У Х В А Л А

1 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Закропивного О.В., Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту спільного проживання та визнання права власності на майно, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6, на рішення Галицького районного суду м. Львова від 5 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 16 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним вище позовом до ОСОБА_5, у якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, право власності на 1/2 ідеальної частки автомобіля «Рено», модельного ряду «Лагуна» державний номерний знак НОМЕР_1 та право власності на 1/2 ідеальної частки приміщення гаражу АДРЕСА_2 та стягнути судові витрати з відповідача.

У грудні 2013 року позивач подала заяву про уточнення позовних вимог, у якій також просила встановити факт спільного проживання однією сім'єю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на час придбання оспорюваної квартири, решта позовних залишена без змін.

На обґрунтування позову посилалася на те, що з початку 1998 року вона з відповідачем проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу та проживали у квартирі АДРЕСА_3. 23 листопада 2002 року шлюб між ними був офіційно зареєстрований. Під час спільного проживання влітку 2002 року ними було придбано спірну квартиру АДРЕСА_1. У 2004 році ними спільно було придбано автомобіль марки «Рено». В 2009 році спільно придбали гараж АДРЕСА_2. Оскільки жодних договорів стосовно спільного майна подружжя укладено між сторонами не було, тому вважає, що вищезазначене майно належить їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності. Оскільки відповідач не визнає її права на вказане майно, не бажає його розділити за взаємною згодою, тому вона змушена звернутись до суду. Просила позов задовольнити.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 5 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 16 квітня 2015 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ ідеальної частки автомобіля «Рено Лагуна», державний номерний знак НОМЕР_3. Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ ідеальної частки приміщення гаражу НОМЕР_2, який знаходиться по АДРЕСА_2. У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить змінити судові рішення в частині відмови у задоволенні позову та задовольнити позов у повному обсязі. В решті судові рішення залишити без змін.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що справа підлягає призначенню до судового розгляду, оскільки доводи касаційної скарги дають підстави вважати, що судами допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що може бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Керуючись ч. 5 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту спільного проживання та визнання права власності на майно призначити до судового розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик