, санвузол, коридор залишити в загальному користуванні.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування витрат на утримання квартири за адресою: АДРЕСА_4. 3102 (три тисячі сто дві) гривні 17 копійок.

В решті частини позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області на протязі десяти днів. Особи, що приймали участь у справі, але не були присутні при проголошенні рішення мають право на його оскарження на протязі десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: