Справа № 723/1041/15-ц

РІШЕННЯ
Іменем України
06 серпня 2015 року Сторожинецький районний суд

Чернівецької області

в складі головуючого судді Дячук О.О.

при секретарі Яворській М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сторожинець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Панківського навчально-виховного комплексу про визнання незаконним звільнення з роботи, поновлення на роботі,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до Панківського навчально-виховного комплексу про визнання незаконним звільнення з роботи, поновлення на роботі, зазначивши, що 02.10.2013р. наказом №33-к позивача було призначено оператором газової котельні на час опалювального сезону Панківського навчально-виховного комплексу.

Наказом №10-к від 07.04.2015р. його було звільнено з вищевказаної посади за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

29.04.2015р. представник Панківського НВК надав суду копію наказу №15-к від 15.04.2015р., яким наказ №10-к від 07.04.2015р. про звільнення ОСОБА_1 з роботи з 19.06.2014р. скасовано при цьому, позивача на роботі не поновлено, а було останньому вручено наказ №16-к від 15.04.2015р. про звільнення позивача з роботи оператора газової котельні Панківської НВК з 16.10.2014р..

Позивач вважає наказ Панківського НВК від 15.04.2015р. №16-к про звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі п.4 с. 40 КЗпП України прогул з 16.10.2014р. зі слідуючих підстав: 08.04.2015р. працюючи оператором газової котельні Панківського навчально-виховного комплексу на виконання указу президента України від 17.03.2014р. №303/2014 «Про часткову мобілізацію» 08.04.2015р. був призваний на військову службу до військової частини НОМЕР_1 , що підтверджується відповідною відміткою у військовому квитку та довідкою № 642.
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 18.06.2014р. №34 позивача було звільнено та направлено до Сторожинецького районного військового комісаріату для подальшого обліку.
Після повернення із служби за місцем проживання позивача, останній 18.06.2014р. звернувся до директора Панківського навчально-виховного комплексу з вимогою про його поновлення на попереднє місце роботи, на що отримав відповідь, що позивачу необхідно приступити до роботи 08.04.2015р., оскільки на той час на даній посаді працювала інша особа.

Директор не дозволяв позивачу приступати до роботи і у разі відсутності працюючого на той час оператора.

07.04.2015р. директор Панківського НВК Красовська О.Д. копію наказу №10-к від 07.04.2015р. вручила позивачу у якому зазначено, що ОСОБА_1 звільнено із займаної посади за п.4 ст. 40 КЗпП України, а саме у зв`язку із встановленням факту безпідставного не виходу на роботу після закінчення військової служби в період з 19.06.2014р. по 31.03.2015р..

Позивач стверджує, що він не прогулював, його вини у прогулі немає, оскільки він звертався із вимогою про поновлення його на роботі, він проживав у селі, у період з 18.06.2014р. по 06.04.2015р. ніхто не вимагав пояснення, по якій причині він не з`являється на роботі.

Відповідно до ч. 2 ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Як вбачається з виданого наказу про звільнення ОСОБА_1 , дисциплінарне стягнення на останнього було накладено 15.04.2015 року тобто пізніше шести місяців з дня яким відповідач вважає, що ним був вчинений проступок / 18.06.2014 року - вчинено проступок - 15.04.2015 року накладене дисциплінарне стягнення/ при цьому, відповідачем навмисно та необгрунтовано зазначена дата звільнення позивача з займаної посади з 16.10.2014 року, чому саме ця дата , а не будь- яка інша.
В порушення вимог ст. 43 КЗпП України відповідач видавши наказ № 16 К від 15 квітня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади за п.4 ст. 40 КЗпП України не отримав на це попередню згоду виборчого органу первинної профспілкової організації.
В трудовій книзі ОСОБА_1 . адміністрація Панківської НВК- де до звільнення знаходилась трудова книга, не зазначила, що позивач був мобілізований на військову службу,та про те , коли він був демобілізований.
На підставі вищевикладеного, позивач просить постановити рішення, яким визнати незаконним його звільнення з посади оператора газової котельні Панківського навчально-виховного комплексу за п.4 ст. 40 КЗпП України та скасувати наказ №16-к від 15.04.2015р.. Поновити позивача на посаді оператора газової котельні Панківського навчально-виховного комплексу.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, просить його задоволити.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, просить суд відмовити у його задоволенні, надав заперечення, в якому зазначив, що ОСОБА_2 , будучи мобілізованим працівником та отримуючи середній заробіток як мобілізований працівник, після демобілізації умисно не з`явився на роботу, не повідомив про свою демобілізацію адміністрацію Панківського НВК, отримуючи і надалі середній заробіток як мобілізований працівник, вчинив таким чином умисний прогул, про що свідчить наступне.
Трудові відносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 після закінчення строку дії трудового договору фактично тривали, оскільки Панківський НВК своїм наказом, виданим у відповідності до ч.3 ст. 119 КЗпП продовжив трудовий договір з ОСОБА_3 і виплачував йому середній заробіток як мобілізованому працівнику, а ОСОБА_2 , отримував виплачені кошти, та не ставив вимогу про припинення таких трудових відносин з Панківським НВК.
Такий строковий трудовий договір не міг бути припиненим за ч.2 ст.36 КЗпП, і він вважається продовженим.
ОСОБА_2 був призначений на посаду оператора газової котельні на час опалювального сезону починаючи з 02.10.2013р., тобто з ним був укладений строковий трудовий договір.
08.04.2014р. - до закінчення строку дії трудового договору - ОСОБА_2 був мобілізований.
З вимог ч. 3 ст.119 КЗпП (в редакції від 27.03.2014р.) вбачається, що працівникам, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, гарантується збереження місця роботи, посади і середнього заробітку.
Приймаючи до уваги вказану норму КЗпП, адміністрація Панківського НВК своїм наказом від 10.04.2014р. №25-к продовжила дію строкового договору з ОСОБА_3 , та виплачувала йому середній заробіток як мобілізованому працівнику.
ОСОБА_2 зі свого боку використовував виплачені кошти, витрачаючи їх на власний розсуд, і не поставив вимогу про припинення таких трудових відносин з Панківським НВК.
ОСОБА_2 будучи звільненим з військової служби 18.06.2014р. та бажаючи продовжити трудову діяльність на підприємстві - зобов`язаний був звернутись з відповідною письмовою заявою, якою мав повідомити адміністрацію підприємства про припинення його статуса як мобілізованого працівника, та поновлення статуса працівника підприємства. Тому адміністрації не було відомо, що ОСОБА_2 був звільнений з військової служби.
З приводу вчинення прогулу представник відповідача зазначив наступне.

ОСОБА_2 працював на підприємстві та був мобілізований. З 08.04.2014р. по 31 березня 2015р. він числився як мобілізований працівник, йому виплачувався середній заробіток як мобілізовану працівнику. Адміністрації підприємства не було відомо про його звільнення з військової служби, ОСОБА_5 відмічали в табелях обліку робочого часу як мобілізованого працівника та виплачували середній заробіток як мобілізованому працівнику.
18 червня 2015р. ОСОБА_2 з`явився на підприємство, представив довідку про те, що станом на 17 червня 2015р. він перебуває в лавах збройних сил. Жодних інших документів станом на 18.06.2014р. ОСОБА_2 і після того він не представив.
Адміністрація підприємства повідомила, що згідно представленої довідки він вважаться таким, що перебуває на військовій службі, та йому було запропоновано представити будь-який документ про звільнення з лав збройних сил, в т.ч. військовий квиток чи копію наказу про звільнення.
Вказані документи необхідні були ще й для того, щоб відмітити в картці обліку на підприємстві дату його звільнення з військової служби.
ОСОБА_2 на підприємстві більше не з`являвся, жодних документів не представив, та не вчинив жодних дій щодо продовження виконання своїх обов`язків працівника підприємства.
Виходячи з викладеного, твердження позивача в позовній заяві про те, що він представив на підприємстві свій військовий квиток - не відповідає дійсності.
Не відповідає дійсності й вказане в позовній заяві те, що адміністрації Панківського НВК було відомо про звільнення ОСОБА_5 з військової служби оскільки працівники адміністрації періодично зустрічали його в селі. Як зазначено вище, ОСОБА_2 не представив адміністрації жодних документів про його звільнення з військової служби, та не писав жодних заяв. Тому адміністрація не припускала можливості того, що ОСОБА_2 може умисно порушувати Закон, тобто знаючи, що він звільнений з військової служби - умисно не виходити на роботу та безпідставно отримувати заробіток як мобілізований працівник. Тому його й відмічали в табелях обліку робочого часу як мобілізованого працівника, та виплачували йому середній заробіток як мобілізованому працівнику.
З копії військового квитка ОСОБА_5 вбачається, що його було звільнено з лав збройних сил 18.04.2015р.. Даний військовий квиток знаходиться на зберіганні у ОСОБА_6 . Вказане означає, що він знав про свою демобілізацію.
Твердження позивача про те, що в оскаржуваному наказі немає обґрунтування причин та строків притягнення до відповідальності - також не відповідає дійсності.
Факт вчинення дисциплінарного проступку було виявлено 31.03.2015р. після отримання листа Військового комісара ОСОБА_7 , в якому він повідомив, про дату звільнення ОСОБА_5 з військової служби.
Тому місячний строк притягнення до дисциплінарної відповідальності починається з 01.04.2015р. і оскільки оскаржуваний наказ було видано 15.04.2015р. - через два тижня з моменту виявлення - тому наказ видано в межах місячного строку.
Щодо вимоги, що у трудовій книзі не зазначено коли ОСОБА_5 було мобілізовано та демобілізовано, представник зазначає наступне.

В абзаці 4 ст.48 КЗпП зазначено, що до трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.
Відомості про проходження військової служби до трудової книжки не заносяться. Вони заносяться до військового квитка.
Крім того питання щодо вчинення записів у трудовій книжці не є предметом розгляду даної справи.
Після виявлення прогулу ОСОБА_8 адміністрацією підприємства було запропоновано приступити до роботу. Але він відмовився, мотивуючи це тим, що він не може працювати у літній час, і може приступити до роботи хіба у зимній період. Вказане підтверджується копією Акту від 06.04.2015р..
В судовому засіданні встановлено, що 02.10.2013р. наказом №33-к позивача було призначено оператором газової котельні на час опалювального сезону Панківського навчально-виховного комплексу.

На виконання указу президента України від 17.03.2014р. №303/2014 «Про часткову мобілізацію» 08.04.2014р. позивач був призваний на військову службу до військової частини НОМЕР_1 . Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 18.06.2014р. №34 позивача було звільнено та направлено до Сторожинецького районного військового комісаріату для подальшого обліку.
Наказом №16-к від 15.04.2015р. ОСОБА_1 було звільнено з посади оператора газової котельні на час опалювального сезону Панківського навчально-виховного комплексу за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Після повернення із служби за місцем проживання позивача, останній 18.06.2014р. звернувся до директора Панківського навчально-виховного комплексу з вимогою про його поновлення на попереднє місце роботи, на що отримав відповідь, що позивачу необхідно приступити до роботи 08.04.2015р., оскільки на той час на даній посаді працювала інша особа.

Відповідно до статті 119 КЗпП і частини 11 статті 29 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за призваними на збори військовозобов`язаними на весь період зборів, включаючи час проїзду до місця їх проведення і назад, зберігається робоче місце і середня заробітна плата на підприємстві, установі, організації, з якими військовозобов`язаний перебуває у трудових відносинах, незалежно від форми власності роботодавця. Такі умови та гарантії слід обов`язково зазначити у наказі, який видається у такому випадку.
Статтею 8 Закону України „Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей за військовослужбовцями строкової служби, які до призову працювали на підприємствах, в установах і організаціях, незалежно від форм власності і господарювання, зберігається при звільненні з військової служби право на працевлаштування їх в тримісячний строк на те ж підприємство, в установу чи організацію або їх правонаступники на посаду, не нижчу за ту, яку вони займали до призову на військову службу. Вони користуються за інших рівних умов переважним правом на залишення на роботі при скороченні чисельності або штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці протягом двох років з дня звільнення з військової служби.
Відповідно до статті 2 Закону України „Про військовий обов`язок і військову службу окремим видом служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період. Виконання військового обов`язку і особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим законом та іншими нормативно-правовими актами.
Початком проходження військової служби вважається день відправлення у військову частину з районного (міського) військового комісаріату для громадян, призваних на строкову військову службу, громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період або день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) для громадян, прийнятих за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації.
Закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу у зв`язку з мобілізацією та звільнення з військової служби у зв`язку з демобілізацією проводяться в порядку, визначеному Законом України „Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію (стаття 39 Закону України „Про військовий обов`язок і військову службу).
За громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності.
Таким чином, починаючи з 01.04.2014р. громадяни, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, не підлягають звільненню, вони увільняються від роботи (звільняються від виконання посадових обов`язків) відповідно до статті 119 КЗпП України. При цьому за ними зберігається середній заробіток на період до одного року.
Законодавством не визначено перелік обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за п. 4 ч. 1 ст.40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази із числа передбачених ст. 57 ЦПК України.

Представник Панківського НВК не надав достатніх доказів, які б свідчили, що ОСОБА_1 безпідставно не вийшов на роботу після закінчення військової служби, як прогули без поважних причин. При винесенні наказу не було встановлено конкретних причин відсутності ОСОБА_1 на роботі.

Як встановлено судовим розглядом, з приводу порушень позивачем трудових обов`язків, відповідач при прийнятті рішення про звільнення позивача, не прийняв до уваги усі вищенаведені обставини і що саме вищевказані події могли потягти за собою відсутність позивача на робочому місці у пред`явлений період. Не були прийняті до уваги також і звернення позивача до директора про поновлення його на роботі. Роботодавцем не з`ясовувались наявність чи відсутність поважності причин відсутності позивача на роботі, а між тим, звільнення працівника за ст. 40 п. 4 КЗпП України без з`ясування цих причин є неприпустимим.

З огляду на вищезазначені обставини справи, та видання наказу № 16-к від 15 квітня 2015 року суд доходить до висновку про наявність у діях відповідача упередженості і намагання складення штучних умов для звільнення позивача з посади оператора газової котельні Панківського навчально-виховного комплексу.

Відповідно до ст. 149 ч. 3 КЗпП України при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Перевіряючи правильність накладення дисциплінарного стягнення, суд, із врахуванням обставин справи вважає, що директором Панківського навчально-виховного комплексу не в достатній мірі були враховані: тяжкість, обставини даного конкретного проступку, у зв`язку з цим суд доходить до висновку про неадекватність порушенню і поспішність застосування відповідачем до ОСОБА_1 такої крайньої міри дисциплінарного стягнення як звільнення.

Окрім того дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Як вбачається з виданого наказу про звільнення ОСОБА_1 , дисциплінарне стягнення на останнього було накладено 15.04.2015 року, тобто пізніше шести місяців з дня, яким відповідач вважає, що ним був вчинений проступок / 18.06.2014 року - вчинено проступок - 15.04.2015 року накладене дисциплінарне стягнення/ при цьому, відповідачем навмисно та необгрунтовано зазначена дата звільнення позивача з займаної посади з 16.10.2014 року.
Як вбачається із акту складеного 06.04.2015р. ОСОБА_1 було запропоновано приступити до роботи, але він відмовився мотивуючи свою відмову тим, що у літній період він не має змоги працювати і згідний приступити до роботи хіба що у зимовий період. Даний акт порушує права ОСОБА_1 та умови трудового договору, оскільки умовами трудового договору передбачено роботу ОСОБА_1 опереатором газової котельні на час опалювального сезону. Дана умова також підтверджується витягом з наказу №33-к від 02.10.2013р. з якої вбачається, що " призначити опереатором газової котельні на час опалювального сезону з 02.10.2013р. ОСОБА_1 ". У даному випадку відбулася зміна істотних умов праці, що передбачено ст. 32 КЗпП України, але Панківський НВК не дотримався вимог даної статі.
Таким чином, суд вважає, що звільнення позивача з роботи здійснено з порушенням вимог ст.149 КЗпП України, тобто незаконно, а тому наказ № 16-к від 15 квітня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 з посади оператора газової котельні Панківського навчально-виховного комплексу за п.4 ст. 40 КЗпП України підлягає скасуванню. Позивач підлягає поновленню на роботі на посаді оператора газової котельні Панківського навчально-виховного комплексу, оскільки згідно зі ст. 235 цього Кодексу, у випадку звільнення без законних підстав з порушенням встановленого порядку працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, що розглядає трудовий спір.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України рішення в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню.

На підставі Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», ст.ст. 9, 21, 23, 24, 36, 40, 43, 48, 119, 148, 149, 235 КЗпП України, ст..364, 367 ЦК України та керуючись ст.ст. 10,11,60,61,208,209,212-215,218, 367 ЦПК України , суд,-

В И Р І Ш И В :
Позов ОСОБА_1 до Панківського навчально-виховного комплексу про визнання незаконним звільнення з роботи, поновлення на роботі задовольнити.

Визнати незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади оператора газової котельні Панківського навчально-виховного комплексу за п.4 ст. 40 КЗпП України та скасувати наказ №16-к від 15.04.2015р..

Поновити ОСОБА_1 на посаді оператора газової котельні Панківського навчально-виховного комплексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Чернівецької області через Сторожинецький районний суд протягом 10-ти днів з дня його проголошення.

Особи які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом 10-ти днів з дня отримання цього рішення .

СУДДЯ: