У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2015 р. м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Попович О.В., розглянувши касаційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» - Шуліки Аліни Володимирівни на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 06 травня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» визнання недійсним кредитного договору в частині підвищення відсоткової ставки,

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Зазначили, що відповідно до укладеного кредитного договору №МКМОGА00000263 від 19 вересня 2007 року ОСОБА_4 20 вересня 2007 року отримала кредит у розмірі 22 428,56 доларів США зі сплатою 11.04% на рік з кінцевим терміном повернення 18 вересня 2017 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ» ПриватБанк» 20 вересня 2007 року уклало з ОСОБА_4 договір іпотеки № МКМОGА00000263, згідно якого остання надала в іпотеку будинок загальною площею 54,4 кв. м житловою площею 35, 3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_4 на праві власності. Відповідачка умов кредитного договору №МКМОGА00000263 від 19 вересня 2007 року не в виконує, внаслідок чого утворилася заборгованість.

Ураховуючи викладене ПАТ КБ «ПриватБанк» просило задовольнити їх позовні вимоги.

ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору №МКМОGА00000263 від 19 вересня 2007 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк», в частині підвищення відсоткової ставки в односторонньому порядку з 11.04% до 13.08% та 12.58% за користування кредитом без повідомлення споживача.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду від 26 березня 2014 року зустрічний позов ОСОБА_4 об'єднано в одне провадження із первісним позовом.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 березня 2015 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору в частині підвищення відсоткової ставки задоволено частково. Визнано незаконними дії ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо зміни в односторонньому порядку процентної ставки за кредитним договором №МКМОGА00000263 від 19 вересня 2007 року.

Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 06 травня 2015 року рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 березня 2015 року скасовано, ухвалене нове рішення, яким: позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №МКМОGА00000263 від 19 вересня 2007 року звернути стягнення на будинок АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного будинку ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем за ціною, встановленою договором іпотеки.

У задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині виселення ОСОБА_4, відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору №МКМОGА00000263 від 19 вересня 2007 року в частині підвищення в односторонньому порядку процентів за користування кредитом, відмовлено.

У касаційні скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк» Шуліка А.В., посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду Закарпатської області від 06 травня 2015 року в частині відмову у задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_4. В цій частині просить передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Вивчивши касаційну скаргу в частині оскарження рішення апеляційного суду Закарпатської області від 06 травня 2015 року про відмову у виселенні, ознайомившись із змістом оскаржуваного судового рішення та рішення Ужгородського міськрайонного суду від 95 березня 2015 року, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» у виселенні ОСОБА_4 суд апеляційної інстанції виходив із положень ч.1 ст. 33, ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ч. 2 ст. 109 ЖК України та врахував правову позицію Верховного Суду України з аналогічних правовідносин, висловлену в Постанові від 18 березня 2015 року № 6-39цс.

Безпідставним є посилання скаржника на те, що судом апеляційної інстанції незаконно було відмовлено у виселенні ОСОБА_4 Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись ч.4 п.5 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» - Шуліки Аліни Володимирівни на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 06 травня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» визнання недійсним кредитного договору в частині підвищення відсоткової ставки.

Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д я О.В. Попович