АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого: Соколової В.В.

суддів: Подивач Л.Д., Усика Г.І.

при секретарі: Троц В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30.03.2015 у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, та вселення, -

В С Т А Н О В И Л А

У травні 2014 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, та вселення.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 26.04.2013 вона набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування. У травні 2013 року позивач звернулася до відповідачів із вимогою щодо звільнення квартири протягом десяти днів з часу отримання вимоги, проте відповідачі не вчинили жодних дій, пов'язаних з наданням позивачу можливості вільно володіти, користуватись та розпоряджатись власністю. З урахуванням викладеного, позивач просить суд виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення, визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, та вселити позивача у вказану квартиру.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30.03.2015 позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, та вселення - задоволено частково.

Виселено ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення.

Справа № 761/15930/14-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/8536/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Саадулаєв А.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судовий збір у розмірі 121,80 грн. з кожного.

В іншій частині позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідачами подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність рішення суду у зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права. А саме, відповідачі вказують на те, що суд ухвалюючи оскаржуване рішення порушив норми матеріального права та помилково дійшов висновку про самоправне зайняття житлового приміщення відповідачами відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України. Крім того, суд першої інстанції не взяв до уваги докази, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, неповно з'ясував обставини, що мають істотне значення для справи, а саме, що ОСОБА_3 є власником частини квартири та сплачує квартирну плату і підтримує квартиру в належному санітарному стані. На підставі зазначеного, просить рішення суду скасувати та ухвали нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В судовому засіданні апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_3 та її представник підтримали апеляційну скаргу та просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Тому, керуючись положеннями ст. ст.303-1, 305 ч. 2 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у його відсутність.

Представник позивача в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду законним і обґрунтованими та просив залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі займають спірну квартиру без законних на те підстав, перешкоджаючи позивачу користуватися та розпоряджатися її власністю.

Судом встановлено, що 26.04.2013 ОСОБА_5 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8, та зареєстрованого в реєстрі за № 595 (а.с. 5).

Право власності позивача на нерухоме майно зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру (а.с. 4).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14.11.2014 відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 щодо визнання права власності на Ѕ частини квартири, визнання частково недійсним реєстраційного посвідчення, визнання недійсним договору дарування, та встановлено, що ОСОБА_9 будучи власником квартири АДРЕСА_1, відповідно до довідки ЖБК «Залізничний-9» від 07.02.1992 № 12, мав всі правові підстави для укладення договору дарування без згоди ОСОБА_3

З довідки форми № 3 від 05.01.2015 вбачається, що в зазначеній квартирі з 1977 року зареєстровані та проживають відповідачі (а.с.472).

Тобто, з наведеного вбачається, що відповідачі проживали у вказаній квартирі як члени сім'ї власника - ОСОБА_9

Відповідно до положень норм статей 16,391,386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_5 посилалася на те, що вона є новим власником квартири відповідно до договору дарування, проте відповідачі добровільно звільнити спірну квартиру відмовляються.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У силу ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 150 ЖК Української РСР та ч.1 ст.383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до ст. 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідачами у справі не оспорюється те, що вони не є членами сім'ї позивача (ОСОБА_5) та вона не надавала їм згоди на користуватися належною їй на праві власності квартирою.

А тому, право користування членів сім'ї власника квартири кореспондується та є похідним від права власності на квартиру попереднього власника ОСОБА_10

Таким чином з моменту укладення договору дарування квартири від 26.04.2013 року, право власності ОСОБА_10 припинилося в силу ст. 346 ЦК України (й відповідно припинилось право користування не тільки самого власника, а і усіх членів його сім'ї) та виникло у ОСОБА_5, яка в свою чергу не надавала згоди на користування спірною квартирою ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність посилання відповідачів на те, що вони мають право користуватися спірним житловим приміщенням, оскільки таке право користування спірним житлом припинилося після укладення договору дарування від 26.04.2013.

У силу ст. 391 ЦК України,власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Враховуючи те, що відповідачі не є членом сім'ї нового власника квартири, дозволу на їх вселення у квартиру новим власником надано не було, право користування було припинене з часу укладення договору дарування квартири, суд першої інстанції обгрунтовано задовольнив позовні вимоги позивача про виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із спірного житлового приміщення, так як таким шляхом усунуто перешкоди у користуванні власністю.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги щодо невірного застосування судом першої інстанції положень ч. 3 ст. 116 ЖК України до спірних правовідносин заслуговують на увагу і можуть бути прийняті апеляційним судом у якості підстав для зміни оскаржуваного рішення в частині посилання на норми матеріального права, на підставі яких вирішено справу, виходячи з наступного.

При вирішенні справи суд першої інстанції послався у мотивувальній частині рішення на ч. 3 ст. 116 ЖК України, та ст. ст. 71, 72, 163 ЖК України.

Однак положення ст. ст. 71, 72, 163 регулюють відносини, які виникають між наймачем житлового приміщення, членами його сім'ї, проте, в даному випадку відповідачі не були наймачами спірної квартири, або членами сім'ї наймача, а тому до вказаних правовідносин положення вказаних статей не поширюються. Що ж стосується посилань на ч. 3 ст. 116 ЖК України, то вони можуть застосовуватися лише до осіб, які самоправно зайняли житлове приміщення, в даному ж випадку відповідачі мали право проживати у спірній квартирі, як члени сім'ї власника(ОСОБА_9), а тому вони не можуть вважатися такими, що самовільно зайняли спірне житлове прміщення.

Судом застосовано положення ст. 391 ЦК України, що є достатнім для вирішення правовідносин, які виникли між сторонами у справі.

За правилом п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування або зміни рішення.

В даному випадку, оскільки неправильне застосування норм матеріального права не призвело до неправильного вирішення справи по суті, рішення суду підлягає зміні шляхом виключення з мотивувальної частини рішення посилання на ч. 3 ст. 116 ЖК України, та ст. ст. 71, 72, 163 ЖК України, які не поширюється на ці правовідносини.

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30.03.2015 - змінити. Виключити з мотивувальної частини рішення застосування судом положень ст. ст. 71, 72, ч. 3. ст. 116, 163 ЖК України.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: