Справа № 460/2603/14 Головуючий у 1 інстанції: Гоцко В.І.
Провадження № 22-ц/783/3622/15 Доповідач в 2-й інстанції: Зверхановська Л. Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Ясиновської Я.М.

з участю: позивача ОСОБА_2, його представника -

ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 30 березня 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 30 березня 2015 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Шклівської селищної ради Яворівського району Львівської області, з участю третіх осіб: відділу Держземагенства у Яворівському районі, ТзОВ «Науково - виробниче підприємство «Енергія - Новояворівськ», про визнання незаконним і скасування рішення суб'єкта владних повноважень та державного акту про право власності на земельну ділянку.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, висновки суду не відповідають обставинам справи. Вважає, що районний суд належним чином не оцінив докази по справі. Вказує на те, що підставою для скасування рішення Шклівської селищної ради №1160 від 27.04.2012 року є затвердження цим рішенням технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0995 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 в смт. Шкло громадянці ОСОБА_4, тобто затвердження технічної документації на площу земельної ділянки, на яку громадянка ОСОБА_4 дозволу на виготовлення такої не отримувала, оскільки дозвіл їй був даний на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0800 га по АДРЕСА_1 в смт. Шкло. В результаті оформлення оскарженого державного акту на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_4 остання стала власником частини земельної ділянки, яка знаходиться під належним йому гаражем.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення у повній мірі відповідає даним вимогам.

З матеріалів справи вбачається та районним судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 зареєстрований та проживає в АДРЕСА_2

Згідно копії свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 10 грудня 1992 року ОСОБА_4 належить в цілому житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами в АДРЕСА_1. Там же вона зареєстрована та проживає.

Земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним Кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно - правовими актами.

Згідно із ч.1 ст.18 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об'єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії.

Перелік категорій земель визначений ст.19 ЗК України і одними з них є землі сільськогосподарського призначення, землі житлової та громадської забудови, землі природно -заповідного та іншого природоохоронного призначення та інші.

Згідно із ст.39 ЗК України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно - господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови.

Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності (ч.3 ст.78 ЗК України).

Відповідно до ст.83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі загального користування населених пунктів(майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Частиною 1 ст.116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Статтею 12 ЗК України встановлено, що розпорядження землями територіальної громади віднесено до повноважень сільських, селищних, міських рад.

Рішенням тринадцятої сесії шостого скликання Шклівської селищної ради Яворівського району Львівської області за №1160 від 27 квітня 2012 року ОСОБА_4 було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акта на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0995 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 в селищі Шкло Яворівського району Львівської області та вирішено передати відповідачці дану земельну ділянку у власність.

На підставі даного рішення ОСОБА_4 отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 23 листопада 2012 року.

Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

З довідки голови об'єднаного профкому Новояворівського державного гірничохімічного підприємства «Сірка» та Новояворівського державного підприємства «Екотрансенерго» за №31 від 22 липня 2014 року вбачається, що за усною домовленістю між адміністрацією ЯДГХП «Сірка» та працівником підприємства ОСОБА_6(батько позивача) у жовтні 1990 року було досягнуто згоди про будову тимчасової споруди (дерев'яного гаража без капітального фундаменту) поруч з трансформаторною підстанцією біля санаторія - профілакторія. При цьому наголошувалося, що в даному місці проходить силовий кабель електропостачання і тимчасова споруда (гараж) може бути знесена або пересунута при першій необхідності проведення ремонтних робіт з електропостачання санаторію-профілакторію чи прилеглих до нього будівель.

Однак, у порушення вимог ч.3 ст.10 ЦПК України, ч.1 ст.60 ЦПК України позивачем не доведено, що йому у встановленому законом порядку передано у користування частину спірної земельної ділянки та якого саме розміру.

Крім того, у матеріалах справи відсутні докази того, що гараж, яким користується ОСОБА_2, належить йому на праві приватної власності.

Із заявою до Шклівської селищної ради Яворівського району Львівської області про надання дозволу на виготовлення проекту із землеустрою щодо відведення йому земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування гаража площею 0,0030 га позивач звернувся лише 11 липня 2014 року, коли селищна рада в межах своїх повноважень вже розпорядилась належною їй земельною ділянкою, передавши її у власність ОСОБА_4

З матеріалів технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_4 для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: Львівська область, Яворівський район, селище Шкло, АДРЕСА_1, вбачається, що відповідач ОСОБА_4 дотрималася необхідних законних вимог при виготовленні нею технічної документації із землеустрою щодо складання спірного державного акта на право власності на земельну ділянку, з позивачем було узгоджено межі земельних ділянок.

Твердження апелянта про те, що районний суд належним чином не оцінив докази по справі, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки оцінюючи зібрані по справі докази, суд дотримався встановленого ст.212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, та дав їм належну оцінки, внаслідок чого дійшов до правильного висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_2

Згідно із ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно п.11 постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

В рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004 р. в справі №1-10/2004 Конституційний суд України визначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскільки жодні законні права та охоронювані законом інтереси позивача відповідачами не були порушені, висновки суду відповідають обставинам справи, а оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, то дане рішення слід залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 30 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: