Номер провадження: 22-ц/785/5170/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Таварткіладзе О.М.

суддів: Оверіної О.В., Фальчука В.П.

при секретарі: Швець В.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 17 березня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Дачненська сільська рада Біляївського району Одеської області, державний нотаріус ОСОБА_5, Біляївська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним, скасування державної реєстрації, визнання укладеним договору міни земельної ділянки, визнання будівництва обєктом незавершеного будівництва, визнання права спільної сумісної власності за набувальною давністю на земельну ділянку, визнання права спільної сумісної власності на обєкт незавершеного будівництва по ? частині та про вселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до Біляївського районного суду Одеської області з позовом до вищезазначених відповідачів, який в подальшом уточнив та просив

- визнати договір дарування від 15.06.1994 року недійсним;

- скасувати державну реєстрацію договору дарування від 15.06.1994 року;

- визнати укладеним договір міни земельної ділянки між ним та ОСОБА_3;

- визнати домобудівництво обєктом незавершеного будівництва;

- визнати за ним та ОСОБА_4 право спільної сумісної власності за набувальною давністю на земельну ділянку, площею 0,15 га за адресою Одеська область Біляївський район с. Дачне вул. Першотравнева, 46 «в»;

- визнати за ним та ОСОБА_4 право спільної сумісної власності на обєкт незавершеного будівництва по ? частині за адресою: Одеська область Біляївський район с. Дачне вул. Першотравнева, 46 «в»;

- вселити його за адресою Одеська область Біляївський район с. Дачне вул. Першотравнева, 46 «в».

Позивач мотивує позов тим, що у квітні 1993 року він домовився з ОСОБА_3 про здійснення правочину, а саме міни земельної ділянки, яка розташована за адресою Одеська область Біляївський район, с. Дачне вул. Першотравнева, 46 «в» в обмін на будівельні матеріали, які належали позивачу, а саме 25 тон щебеню та 25 тон піску. 23.04.1993 року після того, як позивач передав будівельні матеріали ОСОБА_3, для засвідчення факту укладання договору міни, між ним та ОСОБА_3 була укладена та підписана розписка. Позивач стверджує, що поза його волевиявленням, 15.06.1994 року за договором дарування, посвідченим державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області ОСОБА_5, ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_4 прийняла у дар незакінчений будівництвом житловий будинок з процентом готовності 36 % що знаходиться за адресою: Одеська область, Біляївський район с. Дачне, вул. Першотравнева, 46 «в». Позивач стверджує, що сторони по зазначеному договору дарування, фактично мали на меті укласти договір міни, який мав укладатись між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 позивачем по справі. Посилаючись на зазначені обставини, позивач вважає, що він та його колишня дружина отримали право на земельну ділянку за набувальною давністю оскільки вони добросовісно та відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою з 1994 року та на якій він збудував будинок з надвірними спорудами. Оскільки будівництво будинку родиною ОСОБА_2 здійснювалось без офіційних дозволів то позивач просить визнати домобудівництво обєктом незавершеного будівництва та визнати за кожним право власності по ? частині на обєкт незавершеного будівництва.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області №496/4088/13-ц від 06.09.2013р. шлюб був розірваний між ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Також позивач зазначає, що після сварки з колишньою дружиною, остання йому перешкоджає користуватися житловими приміщеннями в спірному будинку, внаслідок чого позивач просить вселити його у будинок.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 17 березня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Біляївського районного суду Одеської області від 17 березня 2015 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що:

Згідно із протоколом II-ї сесії Дачненської сільської ради народних депутатів XXI скликання від 24.12.1992 року вирішено закріпити за ОСОБА_3 земельну ділянку по вул. Першотравневій в с. Дачне Біляївського району Одеської області у розмірі 0,15 га. (а. с. 11-13);

Відповідно до розпорядження Представника Президента України за № 27 від 27.01.1993 року дозволено по Дачненській сільській раді будівництво індивідуального жилого будинку по вул.. Першотравневій продавцю гастроному ОСОБА_3, сім`я 2 особи, рішення Дачненської сільської ради від 24.12.1992 року та винокнкому від 25.12.1992 року (а. с. 14-16);

Згідно із будівельним паспортом на будівництво індивідуального житлового будинку з надвірними будівлями, складеного 08.02.1993 року дозволено ОСОБА_3 будівництво в с. Дачне по вул. Перштотравневій 46-б будівництво індивідуального житлового будинку за типовим проектом 145-24-133/1,2 житловою площею 65,90 кв. м. з 5 кімнат будівельним об`ємом 557 куб. м. Згідно запису в натуру границь земельної ділянки і розпланування будівель, складений представником районного архітектора на підставі розпорядження Представника Президента України за № 27 від 27.01.1993 року та у відповідності із проектом забудови площа земельної ділянки, установлені межі земельної ділянки, виділеної ОСОБА_3 під забудову індивідуального жилого будинку з надвірними будівлями площею 1500 кв. м. з обов`язками проводити будівництво на закріпленій земельній ділянці згідно будівельного паспорту, виданого архітектурним відділом підставі рішення виконкому районної ради народних депутатів. Забудовник ознайомлений 10.03.1993 року, що при необхідності внесення в процесі будівництва змін і доповнень щодо проекту житлового будинку або надвірних споруд в межах розмірів, встановлених райвиконкомом забудовник зобов`язаний мати погодження. Проведення будівництва без паспорта на будівництво або із відступом від обумовлених у ньому розмірів і габаритів визнається самовільним і карається законом згідно із ст. 105 ЦК УРСР (а. с. 17-21);

Згідно із розпискою від 23.04.1993 року ОСОБА_3 засвідчила, що у 1993 році здійснила обмін своєї ділянки за адресою: С.Дачне, вул.. Першотравнева 46-в згідно із будівельним паспортом від 08.02.1993 року з ОСОБА_2 на 2 машини щебеню вагою 25 тон і дві машину піску вагою 25 тон. Сторони не мають претензій один до одного (а. с. 22);

Згідно із договором дарування від 15.06.1994 року, посвідченого державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_4 прийняла у дар незакінчений будівництвом житловий будинок готовністю 36%, що знаходиться за адресою: с. Дачне, Біляївський район, Одеська область, вулиця Першотравнева,46 «в» (а. с. 9-10);

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 06.09.2013 року розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, зареєстрований 04 червня 1989 року у палаці урочистих подій м. Одеси, актовий запис № 985 (а. с. 24-25).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про визнання договору дарування недійсним, скасування державної реєстрації, визнання укладеним договору міни земельної ділянки, визнання будівництва об`єктом незавершеного будівництва, визнання права спільної сумісної власності за набувальною давністю на земельну ділянку, визнання права спільної сумісної власності на об`єкт незавершеного будівництва по 1/2 частині та про вселення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не наведено переконливих доказів про те, що укладення договору дарування між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 відбулося без його відома. Посилання позивача на те, що замість укладеного договору дарування між ОСОБА_3 і ОСОБА_4, мав бути укладеним договір міни між ним та ОСОБА_3 вказує на те, що позивач мав задатися питанням чому не укладається бажаний ним договір міни і чому він залишив це питання, що суперечить наведеним позивачем обставинам, якими позивач обґрунтував свій позов. Вимога про скасування державної реєстрації договору дарування від 15.06.1994 року є похідною від вимоги про визнання даного договору недійсним. Земельна ділянка, яка мала бути предметом договору міни розташована під житловим будинком, що знаходиться за адресою: с. Дачне, Біляївський район, Одеська область, вулиця Першотравнева,46 «в» та відійшла до обдарованої особи за договором дарування від 15 червня 1994 року і зазначений договір не визнано недійсним. До спірних правовідносин не може бути застосовано положення ЦК України про набувальну давність оскількі обставини набуття права на земельну ділянку за зазначеною адресою, володіння нею, не відповідають вимогам ст. 344 ЦК України. Оскільки будинок який розташований за адресою: Одеська область Біляївський район с. Дачне вул. Першотравнева, 46 «в» не прийнятий в експлуатацію та не зареєстрований належним чином відповідно до вимог закону, він є об'єктом незавершеного будівництва відповідно до положень закону і окреме визнання цього факту не потребується. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Це майно не є обєктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернення стягнення за виконавчими документами у тому числі продаж його з прилюдних торгів. Вимоги позивача про вселення є передчасними, оскільки позивачем не доведено, що будинок в який він просить його вселити, відповідає санітарним нормам, які предявляються до житлових приміщень.

Судова колегія погоджується з остаточним висновком суду першої інстанції і вважає, що цей висновок відповідає матеріалам справи і заснований на законодавстві.

На час виникнення спірних правовідносин діяли ЗК України 1990 року та ЦК УРСР 1963 року, Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затверджена наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року N 45/5.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 17 ЗК України 1990 року в редакції Закону України № 2196-XII від 13.03.92 року передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Власники земельних ділянок, переданих їм Радою народних депутатів, не вправі протягом шести років з часу набуття права власності продавати або іншими способами відчужувати належну їм земельну ділянку, крім передачі її у спадщину або Раді народних депутатів на тих же умовах, на яких вона була їм передана. При наявності поважних причин суд за позовом власника може скоротити зазначений строк. (Дію частини другої статті 17 зупинено щодо власників земельних ділянок, визначених статтею 1 Декрету N 15-92 від 26.12.92 згідно з Декретом N 15-92 ( 15-92 ) від 26.12.92 ).

Згідно із п.4 Декрету Кабінету Міністрів України № 15-92 від 26 рудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» Установити, що громадяни України мають право продавати або іншими способами відчужувати земельні ділянки, передані їм для цілей, вказаних у статті 1 цього Декрету, без зміни їх цільового призначення.

Договір купівлі-продажу або іншими способами відчужування земельної ділянки посвідчується у нотаріальному порядку і реєструється у сільській, селищній, міській Раді народних депутатів, на території якої розташована земельна ділянка.

Продаж земельної ділянки провадиться за ціною, встановленою угодою сторін, але ця ціна не може бути меншою за нормативну ціну землі.

Ціна земельної ділянки за договором купівлі-продажу є підставою для сплати державного мита, а також для розрахунків при заставі земельної ділянки.

Декрет набув чинності з дня його опублікування 15.01.1993 року.

Пунктом 29 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року N 45/5 передачено, що державні нотаріуси посвідчують угоди, для яких законодавством встановлено обов'язкову нотаріальну форму. Серед таких угод Інструкцією не було передбачено договорів відчуження земельних ділянок у приватну власність. Відповідних змін в дану Інструкцію внесено не було.

Вперше це питання для нотаріусів України було врегульовано в Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14.06.94 року № 18/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 07.07.1994 року 152/361.

Відповідно до Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 15.04.1993 року № 28, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 23 квітня 1993 року за № 31:

- державні акти, що посвідчують право власності на землю або право постійного користування землею, яка перебуває у державній власності, видаються на підставі рішень Верховної Ради України, Верховної Ради Республіки Крим, місцевих Рад народних депутатів (п. 1.2.);

- технічна документація при складанні державних актів включає при складанні державних актів на право приватної власності на землю і право постійного користування землею, що видаються громадянам на земельні ділянки, якими вони користуються: виписку з рішення місцевої Ради народних депутатів про передачу земельної ділянки у власність або надання її у користування; абриси обміру земельної ділянки; план земельної ділянки, складений за результатами обміру; збірний план землевласників і землекористувачів; відомість обчислення площ; матеріали погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками землі і землекористувачами (п. 1.10);

Роботи по складанню державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею виконуються в такому порядку: підготовчі роботи; встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); складання плану земельної ділянки; заповнення бланка державного акта (п. 2).

Згідно із відповіддю Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області від 10.10.2014 року дозвіл на розробку технічної документації щодо земельної ділянки за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Дачне, вул. Першотравнева 46-в сільською радою не видавався, технічна документація в архівах відсутня (а. с. 88).

При таких обставинах передана ОСОБА_3 земельна ділянка для будівництва індивідуального жилого будинку по вул. Першотравневій в с. Дачне, сама по собі не могла бути предметом договору міни (відчуження з переходом права власності) відповідно до розписки від 23.04.1993 року.

Відповідно до ст. 30 ЗК України 1990 року в редакції Закону України № 2196-XII від 13.03.92 року При переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Відповідно до ст. 67 ЗК України 1990 року громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач. Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара.

Відповідно до абз. 1, 2 п. 66 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року N 45/5 угода про відчуження жилого будинку (частини будинку), будівництво якого не закінчено, посвідчується при наявності рішення виконавчого комітету районної, міської, селищної Ради депутатів трудящих про згоду на таке відчуження.

При посвідченні договору про відчуження жилого будинку (частини будинку), не закінченого будівництвом, державний нотаріус перевіряє ті ж обставини і вимагає ті ж документи, що й при відчуженні жилих будинків, закінчених будівництвом, крім довідки-характеристики бюро технічної інвентаризації. Відомості про вартість будівельних робіт і матеріалів, а також про процент готовності незакінченого будинку містяться в довідці комунального органу, яка обов'язково подається при посвідченні договору відчуження жилого будинку (частини будинку), не закінченого будівництвом.

Як вбачається з договору дарування від 15.06.1994 року, посвідченого державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_4 прийняла у дар незакінчений будівництвом житловий будинок готовністю 36%, що знаходиться за адресою: селище Дачне, Біляївський район, Одеська область, вулиця Першотравнева, 46 «в». Договір зареєстрований у по господарській книзі виконкому Дачненської сільської ради за № 2/269-а (а. с. 10)

Як вбачається з первинних документів, що дадані до справи, накладні на камень (щебень), який відвантажений ОСОБА_2 датовані 1992 роком. Решта первинних документів на придбання будівельних матеріалів - прибуткові касові ордери, квитанції, накладні датовані періодом з листопада 1993 року по травень 1994 року.

Оспорюваний договір дарування укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у червні 1994 року.

30.11.1994 року ОСОБА_4 народила дочку ОСОБА_6 (а. с. 91).

В засіданні судової колегії ОСОБА_2 пояснив, що він разом із дружиною та ОСОБА_3 разом із чоловіком були 15.06.1994 року у державній нотаріальній конторі в м. Біляївка, як він вважав для легалізації розписки про міну земельної ділянки на будівельні матеріали, що він відвантажив батькам ОСОБА_3 Він особисто сплатив державне мито і коли повернувся йому сказали, що договір вже оформили на його дружину. Який саме договір був оформлений він не уточнив. Потім він протягом кількох років будував будинок і у 2007 році він дізнався від дружини, що у 1994 році був оформлений договір дарування. До суду про визнання договору дарування незакінченого будівництвом будинку недійсним він звернувся у 2014 році, оскільки до 2013 року (розірвання шлюбу) не вважав, що його права порушені. Він впевнений, що на час укладення договору дарування в дійсності ніякого незакінченого будівництвом будинку не існувало.

Оцінюючи всі встановлені обставини в контексті законодавства, що діяло на 1993-1994 роки, судова колегія вважає, що дійсно між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 була досягнута домовленість щодо відчуження земельної ділянки.

Проте у зв`язку із невизначеністю законодаства щодо нотаріальних дій при відчуженні земельних ділянок, відсутності технічної документації та державного акту на земельну ділянку, єдиною можливістю отримання земельної ділянки було відчуження будинку, що мало наслідком перехід права власності на земельну ділянку. При цьому діюче на той час законодавство і Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій допускало відчуження жилого будинку незакінченого будівництвом.

В подальшому ОСОБА_2 проживаючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 протягом наступних кількох років здійснили будівництво двох жилих будинків, та кількох сараїв і надвірних споруд, значно відступивши від розмірів зазначених у будівельному паспорті вбік збільшення без отримання відповідних погоджень.

При таких обставинах ОСОБА_2 не міг не знати, мав знати та знав про дарування ОСОБА_3, до якої весь час ніяких претензій не пред`являв, незакінченого будівництвом будинку на земельній ділянці по вул. Першотравневій 46-в, в с. Дачне Біляївського району Одеської області.

Отже фактично відбулося укладення договору дарування незакінченого будівництвом будинку внаслідок вільного волевиявлення дарителя та згоди обдарованої особи на прийняття дарунку.

Доказів того, що даритель розпорядилася річчю, яка фактично належить позивачу, останнім не представлено. Вимог про визнання договору дарування незакінченого будівництвом будинку удаваною угодою, яка фактично приховала договір міни цього об`єкту нерухомості на будівельні матеріали, які придбані за сімейні кошти, позивачем не заявлено.

Позивач ставить питання, що фактично відбулося укладення договору міни саме земельної ділянки згідно з розпискою від 23.04.1993 року.

Проте спірна земельна ділянка не знаходилася у власності ОСОБА_3, а була виділена їй у користування для будівництва. При цьому дозвіл на розробку технічної документації на земельну ділянку ОСОБА_3 не замовлявся, рішення пропередачу земельної ділянки у власність ОСОБА_3 не приймалося, державний акт на земельну ділянку не видавався.

Доказів того, що права позивача порушені укладенням ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору дарування незакінченого будівництвом будинку, не надано. Твердження позивача, що незакінченого будівництвом будинку на час укладення договору дарування від 15.06.1994 року фактично не існувало, не свідчить про порушення його прав і не впливає на правильність остаточного висновку районного суду.

Таким чином висновок районного суду про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування від 15.06.1994 року незакінченого будівництвом будинку готовністю 36% що знаходиться за адресою: с. Дачне, Біляївський район, Одеська область, вулиця Першотравнева,46 «в» узгоджується з матеріалами справи і заснований на законодавстві.

Разом з тим суд окрім цього також посилався на строк позовної давності пропущений позивачем.

В розумінні ЦК УРСР 1963 року захисту підлягає лише порушене право.

Районний суд обґрунтовано зазначив про відсутність підстав ввжати, що права позивача порушені укладенням договору дарування, але при цьому помилково також послався на строк позовної давності.

Дане посилання підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення.

Правильним є висновок суду і про відмову у задоволенні вимоги про скасування державної реєстрації договору дарування від 15.06.1994 року з посилання на те, що задоволення даної вимоги є похідною від задоволення вимоги про визнання договору дарування недійсним. Відмова у задоволенні вимоги про визнання договору дарування недійсним унеможливлює задоволення вимоги про скасування державної реєстрації договору дарування від 15.06.1994 року.

Як вже зазначалося матеріалами справи встановлено, що позивач і ОСОБА_4 з 1989 року по 06.09.2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі, проживали разом і вели спільне господарство за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Дачне, вулиця Першотравнева,46 «в».

При таких обставинах відсутні підстави для визнання укладеним договору міни земельної ділянки між ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

Тому висновок суду про відмову у позовних вимогах в цій частині відповідає законодавству.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

Отже, в розумінні ч. 1 ст. 344 ЦКУкраїни набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом (ст. 119 ЗК України), а не цією статею.

Відповідно до ст. 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом.

Отже, набуття права власності на земельну ділянку в порядку набувальної давності передбачає лише можливість звернення до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування за умови добросовісного, відкритого або безперервного користування земельною ділянкою протягом 15 років за відсутності документів на неї.

Проте судом встановлено, що земельна ділянка , яка мала бути предметом договору міни, розташована під житловим будинком, що знаходиться за адресою: с. Дачне, Біляївський район, Одеська область, вулиця Першотравнева, 46 «в» відійшла до обдарованої особи за договором дарування незакінченого будівництвом будинку готовністю 36% від 15 червня 1994 року і зазначений договір не визнано недійсним.

До того ж, позивач будучи в зареєстрованому шлюбі весь час користувався земельною ділянкою разом зі своєю дружиною ОСОБА_4, до якої перейшло право користування земельною ділянкою при переході до неї права власності на незакінчений будівництвом будинок за договором дарування, який не визано недійсним.

Позивачем не надано доказів звернення до компетентного органу із заявою про передачу вказаної земельної ділянки у власність або надання її у користування.

За таких обставин відсутні підстави для визнання права власності на земельну ділянку в порядку набувальної давності. Тому рішення суду першої інстанції в цій частині є правильним.

Крім того, за час сумісного проживання у зареєстрованому шлюбі за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Дачне, вулиця Першотравнева,46 «в» ОСОБА_2 та ОСОБА_4 збудовані два жилих будинки, гараж, кілька сараїв, навіси, площа забудови яких значно перевищила розміри будівництва, передбачені планом забудови земельної ділянки та будівельним паспортом. Тобто допущено відхилення від проекту (будівельного паспорту). В експлуатацію збудовані будинки та надвірні споруди не введені.

Як вбачається з технічного паспорту КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 23.12.2014 року на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Дачне, вулиця Першотравнева, 46 «в», всі будівлі та споруди зведені починаючи з 1994 року (погріб) та закінчуючи 2001 роком (сараї під літ. "Д", «Е», «Ж»). При цьому основні будівлі літ. «А» (жилий будинок) та «Б» (жилий будинок) зведені у 1999 та 1995 роках відповідно (а. с. 155).

Отже будівництво здійснено за дії ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до ст. 105 ЦК УРСР 1963 року громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого

дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо).

Оскільки всі будівлі і споруди зведені після 05.08.1992 року, тобто після прийняття Постанови КМУ від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів і площа їх забудови значно перевищила розміри будівництва, передбачені планом забудови земельної ділянки та будівельним паспортом, відповідних погоджень про відступлення від площі та об`єму встановленого будівельним паспортом, забудовником не отримано, в експлуатацію по факту будівництва не введено, дане будівництво, районним судом обґрунтовано віднесено до самочинного.

У розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт від органів архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) раніше отримано право власності.

Об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти, не є об'єктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України), а тому не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України (постанова судових палат у цивільних та у господарських справах Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13).

В даному випадку роз`яснення Верховного суду України у конкретній цивільній справі в порядку ст. 360-7 ЦПК України у питанні самочинного будівництва стосовно ч. 1 ст. 376 ЦК України повністю узгоджуються і з визначенням самочинного будівництва, що надана у ч.1 ст. 105 ЦК УРСР 1963 року.

Отже, самочинним будівництво може бути на всіх стадіях будівництва від його початку до його завершення. Головним критерієм у розумінні ст. 105 ЦК УРСР 1963 року тут виступає наявність будь-якої з таких обставин: будівництво (реконструкція, перебудова, прибудова, надбудова) здійснюється або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил.

Крім того, у спорах про визнання права власності в порядку поділу на самочинно збудовані будівлі слід звернути увагу на визначення належного відповідача. Як правило, такими відповідачами є відповідна місцева рада, до компетенції якої належить вирішення питання щодо розпорядження землями відповідних територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та Інспекція ДАБК за територіальністю. Проте залученими до участі у справі про визнання права власності на самочинне будівництво в порядку поділу майна подружжя вони можуть лише якщо подружжя звертались до зазначених органів в межах їх компетенції та отримали відмову у вчиненні певних дій або мала місце бездіяльність цих органів.

Позивачем не надано доказів про те, що він та/або його дружина під час сумісного проживання зверталися до компетентних органів із заявою про прийняття об`єкту в експлуатацію.

У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних або юридичних осіб.

Згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Позивач звернувся до суду з позовом, який уточнив та просив визнати за ним та ОСОБА_4 право спільної сумісної власності на обєкт незавершеного будівництва по 1/2 частині за адресою: Одеська область Біляївський район с. Дачне вул. Першотравнева, 46 «в». Серед обґрунтувань цієї вимоги позивач зазначав, що домоволодіння зведене за час спільного проживання в зареєстрованому шлюбі. Будь-яких посилань на самочинність будівництва в обгрунтуваннях позивача в контексті заявленої вимоги про визнання права власності відсутні. Позивач виходив виключно із того, що будівництво є законним, але незавершеним.

Враховуючи викладене суд першої інстанції розглянув вимоги позивача про визнання за ним та ОСОБА_4 право спільної сумісної власності на обєкт незавершеного будівництва по ? частині за кожним, виходячи із обставин, якими той їх обґрунтував і набув правильного висновку про відсутність підстав для задоволення цих вимог.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва» це майно (самочинно збудоване) не є обєктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів.

Вимоги особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно, або заінтересованої особи, що не повязані з правом власності на ці будівлі, зокрема, про визнання права на матеріали, одержані при їх знесенні, підлягають розгляду судами на загальних підставах.

Отже, суд першої інстанції набув правильного висновку про те, що вимоги позивача про вселення не можуть бути задоволені як передчасні, оскільки позивачем не доведено, що будинок в який він просить його вселити, відповідає санітарним нормам, які предявляються до житлових приміщень.

Крім того, позивач був і залишається зареєстрованим у ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1989 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд необґрунтовано виходив з пропуску позивачем строку давності щодо вимоги про визнання договору дарування недійсним, не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки суд відмовляючи у задоволенні цієї вимоги прийшов до обгрунтованого висновку, про відсутність підстав для задовлення вимог про суті. Одночасне посилання судом на позовну давність на остаточний висновок районного суду не впливає та підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд встановивши, що позивач протягом 20 років безперервно, відкрито та добросовісно володіє земельною ділянкою, необґрунтовано послався на невідповідність обставин набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю на ст. 344 ЦК України, є неспроможними, оскільки набуття права власності на земельну ділянку врегульовано ст. 119 ЗК України, яка передбачає лише можливість звернення до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування за умови добросовісного, відкритого або безперервного користування земельною ділянкою протягом 15 років за відсутності документів на неї. Будь-яких доказів про звернення з такою заявою до компетених органів з цього приводу, позивач не представив. Крім того, суд правильно зазначив, що земельна ділянка перейшла у користування разом із переходом права власності на незакінчений будівництвом будинок за договором дарування, який не визнано недійсним. До того ж, як вже зазначалося, земельна ділянка у приватній власності продавця в розумінні ЗК України 1990 року на час продажу незакінченого будівництвом домоволодіння не перебувала, і перейшла до покупця будинку у користування і перебуває у користуванні до цього часу. Тому питання щодо визнання за набувальною давністю в судовому порядку права власності на неприватизовану земельну ділянку, поставлено некоректно.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд відмовляючи у вимозі про визнання за позивачем та ОСОБА_4 права спільної сумісної власності на обєкт незавершеного будівництва по 1/2 частині, помилково виходив з того, що об`єкт незавершеного будівництва не є об`єктом права власності та не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку, не можуть бути взятими до уваги, оскільки суд відмовляючи у вказаних вимогах з наведених обґрунтувань, виходив з того, що спірне домоволодіння відноситься до самочинного будівництва, яке дійсно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування.

Разом з тим відмовляючи у вимогах про визнання даного володіння об`єктом незавершеного будівництва, районний суд зазначив, що окремого визнання такого факту в судовому порядку не потребується.

Судова колегія приходить до наступного.

В розумінні ст. 1 Закону України «Про іпотеку» обєкт незавершеного будівництва це обєкт будівництва, на спорудження якого видано дозвіл, понесені витрати, але в експлуатацію відповідно до законодавства він не прийнятий.

Проте неприйняття об`єкту в експлуатацію не завжди пов`язується із тим, що будівництво об`єкту є незакінченим. Причиною не прийняття об`єкту в експлуатацію може бути і віднесення будівництва до самочинного. При цьому поняття «самочинне будівництво» охоплює всі стадії процесу будівництва від початку і до завершення. Тобто самочинним може бути як незавершений будівництвом об`єкт так і об`єкт будівництво якого повністю з будівельної та технічної точки зору, повністю закінчене.

У випадку, що досліджується, в розумінні поняття об`єкту незавершеного будівництва, яке наведене у законодавстві, зокрема Законі України «Про іпотеку» домоволодіння за адресою: Одеська область Біляївський район с. Дачне вул. Першотравнева, 46 «в» може вважатися об`єктом незавершеного будівництва виключно за тією ознакою, що воно не прийняте в експлуатацію і цей факт не потребує в даному випадку доведення, оскільки не оспорювався і не оспорюється жодною із осіб, яка бере участь у цивільній справі.

Проте, даний висновок суду з наведеним обгрунтуванням жодним чином не впливає на правильність встановлених судом обставин і зроблених висновків, що домоволодіння за адресою: Одеська область Біляївський район с. Дачне вул. Першотравнева, 46 «в» є самочинним будівництвом.

Вимога позивача про визнання вказаного домоволодіння об`єктом незавершеного будівництва, є намаганням приховати самочинне будівництво і спробувати визнати право власності на дане домоволодіння без звернення до компетених органів із відповідною заявою задля уникнення наслідків, пов`язаних із самочинним будівництвом.

При таких обставинах судова колегія відхиляє даний довід апеляційної скарги.

Інших доводів в апеляційній скарзі не наведено.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування рішення при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає. Оскільки районний суд правильно вказавши на відсутність підстав для задоволення вимог позивача по суті при цьому одночасно послався на позовну давність при мотивуванні відмови у задоволенні вимоги про визнання договору дарування недійсним, дане посилання підлягає виключенню із мотивувальної частини рішення суду

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК України, судова колегія

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 17 березня 2015 року залишити без змін по суті, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на строки позовної давності.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили ухвалою суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Оверіна

ОСОБА_7