Номер провадження 2/754/392/15
РІШЕННЯ

Іменем України

(повне рішення суду виготовлено 13 серпня 2015 року)

10 серпня 2015 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Грегуль О.В.

при секретарі - Сивенко В.В.

з участю адвоката - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувшись до суду з вищевказаним позовом, вимоги якого уточнювались у процесі розгляду справи, просить визнати за ним, як одним із подружжя, право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, право власності на яку, оформлене на ОСОБА_3. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що дана квартира придбана у період його перебування із ОСОБА_3 в зареєстрованому шлюбі, а тому, ця квартира, є спільною сумісною власністю подружжя.

Пред'явивши зустрічний позов, ОСОБА_3 свої вимоги обґрунтувала тим, що право власності на квартири АДРЕСА_1, вона набула за особисті кошти, а тому, просила визнати дану квартиру, її особистою приватною власністю.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 позов останнього підтримав і просив про його задоволення, а зустрічний позов не визнав і просив у його задоволенні відмовити.

ОСОБА_3 зі своїм адвокатом, первісний позов не визнали і просили відмовити в його задоволенні, а зустрічний позов підтримали і просили про його задоволення.

Вислухавши пояснення представника ОСОБА_2, пояснення ОСОБА_3, заслухавши думку адвоката, показання свідків: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд у судовому засіданні встановив наступне.

Відповідно до наявних у матеріалах справи, копії свідоцтва про укладення шлюбу від 08.02.1986 року та копії свідоцтва про розірвання шлюбу від 11.08.2005 року, сторони в період з 08.02.1986 року по 11.08.2005 року, перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13.06.2005 року, копія якого, є в матеріалах справи.

Відповідно до наявної у матеріалах справи, копії нотаріально посвідченого договору довічного утримання від 11.04.1995 року, ОСОБА_3, перебуваючи з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, набула право власності на 54/100 частин АДРЕСА_2.

Відповідно до наявної у матеріалах справи, копії договору міни від 16.09.1996 року, ОСОБА_3, перебуваючи з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, поміняла 54/100 частин АДРЕСА_2 на АДРЕСА_1 та набула право власності на останню квартиру, право власності на яку, пройшло державну реєстрацію.

Згідно ст. ст. 22, 28 КпШС України (діючого на час придбання ОСОБА_3 АДРЕСА_1), майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий ведення домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57, ст. 60, ч. 1 ст. 70 СК України (діючого на час вирішення даного спору), особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Будь-яких конкретних правових доказів, які б свідчили, що АДРЕСА_1, була придбана під час її з ОСОБА_2 роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу або, що ця квартира набута за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто, ОСОБА_3 зі своїм адвокатом, суду не надали і судом таких доказів не здобуто.

Не надано суду і будь-яких конкретних правових доказів у спростування доводів ОСОБА_2 у його позові, а його представником у судовому засіданні про те, що свої зобов'язання за договором довічного утримання, ОСОБА_3 виконувала за спільні кошти подружжя.

Також, не надано суду і судом не здобуто конкретних правових доказів, які б свідчили, що сторони в період перебування в зареєстрованому шлюбі, роздільно проживали та фактично припиняли шлюб на час укладення договору довічного утримання та договору міни, а також у періоди, які передували укладенню зазначених договорів з моменту реєстрації шлюбу.

Не підтвердили доводів ОСОБА_3 і всі шість свідків з її боку.

Так, свідок ОСОБА_4 у своїх показаннях, наданих у судовому засіданні, зазначила, що яким чином ОСОБА_3 виконувала свої обов'язки за договором довічного утримання та за чиї кошти, їй невідомо.

Свідок ОСОБА_3, який є сином сторін, у своїх показаннях, наданих у судовому засіданні, зазначив, що його мати взагалі успадкувала спірну квартиру.

Свідок ОСОБА_6 у своїх показаннях, наданих у судовому засіданні, зазначила, що догляд за договором довічного утримання, здійснювався матір'ю ОСОБА_3 і особа, за якою здійснювався догляд за договором довічного утримання, була власником саме спірної квартири.

Свідок ОСОБА_7 у своїх показаннях, наданих у судовому засіданні, зазначила, що їй особисто нічого невідомо за чиї кошти придбавалась спірна квартира.

Свідок ОСОБА_8, яка з її ж слів, є двоюрідною сестрою ОСОБА_3, у своїх показаннях, наданих у судовому засіданні, зазначила, що за договором довічного утримання, особу доглядала мати ОСОБА_3, а за чиї кошти придбавалась спірна квартира їй особисто невідомо. Крім того, договір довічного утримання, взагалі підписувала мати ОСОБА_3.

Свідок ОСОБА_9, який з його ж слів, є кумом ОСОБА_3, у своїх показаннях, наданих у судовому засіданні, зазначив, що йому особисто невідомо за чиї кошти придбавалась спірна квартира.

Доводи адвоката про пропуск ОСОБА_2 трирічного строку позовної давності, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, конкретними правовими доказами.

Згідно з ч. 2 ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна подружжя, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до абзацу 3 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, початок позовної давності для вимог про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК).

Представник ОСОБА_2, як у своїх усних поясненнях, наданих у судовому засіданні, так і в наданій суду письмовій заяві про визнання поважними причини пропущення позовної давності від 19.06.2015 року, зазначив, що його довірителю про розірвання шлюбу, взагалі стало відомо, лише на початку 2013 року.

Зазначених доводів представника ОСОБА_2, сама ОСОБА_3 та її адвокат, конкретними правовими доказами, не спростували.

За повідомленням працівників архіву Деснянського районного суду м. Києва, на час вирішення судом саме даної справи, матеріали справи про розірвання сторонами шлюбу, знищено за закінченням терміну зберігання.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що первісний позов, є обґрунтованим, а правові підстави для задоволення зустрічного позову, відсутні у зв'язку з його недоведеністю.

За таких обставин, первісний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову відмовляється.

Оскільки первісний позов задовольняється, то відповідно до ст. 88 ЦПК України, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню, понесені останнім витрати по оплаті судового збору.

Понесені ОСОБА_3 судові витрати, останній відшкодуванню не підлягають.

При визначенні розміру судового збору, суд виходить із наступного.

Як зазначив у своєму позові ОСОБА_2, а його представник у судовому засіданні, дійсна вартість спірної квартири, становить: 820000 грн..

ОСОБА_3 зі своїм адвокатом, не заперечували проти того, що дійсна вартість спірної квартири, становить: 820000 грн..

Вартість 1/2 частини спірної квартири становить: 410000 грн., тому, ставка судового збору і яку ОСОБА_2 сплатив двома платежами при подачі позову, становить: 3654 грн..

Керуючись ст. ст. 4-11, 209, 213-215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічного позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_2) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1): 3654 грн. - судового збору.

Понесені ОСОБА_3 судові витрати, покласти на ОСОБА_3.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: