Провадження № 2/734/669/15 Справа № 734/2129/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

06 серпня 2015 року смт. Козелець

Козелецький районний суд Чернігівської області в складі:

головуючого-судді Іванюка Т.І.,

при секретарі Дідовець М.І.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Козелець Чернігівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернулась у суд з позовом, у якому просить визнати за нею право власності на грошові кошти в розмірі 145 000, 00 гривень, які набуті відповідно до Договору відступлення права вимоги (цесії) від 15.07.2014 року за Договором № 66298 банківського вкладу (депозиту) «Найкращий з любов'ю on-line» у гривнях, укладеним 03.04.2014 року між ОСОБА_3 та ПУТ «Дельта Банк» з набуттям ОСОБА_2 за вказаним Договором на суму 145 000, 00 гривень статусу вкладника у значенні п. 4 ч.1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Свої вимоги мотивує тим, що 15 липня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір відступлення права вимоги (цесії), відповідно до якого Позивачка набула права вимагати від Банку сплатити суму боргу у розмірі 145 000, 00 гривень, які відповідачка надала Банку у тимчасове користування. 01.04.2015 року ОСОБА_3 письмово повідомила ОСОБА_4 про те, що вона у односторонньому порядку розриває договір відступлення права вимоги (цесії), як такий, що укладений помилково.

Представник позивача позовні вимоги повністю підтримала.

Відповідачка в судове засідання не з'явилася, подавши суду заперечення проти позову, у яких вказує, що вона, після підписання договору відступлення права вимоги, змінила свої наміри щодо передачі у власність ОСОБА_4 грошових коштів у сумі 145 000, 00 гривень, про що повідомила останню 01.04.2015 року. Тому, на її думку, даний Договір є припиненим з моменту повідомлення нею ОСОБА_4, а тому Позивачка не має права вимагати визнання права власності на грошові кошти у сумі 145 000,00 грн.

У судовому засіданні встановлені такі факти і відповідні ним правовідносини:

03 квітня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та ОСОБА_3 (Вкладник) було укладено Договір банківського вкладу (депозиту) № 6298, за яким сума вкладу становить 1 320 000.00 гривень.

15 липня 2014 року між ОСОБА_3 (Цедент) та ОСОБА_2 (Цесіонарій) було укладено Договір відступлення права вимоги (цесії). Відповідно до п.1 Договору Цедент відступає Цесіонарієві, а Цесіонарій набуває право вимоги, належне Цедентові, і стає кредитором за договором № 6298 банківського вкладу (депозиту) «Найкращий з любов'ю on-line» у гривнях, укладеним 03.04.2014 року між Цедентом та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк». Пунктом 2 Договору встановлено, що Цесіонарій набуває право вимагати від Боржника сплатити суму боргу в розмірі 145 000, 00 гривень, який виник у зв'язку з наданням Цедентом Боржнику у тимчасове користування грошових коштів за договором з банком. Згідно п. 3 Договору із моменту підписання цього Договору Сторонами Цесіонарій набуває статус вкладника у значенні цього терміна. Пунктом 4 Договору визначено, що право власності на суму боргу, визначену у п.2 цього Договору, переходить від Цедента до Цесіонарія з моменту підписання цього Договору Сторонами. Відповідно до пункту 7 Договору до Цесіонарія переходять усі права, які забезпечують виконання обов'язку Боржника в повному обсязі, визначеному у п. 2 цього Договору.

01 квітня 2015 року ОСОБА_3 письмово повідомила ОСОБА_2 про те, що договір відступлення права вимоги (цесії) між ними від 15.07.2014 року вона вважає помилково укладеним та відмовляється від нього в односторонньому порядку. Грошові кошти, право вимоги на які вона відступала, вважає своєю власністю.

Заслухавши представника позивача та дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності задоволенню не підлягає із наступних підстав:

частиною 3 статті 6 ЦК України визначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Норму статті 6 ЦК України розкриває стаття 627 цього Кодексу, в якій зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частиною 1статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Разом з тим розділ І книги 5 ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правові відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до пункту 1 частини 1статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Як вбачається із змісту договору про відступлення права вимоги від 15 липня 2015 року, сторони керувалися при його укладенні положеннями статей 512-519 ЦК України.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов'язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1 статті 514 ЦК України).

Водночас, частиною 2 статті 516 ЦК України встановлені певні застереження, зокрема, на випадок, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків.

Отже, судом встановлено, що ОСОБА_2 за договором відступлення права грошової вимоги від 15 липня 2014 року з моменту його укладення набула відповідних прав та обов'язків за договором банківського вкладу (депозиту) № 6298 та має право вимагати від банку належного виконання зобов'язання за цим договором у сумі, яка вказана у договорі відступлення права грошової вимоги від 15 липня 2014 року.

Згідно із частинами 1, 3 статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунку), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунку та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Частина 1 статті 1068 ЦК України визначає, що банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунку.

Відповідно до частини 2 статті 1068 ЦК України банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунку або законом.

Разом з тим статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

За таких обставин, суд вважає, що право вимоги ОСОБА_2 до банку підтверджується укладеним сторонами договором відступлення права вимоги (цесії) від 15 липня 2014 року, який ніким не спростовано, а тому визнання за позивачем такого права додатково судовим рішенням, не відповідає змісту спірних правовідносин.

Наявність заперечень попереднього кредитора, щодо укладеного договору про відступлення права вимоги, не може вважатись підставою для визнання права на підставі статті 392 ЦК України, оскільки застосування правового механізму, передбаченого даною нормою, можливо у разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб.

Між тим, позивач та його представник не довели суду, що існують претензії з боку третіх осіб щодо укладеного сторонами договору відступлення права вимоги (цесії).

Доводи позивача про те, що його право за наявності заперечень з боку колишнього кредитора, підлягає захисту за правилами ст. 392 ЦК України, не заслуговують на увагу з наведених вище підстав.

Дослідивши докази, долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 6, 203, 204, 392, 626, 627, 628, 509, 512, 514, 516, 1066, 1968 ЦК України, ст.ст. 60, 88, 209, 212, 215, 218, 223, 294, 295 і 296 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до Чернігівського апеляційного суду через Козелецький районний суд.

Суддя: